Категорія 52 Головуючий у 1 інстанції Матвєєва Ю.О.
Суддя-доповідач Кочегарова Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2016 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Ігнатоля Т.Г., Попової С.А.,

з участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - орган опіки та піклування Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради, служба у справах дітей Зміївської районної адміністрації Харківської області, про позбавлення батьківських прав за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення з неї аліментів на утримання дитини. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що є бабусею дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Батько дитини - ОСОБА_5, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Мати дитини - відповідачка ОСОБА_3 з 2012 року не приймає участі у вихованні дитини, матеріально її не утримує. Відповідач виїхала до м.Зміїва Харківської області, де 25 грудня 2012 року уклала шлюб з ОСОБА_6 Дитина проживає з позивачкою, яка займається її утриманням та вихованням. Оскільки відповідачка з дитиною не спілкується, добровільної допомоги по вихованню та її утримання не надає, не цікавиться її життям та здоров'ям, не приймає участі в її духовному розвитку та соціальній адаптації в суспільстві, просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 та стягнути аліменти на утримання дитини в розмірі 643,00 грн. щомісяця до повноліття доньки.

В судовому засіданні 17 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2, в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, залишені без розгляду.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 листопада 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено і позбавлено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3, її представника ОСОБА_7, які підтримали доводи скарги, заперечення ОСОБА_2, її представника ОСОБА_8 та представника Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради Каракуць А.І. проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, в межах апеляційного оскарження, та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_2 у позові, з таких підстав.

Стаття 213 ЦПК України визначає, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають з встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вказане судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_5 та ОСОБА_10, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.4). Батько дитини - ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с.5). Мати дитини - ОСОБА_10 вийшла заміж за ОСОБА_6, змінила прізвище на «ОСОБА_3», проживає в м.Зміїв Харківської області, виховує двох малолітніх дітей - 2012,2013 року народження.

Відповідно до довідки, яка видана виконавчим комітетом Талаківської селищної ради, неповнолітня дитина ОСОБА_4, проживає разом з бабусею ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1. Актом обстеження матеріально-побутових умов від 3 серпня 2015 року встановлено, що житлові умови проживання дитини є задовільними (а.с.35).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що мати малолітньої дитини нехтує своїми батьківськими обов'язками: матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не забезпечує дитині достатній життєвий рівень, не забезпечує необхідного медичного догляду. Це дало суду підстави зробити висновок, що ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню та утриманню дитини, її поведінка свідчить про байдужість до долі та життя дитини.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, оскільки вони не відповідають обставинам справи, наданим доказам та нормам матеріального права.

Як вбачається зі справи, обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_2 послалася на те, що відповідач не приймає участі у вихованні дитини, матеріально її не утримує, виїхала до м.Змієва Харьківської області, а вихованням дитини займається вона - позивач.

Заперечуючи проти судового рішення та доводів позивача, ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції послалася на те, що після смерті колишнього чоловіка ОСОБА_5 вона мала розмову по телефону з його сестрою ОСОБА_11 і та повідомила, що матір - ОСОБА_2 (позивач у справі) важко переживає втрату сина і щоб якось її підтримати, просила залишити доньку ОСОБА_4 з бабусею. Вона - ОСОБА_3 дала згоду, оскільки на той час народила дитину і через деякий час знов завагітніла. Протягом 2012-2014 років вона декілька разів приїжджала в м.Маріуполь, але з донькою їй побачитися не вдалося з різних причин; одного разу донька була на відпочинку за межами міста. В телефонному режимі вона постійно підтримувала зв'язок з ОСОБА_11 і через неї дізнавалася про життя доньки. У грудні 2012 року вона зверталася до суду з позовом до ОСОБА_2 про повернення дитини, але її позовна заява не розглядалася. Потім вона почала перераховувати грошові кошти на картку ОСОБА_2 на утримання доньки, які були призначені дитині у зв'язку з втратою годувальника. В 2013 році до неї приїздила ОСОБА_2 і вона видала нотаріальну довіреність на те, що не заперечує проти участі бабусі у вихованні ОСОБА_4. Під час зустрічі в суді між нею та ОСОБА_2 відбулася домовленість про те, що дитина деякий час буде проживати з бабусею.

Вказані факти відповідач підтвердила відповідними письмовими документами (а.с.50-52,186-196).

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційного суду ці обставини визнала і не заперечувала, що мала домовленість з відповідачем про місце проживання дитини з нею, отримує від відповідача кошти на утримання онуки ОСОБА_4.

З листів Служби у справах дітей Зміївської районної адміністрації Харківської області від 5 жовтня 2015 року та 17 грудня 2015 року та висновку комісії з питань захисту прав дитини Зміївської районної адміністрації Харківської області від 25 січня 2016 року вбачається, що відповідач в ході бесіди з представниками служби у справах дітей заперечує щодо позбавлення її батьківських прав; родина на обліку служби, як така що опинилася в складних життєвих обставинах не перебуває; ОСОБА_3 характеризується позитивно, має міцну сім'ю, займається вихованням дітей, які завжди доглянуті, чисті та охайні; позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав вважається недоцільним (а.с. 41,48,183-184).

Відповідно до п. п. 15, 16 постанови пленуму Верховного Суду України N 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Стаття 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII, визначає, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що у справі, яка переглядається в апеляційному порядку, не встановлено ухилення відповідача від виховання своєї дитини та свідомого нехтування нею батьківськими обов'язками. Обставини, на які посилається позивач не є підставою для застосування до ОСОБА_3 такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Сама ОСОБА_3 категорично проти позбавлення її батьківських прав.

Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Посилання в судовому рішенні на висновок органу опіки та піклування Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради Донецької області від 12 листопада 2015 року № 02/3-1255-7 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3, відносно малолітньої ОСОБА_4, апеляційний суд розцінює критично, оскільки з пояснень спеціаліста служби у справах дітей Каракуць А.І. вбачається, що безпосередньо з ОСОБА_3 представники комісії не спілкувалися, обставини залишення дитини з бабусею їм стали відомі в суді.

З інформаційної довідки Іллічівського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Маріупольської міської ради про проведену роботу за результатами психологічної діагностики ОСОБА_4 не вбачається, що дитина негативно ставиться до матері та не бажає з нею спілкуватися і проживати (а.с.56-57).

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими

3) невідповідність висновків суду обставинам справи

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З урахуванням обставин справи та норм матеріального права, з метою захисту інтересів малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, апеляційний суд вважає, що рішення щодо позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав підлягає скасуванню, оскільки недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими; допущена невідповідність висновків суду обставинам справи; судом неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_2 у позові.

Такого висновку колегія дійшла з урахуванням правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 5 лютого 2014 року № 6-154ц13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для судів.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 307, ст.309 ЦПК України,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 листопада 2015 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - орган опіки та піклування Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради, служба у справах дітей Зміївської районної адміністрації Харківської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: Т.Г. Ігнатоля

С.А. Попова