УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Гвоздика П.О., Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г., Завгородньої І.М., Мартинюка В.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості із заробітної плати, моральної шкоди та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргоюпредставника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 18 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 3 листопада 2003 року працювала тальманом ВРР-1 у Державному підприємстві «Миколаївський морський торговельний порт» (далі - ДП «Миколаївський морський торговельний порт»). З 05 лютого 2006 року позивача не допустили до роботи, а наказом від 14 січня 2013 року звільнили за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин з 05 лютого 2006 року.

Посилаючись на те, що прогулів без поважних причин вона не допускала, звільнення здійснено за межами строків накладення дисциплінарного стягнення та з порушенням встановленого законом порядку, ОСОБА_6 просила скасувати наказ від 14 січня 2013 року, поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 лютого 2006 року, стягнути заборгованість із заробітної плати з листопада 2005 року, 10 тис. грн моральної шкоди, зобов'язати відповідача подати скореговані відомості до пенсійних та податкових органів та сплатити відповідні внески.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 18 червня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_6 працювала на посаді тальмана ВРР-1 ДП «Миколаївський морський торговельний порт».

За час роботи ОСОБА_6 неодноразово притягувалась до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни (прогули та невиконання посадових обов'язків) наказами від 04 серпня 2004 року № 679, від 11 січня 2005 року № 11 та від 28 липня 2005 року № 716.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2006 року у задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання дисциплінарних стягнень незаконними відмовлено.

Наказом ДП «Миколаївський морський торговельний порт» від 26 січня 2006 року № 39/0 ОСОБА_6 надано додаткову оплачувану відпустку з 26 січня по 04 лютого 2006 року.

З 05 лютого 2006 року ОСОБА_6 на роботу не виходила, причини неявки не повідомляла, до керівництва підприємства та до кадрової служби з будь-якими заявами не зверталася.

Доказів того, що з 05 лютого 2006 року позивач не була допущена до роботи, матеріали справи не містять.

14 січня 2013 року ОСОБА_6 звернулася до підприємства для отримання трудової книжки. Надати письмові пояснення про причини невиходу на роботу з 05 лютого 2006 року позивачка відмовилась.

Наказом від 14 січня 2013 року № 20 ОСОБА_6 звільнено з роботи за прогули за пунктом 4 статті 40 КЗпП України з 05 лютого 2006 року.

Розрахунок при звільненні здійснено шляхом перерахування належних працівнику сум на її особовий рахунок у Публічному акціонерному товаристві «Перший Український Міжнародний Банк», що також не заперечувала позивач.

Повідомлення про звільнення та необхідність отримати трудову книжку направлялися позивачці неодноразово за різними адресами.

01 квітня 2013 року ОСОБА_6 отримала повідомлення підприємства, а у лютому 2015 року звернулась до кадрової служби ДП «Миколаївський морський торговельний порт», де отримала трудову книжку та копію наказу про звільнення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що з 05 лютого 2006 року ОСОБА_6 залишила роботу без повідомлення причин, не працювала, до січня 2013 року до відповідача не зверталася, а тому допустила прогул з 05 лютого 2006 року по січень 2013 року без поважних причин, що стало обґрунтованою підставою для її звільнення з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України з дотриманням порядку звільнення, передбаченого ст. ст. 43, 148, 149 КЗпП України.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - вказував на порушення відповідачем строку застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, оскільки з дня вчинення проступку до винесення наказу про звільнення минуло майже сім років.

Разом з тим суди дійшли висновку, що прогул без поважних причин є триваючим порушенням, яке мало місце протягом 2006-2013 років. Закон пов'язує початок перебігу цього строку з моменту виявлення не факту (дій чи бездіяльності), а саме проступку, тобто з того моменту, коли підприємству стало відомо про причини відсутності позивача на роботі.

Доводи касаційної скарги щодо звернення ОСОБА_6 протягом 2006-2013 років до відповідача не підтверджені належними доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2015 року та ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 18 червня 2015 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 18 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко В.І. Мартинюк