Справа № 298/535/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

31 жовтня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Леско В.В., Куштана Б.П.

з участю секретаря : Кухта М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Великоберезнянського районного суду від 08 липня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю ЛҐ Україна про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и л а :

Так, наказом №5 від 31.01.2015 року ОСОБА_1 був звільнений із посади водія лісовоза за згодою сторін. На час його звільнення існувала заборгованість по сплаті Зарплати за період з 01.10.14р. по 31.01.15р. у сумі 5438,79 гривень, які не, будо йому виплачено на час звільнення. На час звернення з позовом до суду, заборгованість ТзОВ ЛҐ Україна перед ним становить суму 9919,0 гривень. Та рішенням Великоберезнянського районного суду від 05.11.2015 року вже було стягнуто на його користь із ТзОВ ЛҐ Україна заборгованість по зарплаті у сумі 5438,79 гривень; середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у сумі 5673,36 гривень; лікарняні за час непрацездатності у сумі 3240 гривень, і моральну шкоду в сумі 1000,0 гривень. Оскільки, ТзОВ ЛҐ Україна зазначене рішення суду не виконало, то має місце продовження затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.15р. по 23.05.2016 року, час звернення з позовом до суду в сумі 9919,0 гривень. Виходячи з наведеного і просить задоволити позовні вимоги.

Рішенням Великоберезнянського районного суду від 08.07.2016 року, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з тих підстав, що не надано достатніх доказів по невиплаті заборгованості по зарплаті, а тому, такий є передчасним. А визнання відповідачем неможливості сплати грошових коштів стягнутих рішенням суду не стосується обставин за предявленим позовом.

Не погодившись із доводами та висновками суду першої інстанції зазначених у рішенні суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Мотивує свої вимоги тим, що представники ТзОВ ЛҐ Україна визнали ту обставину, що через припинення роботи підприємства, останнє не має можливості виплатити заборгованість по зарплаті. А звідси, такий факт не підлягає додатковому підтвердженню. У той же час, відсутність фінансово-господарської діяльності роботодавця не виключає його вини по несвоєчасній виплаті зарплати. Через це, суд першої інстанції неповно зясував обставини, які мають значення у справі, та дійшов помилкового висновку, щодо обставин справи, оцінки доказів, та неправильного витлумачення норм права, які підлягають застосуванню у даній справі.

У судовому засіданні апеляційної інстанції, позивач ОСОБА_1, та його представник в особі адвоката ОСОБА_2 підтримали, вимоги скарги і просили задоволити таку, виходячи з наявних доказів, що містяться у справі.

ТзОВ ЛҐ Україна в судове засідання не з'явилось, не дивлячись на те, що про час та місце судового розгляду повідомлялось належним чином, зокрема, і через газету. Але заяви про поважність неявки або відкладення розгляду справи, суду не надано. А звідси, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу за його відсутності.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до вимог статей 212 - 214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду не відповідає.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. А згідно ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відхиляючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що не надано достатніх доказів по невиплаті заборгованості по зарплаті, а тому, такий є передчасним. А визнання відповідачем неможливості сплати грошових коштів стягнутих рішенням суду не стосується обставин за предявленим позовом.

Але з таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується, виходячи з наступних обставин.

Так, Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обовязок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обовязки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає, заходи примусового виконання цивільних обовязків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно (ст. 68 Конституції України, статті 11, 14 ЦК України, статті 14, 367 ЦПК України, ЗУ Про виконавче провадження).

З матеріалів справи убачається, що згідно наказу №5 від 31.01.2015 року було звільнено позивача з посади водія лісовоза за згодою сторін. Станом на 31.01.2015 року в ТзОВ ЛҐ Україна існувала перед ОСОБА_1 заборгованість по зарплаті у сумі 5438,79 гривень, які не будо йому виплачено на час звільнення.

Рішенням Великоберезнянського районного суду від 05.11.2015 року вже було стягнуто на користь ОСОБА_1 із ТзОВ ЛҐ Україна заборгованість по зарплаті у сумі 5438,79 гривень; середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у сумі 5673,36 гривень станом на час ухвалення рішення; лікарняні за час непрацездатності у сумі 3240 гривень, і моральну шкоду в сумі 1000,0 гривень.

Проте, не дивлячись на рішення суду, заборгованість по зарплаті у сумі 5438,79 гривень, так і не сплачена ТзОВ ЛҐ Україна.

За загальним правилом ч. 1 ст. 116 КЗпП України - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

А ч. 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таке же положення наведено в абзаці 1 п. 20 постанови, Пленуму Верховного Суду України, від 24.12.1999, № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку із працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

На час звернення з позовом до суду, ТзОВ ЛҐ Україна так і не сплатило ОСОБА_1 заборгованість по зарплаті, та дана обставина не спростовується матеріалами справи, що визнано безпосередньо і самими представниками відповідача, у ході судового розгляду в суді першої інстанції.

ОСОБА_1 просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який становить з 06.11.2015 року по час вирішення спору.

Визначаючи розмір відшкодування за час затримки виконання рішення суду, колегія суддів виходить із наступних обставин справи.

Відповідно до ст. 27 ЗУ Про оплату праці, та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою КМ України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), здійснюється обчислення середньомісячної заробітної плати.

Так, абзацом 3 пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, у якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

А відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Та згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно із графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Визначаючи середньоденну заробітну плату, колегія суддів виходить із такого.

Як убачається зі змісту Довідки від 13.03.2015 року № 1, ОСОБА_1 до моменту його звільнення була нарахована заробітна плата за повні календарні місяці, а саме : грудень 2014 року 1137,89 грн., січень 2015 року 1698,90 грн., що разом становить 2836,79 грн. (1137,89 + 1698,90), а.с. 5.

У грудні місяці 2014 р. було - 23 робочі дні, а в січні місяці 2015 р. було - 20 робочих днів, що разом становить - 43 робочі дні.

Та коли, 2836,79 грн. : на 43 р.д. = 65,97 грн. (середньоденний заробіток).

Починаючи з наступного дня після проголошення рішення Великоберезнянського районного суду від 05.11.2015 року та по дату ухвалення даного судового рішення - 31.10.2016 року, ТзОВ ЛҐ Україна не виплатило ОСОБА_1 заборгованість по зарплаті, що має місце на протязі 247 робочих днів.

Визначаючи середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, необхідно 247 робочі дні х на 65,97 грн. середньоденного заробітку то й отримаємо суму = 16294,59 гривень, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (вказана сума зазначена з податками й обовязковими платежами, які підлягають вирахуванню), та саме ця сума й підлягає стягненню з відповідача.

Таким чином, наведені докази у сукупності із встановленими обставинами, свідчать про те, що висновок суду першої інстанції про передчасність позовних вимог є необґрунтованим, і таким, що нічим не підтверджується.

А звідси, встановлені обставини справи, вказують на те, що рішення суду про відхилення позову не відповідає наявним у справі доказам та вимогам норм матеріального права, що у відповідності до приписів ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування, та ухвалення в звязку із цим нового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України на користь держави з відповідача, слід стягнути судовий збір у сумі 2893,80 гривні (1378,0 + 1515,80).

Виходячи з наведеного та керуючись вимогами статей 307, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, задоволити.

Рішення Великоберезнянського районного суду від 08 липня 2016 року скасувати, ухваливши в справі нове рішення про задоволення позову.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ЛҐ Україна на користь ОСОБА_1 16294,59 гривню (з урахуванням обовязкових платежів і зборів) середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ЛҐ Україна на користь держави 2893,80 гривні, судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : __________________ Судді : _____________________

_____________________