Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/1737/15-ц Головуючий у 1-й інст. Слюсарчук Н.Ф.
Категорія 19 Доповідач Талько О. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Талько О.Б.,

суддів: Заполовського В.Й., Шевчук А.М.,

за участю секретаря Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 18 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», третя особа- товариство з обмеженою відповідальністю «Юридичне бюро «Омега плюс», про визнання договору недійсним та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 25 лютого 2014 року уклав з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір фінансового лізингу, за умовами якого товариство взяло на себе зобовязання передати йому у користування транспортний засіб I-VAN А07А-41.

Вказаним договором передбачено, що строк лізингу починається з дати передачі автомобіля та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу та в останню дату платежу, зазначеного в додатку 2 цього договору ( п.2.2 угоди).

Позивач зазначає, що 25 лютого 2014 року сплатив відповідачеві комісію за організацію та оформлення цього договору у розмірі 33668 грн. Однак, передача даного автомобіля не відбулась.

Відповідно до п. п.1.7, 1.8 договору лізингу предмет договору лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50 % від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення даного договору ( 10 % від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу ( 3 % від вартості предмета лізингу).

Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж ( але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу.

ОСОБА_2 вказує, що зазначені пункти договору суперечать один одному в частині встановлення строків внесення авансових платежів, а строк передачі предмета лізингу та умови сплати лізингових платежів не задовольнятимуть його інтереси та свідчать про порушення його майнових прав.

23 листопада 2015 року відповідач повернув йому кошти в сумі 33668 грн., які були сплачені в рахунок комісійних нарахувань.

З огляду на вищезазначене, позивач, уточнивши вимоги, просив визнати недійсним договір фінансового лізингу та стягнути з відповідача інфляційні втрати за сплачену комісійну винагороду в сумі 22557 грн. 56 коп., за період з лютого 2014 року по листопад 2015 року.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 18 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зокрема, зазначає, що суд не врахував положення ч.12 ст. 10 Закону України « Про захист прав споживачів», а також ч.2 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 25 лютого 2014 року між сторонами укладений договір фінансового лізингу №009358, за умовами якого ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» зобовязувалось придбати у власність та передати позивачеві у користування транспортний засіб I-VAN А07А-41.

Підпунктом 2.2 пункту 2 договору передбачено, що строк лізингу починається з дати передачі автомобіля та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу та в останню дату платежу, зазначеного в додатку 2 цього договору.

Відповідно до п. п.1.7, 1.8 п.1 даної угоди предмет договору лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50 % від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення даного договору ( 10 % від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу ( 3 % від вартості предмета лізингу).

Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж ( але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу.

Судом встановлено, що 25 лютого 2014 року ОСОБА_2 сплатив відповідачеві комісію за організацію та оформлення цього договору у розмірі 33668 грн. Предмет договору лізингу не був переданий позивачеві.

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату лізингові платежі).

За правилами ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з приписами ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 послався на положення ч.12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у якій закріплені права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт ( надання послуг).

Зокрема, даною нормою передбачено, якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи ( послуги), зважаючи на їх ціну ( вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобовязаний негайно повідомити про це споживача.

Виконавець зобовязаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору.

Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт ( надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених в абзацах першому та другому цієї частини.

При вирішенні даного спору суд першої інстанції вірно виходив з того, що вказаною нормою врегульовано питання виникнення майнових ризиків за умови, коли їх наявність не передбачалась сторонами на момент укладення договору. Водночас, укладаючи спірну угоду, сторони погодили порядок сплати авансових платежів, комісійних нарахувань, їх розмір та умови передачі предмета лізингу. Зазначені умови договору не суперечать вимогам цивільного законодавства. Доказів щодо відсутності вільного волевиявлення лізингоодержувача на укладення цього правочину, матеріали справи не містять.

Вірним є також висновок суду першої інстанції про те, що суперечність змісту окремих положень договору не є підставою для визнання його недійсним.

Посилання представника позивача на ту обставину, що судом не враховані положення ч.1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг», не свідчить про обгрунтованість позовних вимог, адже зазначена норма надає лізингоодержувачу право у разі його відмови від договору в односторонньому порядку вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови.

Судом встановлено, що сторони в добровільному порядку розірвали договір фінансового лізингу та 23 листопада 2015 року лізингодавець повернув позивачеві сплачені ним кошти в сумі 33668 грн.

Розірвання в добровільному порядку договору фінансового лізингу виключає можливість застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 209,303,307,308,313,314,315,319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 18 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча Судді: