УХВАЛА

іменем україни

26 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора Київської області в інтересах держави до ОСОБА_3, третя особа - Київська обласна державна адміністрація, про визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними за касаційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 1 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року заступник прокурора Київської області звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що на підставі розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації від 23 лютого 2007 року № 179 «Про зміну цільового призначення земельної ділянки» ОСОБА_3 5 лютого 2008 року було видано державні акти на право власності на земельні ділянки площею 9,8879 га та 8,9386 га, розташовані в межах Красилівської сільської ради Броварського району Київської області, цільове призначення яких було змінено із земель товарного сільськогосподарського виробництва на землі промислового виробництва. 3 жовтня 2014 року у Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження за фактом підроблення зазначеного розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації. Тобто, відповідне рішення органу місцевого самоврядування щодо зміни цільового призначення земельних ділянок, належних ОСОБА_3 не приймалося. Крім того, цільове призначення земельних ділянок змінено під час дії заборони, встановленої п. 15 розділу Х «Перехідних положень» ЗК України.

Оскільки державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснюється Державною інспекцією сільського господарства України, яка не наділена повноваженнями на звернення до суду, прокурор просив визнати державні акти на право власності на землю та на право постійного користування землею, видані 5 жовтня 2008 року ОСОБА_3, недійсними.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 1 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2016 року, у задоволенні позову заступника прокурора Київської області в інтересах держави відмовлено.

У касаційній скарзі перший заступник прокурора Київської області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, з вказаним позовом за захистом порушеного права прокурор звернувся до суду 31 серпня 2015 року, тоді як державні акти про право власності на земельні ділянки, які прокурор просив визнати недійсними, видані 5 лютого 2008 року. Тобто, прокурор до суду після спливу позовної давності, про застосування якої просив відповідач, не подавши заяви (клопотання) про поновлення строку позовної давності.

Проте повністю погодитись із такимивисновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 на підставі державних актів на право власності на землю та на право користування землею, виданих 5 лютого 2008 року, належать 2 земельні ділянки площею 8,9386 га та площею 9,8879 га цільове призначення яких - промислове виробництво, для розміщення промислово-логістичного центру, що розташовані на території Красилівської сільської ради Броварського району Київської області.

Вказані державні акти видані на підставі розпорядження Київської обласної державної адміністрації № 179 від 23 лютого 2007 року.

До перереєстрації вказані земельні ділянки належали ОСОБА_3 на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 14 лютого 2001 року, виданого на підставі рішення Красилівської сільської ради Броварського району Київської області № 94 від 17 листопада 2000 року. Цільове призначення спірних земельних ділянок відповідно до цих державних актів - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Також судами встановлено, що вказані земельні ділянки, відведені для розміщення логістичного центру, належали до земель, наданих власникам земельних часток (паїв) із земель колективної власності КСП «Красилівське» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни набувають права власності на земельні ділянки із земель комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених законом.

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок встановлено ст. 118 ЗК України.

За змістом ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянко у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Відповідно до п. 15 розділу Х «Перехідних положень» ЗК України до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель не допускається, зокрема, зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства.

Суди наведене врахували та вірно вважали, що цільове призначення земельних ділянок, належних ОСОБА_3 та оспорювані державні акти на них від 5 лютого 2008 року були видані під час дії заборон, визначених п. 15 розділу Х «Перехідних положень» ЗК України.

При цьому не можна повністю погодитись з висновками судів щодо звернення прокурора з даним позовом після спливу позовної давності.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з вимогами чч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Слід зазначити, що оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 8 червня 2016 року № 6-3029цс15, яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суди наведене не врахували, не дали оцінку тому, що 3 жовтня 2014 року у Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстроване кримінальне провадження № 0000059 по фату підробки розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації від 23 лютого 2007 року № 179 на підставі якого змінено цільове призначення земельної ділянки, площею 38,55 га (ОСОБА_4 - площею 19,72 га, ОСОБА_3 - площею 18,83 га) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із категорії земель сільськогосподарського призначення на категорію земель промислового виробництва, для розміщення промислово-логістичного центру.

При цьому позивачем доводилося, що Київська обласна державна адміністрація не знала і не могла знати про оспорювані державні акти, так як їх видано на підставі підробленого розпорядження і яке не видавалося.

За таких обставин, суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України наведене не врахували, не визначились з початком перебігу позовної давності, не з'ясували, коли саме держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів оспореними державними актами на право власності на землю та дійшли до передчасного висновку про те, що перебіг позовної давності почався після видачі оспорених державних актів на право власності на землю у лютому 2008 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлено, їх судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 1 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик