Справа № 361/6095/15-ц Головуючий у І інстанції Сердинський В. С.
Провадження № 22-ц/780/732/16 Доповідач у 2 інстанції Даценко Л. М.
Категорія 4 18.02.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

18 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном,

встановила:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, в якому посилалася на те, що 19 листопада 1999 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2012 року. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час перебування у шлюбі в 2005 році ними було придбано двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, правовстановлюючі документи на яку знаходяться у відповідача.

Після припинення шлюбних відносин відповідач вигнав її із спірної квартири і до цього часу не пускає до квартири.

Посилаючись на вищевказане, позивачка просила суд усунути перешкоди у користуванні вищезазначеною квартирою. Позов заявила з підстав, передбачених ст. ст. 60, 63, 68 СК України, ст. ст. 16, 317, 319, 321, 383 ЦК України.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2015 року позов задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_1

У апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, яке полягає в тому, що суд не взяв до уваги те, що спірна квартира не може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана ним за кошти, які належали йому особисто від продажу належних йому на праві власності двох земельних ділянок. Тому суд дійшов безпідставного висновку про те, що спірна квартира придбана подружжям під час перебування в шлюбі і за спільні кошти, оскільки придбана за значно більшу суму грошових коштів аніж продана ним земельна ділянка.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам не відповідає, оскільки суд належним чином не встановив характер правовідносин сторін, зміст позовних вимог та правові норми, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.

Так, задовольняючи позов, суд обґрунтовував свої висновки тим, що спірна квартира була придбана подружжям під час перебування в шлюбі і за спільні кошти, позивачка набула право спільної сумісної власності подружжя на неї згідно договору №01н купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 24 жовтня 2006 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «БудЕліт Групп», а тому вона має право на вільне володіння, користування та розпорядження спільним сумісним майном подружжя.

Однак, з такими висновками суду повністю погодитись неможливо, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Встановлено, що 19 листопада 1999 року сторони зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2012 року. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Встановлено, що 24 жовтня 2006 року між «БудЕліт Групп» та ОСОБА_2 укладено договір № 01н купівлі-продажу майнових прав на квартиру.

Відповідно довідки № 01н від 06 листопада 2006 року ТОВ «БудЕліт Групп», надана довідка підтверджує виконання зобов'язань ОСОБА_2 перед ТОВ «БудЕліт Групп» по оплаті вартості майнових прав, визначених у договорові №01н купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 24 жовтня 2006 року, укладеному між ОСОБА_2 та ТОВ «БудЕліт Групп». Усього сплачено за договором коштів на суму 366600 грн. (а.с.17).

Згідно акту приймання-передачі майнових прав від 06 листопада 2006 року, ТОВ «БудЕліт Групп» передало, а ОСОБА_2 прийняв майнові права на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Вартість переданих майнових прав становить 305500 грн., крім того ПДВ 20% 61100 грн, загалом 366600 грн. (а. с. 22).

Відповідно до пунктів 1, 2 угоди про проведення остаточних розрахунків за договором №01н купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 04.06.2008 року згідно показників замірів та технічної документації КП Броварської міської ради «Броварське бюро технічної інвентаризації», площа квартири №1 становить 77,5 кв. м, що на 0,5 кв. м менше площі, зазначеної в договорі. Відповідно до частини 2 пункту 1.6 договору № 01н купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 24 жовтня 2006 року продавець зобов'язується повернути покупцю кошти в сумі 2350 грн., в тому числі ПДВ, на поточний рахунок покупця.

Встановлено, що виконкомом Броварської міської ради 09.01.2009 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 77,5 кв. м, житловою площею 38,7 кв. м. (а. с. 29).

Згідно Державного акту на право власності на землю серія НОМЕР_1, виданого 2 квітня 1999 року на підставі рішення виконавчого комітету Калинівської сільської ради народних депутатів від 28 лютого 1997 року № 10, ОСОБА_2 передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,100 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 19).

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26 жовтня 2006 року, відповідач ОСОБА_2 продав ОСОБА_5 за 176750 грн. земельну ділянку площею 0,0500 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1, (а. с. 24-25).

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26 жовтня 2006 року, відповідач ОСОБА_2 продав ОСОБА_6 за 176750 грн. земельну ділянку площею 0,0500 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1, (а. с. 49-50).

Тобто, як убачається із вищезазначених двох договорів купівлі-продажу двох земельних ділянок відповідач 26 жовтня 2006 року продав належну йому на праві власності земельну ділянку площею 0,100 га ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,0500 га за 176750 грн. та ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,0500 га за 176750 грн. Загальна сума від продажу вказаної земельної ділянки становить 353500 грн. (а. с. 49-52).

Встановлено, що вартість переданих майнових прав спірної квартири станом на 06.11.2006 року становила 305500 грн. (а. с. 22).

Отже, оскільки спірна квартира хоча й придбана у період шлюбу сторін, але придбана відповідачем за його особисті кошти, виручені від продажу земельної ділянки, що належала йому на праві власності, то вона не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю відповідача, за особисті кошти якого вона придбана.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 3 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, згідно якої належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 зазначеного Кодексу вважається застосованою правильно.

Крім того, згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спірна квартира була придбана подружжям під час перебування в шлюбі і за спільні кошти, позивачка набула право спільної сумісної власності подружжя на неї згідно договору №01н купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 24 жовтня 2006 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «БудЕліт Групп», а тому вона має право на вільне володіння, користування та розпорядження спільним сумісним майном подружжя.

Доводи представника позивачки на те, що спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки за час шлюбу істотно збільшилася у своїй вартості внаслідок спільних затрат, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зазначені обставини не є предметом даного спору, а у разі спору між подружжям є самостійними підставами виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало одному із подружжя, відповідно до вимог ст. 62 СК України . В даній справі таких вимог сторони не заявляли.

Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення норм матеріального і процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія судів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді