Провадження № 2/520/4934/16
24.11.2016 року Київський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Васильків О.В.
при секретарі Дідур Г.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд, -
27.09.2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 майнову шкоду у розмірі 100 000 грн., та моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. При цьому позивач посилається на те, що 22.07.2015 року з вини відповідача йому було завдано ушкодження здоров'я, у зв'язку із чим позивач витрачає кошти на лікування. Однак, відповідачем не відшкодовано ані матеріальної шкоди, ані моральної шкоди, тому позивач змушений звернутися до суду із позовом.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовну заяву підтримав та просить її задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. При цьому позивач, надавши до матеріалів справи додаткові квитанції про підтвердження витрат на лікування пояснив, що ліків було придбано на суму 20 640,70 грн., однак у звязку із неможливістю надати докази щодо реально понесених витрат, позивач просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду саме у розмірі 100 000 грн.
Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання повторно не зявився, повідомлявся належним чином у відповідності до ст. 74 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив.
Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.
Як встановлено у судовому засіданні, 22.07.2015 року о 19.00 годині в м. Одесі по вул. Ак. Глушка у районі будинку 2, водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем НОМЕР_1, під час руху заднім ходом по тротуару здійснив наїзд на стілець, на якому сидів ОСОБА_1
Суд зазначає, що Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 4 Постанови №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» висловив позицію, що у зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача.
Згідно з ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Таким чином, судом встановлено, що 22.07.2015 року відповідач ОСОБА_2 здійснив наїзд на позивача ОСОБА_1
Окрім того, судом досліджено відповіді Управління превентивної діяльності ГУНП в Одеській області від 30.12.2015 року та 18.12.2015 року, надані на звернення позивача, з яких слідує, що в діях ОСОБА_2 вбачають порушення Правил дорожнього руху в частині того, що він будучи причетним до ДТП, не залишився на місці пригоди, не зафіксував положення слідів пригоди та положення транспортного засобу після його зупинки, не повідомив в органи міліції та поїхав з місця пригоди, які не полягають в прямому причинному зв'язку з наслідками, що настали /а.с. 35-36/.
При цьому з листа Управління превентивної діяльності ГУНП в Одеській області від 30.12.2015 року вбачається, що 22.07.2015 року між сторонами відбулася конфліктна ситуація, за наслідками скоєння наїзду з боку ОСОБА_2 На підставі ст. 173 КУпАП у приміщенні Таїровського ВМ Київського РВ ОМУ ГУМВС відносно сторін були складені адміністративні правопорушення на кожного. На підтвердження вказаної обставини судом також досліджено протокол серії ОД № 007383 від 22.07.2015 року /а.с. 6/.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Положеннями ч. 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
На підтвердження заявлених позивачем вимог про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 100 000 грн., судом досліджено надані позивачем:
-Направлення позивача на консультацію до нейрохірурга, видане 24.07.2015 року лікарем КУ «Міська поліклініка № 20», в якому зазначено про необхідність уточнення діагнозу та рекомендації по лікуванню та працездатності /а.с. 15/;
-Медичну карту амбулаторного хворого ОСОБА_1 /а.с. 26, 16, 17/;
-квитанції /а.с. 8-14, 18, 27-34/.
Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч. 3 ст. 58 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Враховуючи положення ст. 58 ЦПК України, суд критично оцінює надані позивачем квитанції на оплату ліків, оскільки з наданої медичної документації взагалі не вбачається, що позивачу за наслідками ДТП 22.07.2015 року було призначено будь-яке лікування, та саме ці ліки, чеки на придбання яких, надав позивач, були необхідні позивачу для відновлення його стану здоров'я.
При цьому суд враховує пояснення, надані безпосередньо позивачем, щодо відсутності доказів реально понесених позивачем витрат на суму 100 000 грн.
Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 100 000,00 грн. не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені.
Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Абзацом 3 п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.
Суд погоджується з доводами позивача стосовно завдання йому моральної шкоди відповідачем за наслідками ДТП, що сталася 22.07.2015 року, однак суд вважає, що розмір моральної шкоди, визначений в позовній заяві є завищеним, в звязку з чим в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме суд вважає, що позивачу підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі 5 000,00 грн.
Проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, так як частково обґрунтовані та доведені.
Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Керуючись ст. ст. 10, 60, 79, 88, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 23, 1166, 1187, 1192 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн. /пять тисяч гривень 00 копійок/.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн. /пятсот пятдесят одна гривня 20 копійок/.
В іншій частині вимог, - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України.
Суддя Васильків О. В.