Дата документу 27.10.2016
ЄУ № 420/2086/16-ц
Провадження №2-о/420/218/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2016 року Новопсковський районний суд Луганської області

у складі: головуючого судді Стеценко О.С.

за участю секретаря Котової О.Л.

заявника ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Новопсков цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, заінтересована особа - Новопсковський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт смерті його матері, громадянки України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки м. Донецьк, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Красний Луч Луганської області у віці 72 роки, яка проживала за адресою: АДРЕСА_1, причина смерті - злоякісне новоутворення правої молочної залози. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що його матір, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла вдома за місцем проживання: АДРЕСА_1, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть НОМЕР_1, виданим 13.06.2016 «Краснолучским онкологическим диспансером Луганской народной республики» (російською мовою). Звернувшись до Новопсковського районного відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції з метою отримання свідоцтва про смерть матері, йому було відмовлено, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України.

Заявник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених в заяві.

Представник заінтересованої особи - Новопсковського районного відділу ДРАЦС Головного ТУЮ у Луганській області, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення заяви ОСОБА_1 не заперечує.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши заявника, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку.

Відповідно до листа відділу державної реєстрації актів цивільного стану Новопсковського районного управління юстиції від 27.10.2016 за вих.№ 323/02.2-3.19, реєстрація смерті за наданим заявником лікарським свідоцтвом про смерть є неможливою, оскільки його форма не відповідає формі, визначеній наказом Міністерством охорони здоров'я України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024.

В судовому засіданні досліджені наступні письмові документи.

З копії паспорту громадянина України НОМЕР_2, виданого Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Донецьк, та з 1991 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_3, ОСОБА_2 є матір'ю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_2 заявник надав лікарське свідоцтво про смерть НОМЕР_1, видане 13.06.2016 лікарем онкологом ОСОБА_3 «Краснолучского онкологического диспансера» в м. Красний Луч, розташованого на тимчасово неконтрольованій українською владою території.

Згідно вказаного лікарського свідоцтва про смерть, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Красний Луч у віці 72 роки.

Допитаний в якості свідка заявник ОСОБА_1 підтвердив, що ОСОБА_2 дійсно померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Красний Луч та була похована на кладовищі, розташованому у м. Хрустальний Луганської області.

Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, видане органом розташованим на тимчасово неконтрольованій українською владою території, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини»(Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини»(Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії»(Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії»наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що відомості, зазначені в лікарському свідоцтві про смерть підтверджуються показаннями заявника, допитаного в якості свідка.

Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.7 ст.235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Згідно ч. 4. ст. 257-1, ст. 367 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст. ст. 3, 10-11, 60, 88, 208, 212-215, 218, 234-235, 256-259, 367 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, заінтересована особа - Новопсковський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, задовольнити повністю.

Встановити, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка м.. Донецьк, громадянка України, яка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Красний Луч, м. Хрустальний Луганської області, Україна, причина смерті - злоякісне новоутворення правої молочної залози.

Допустити рішення до негайного виконання.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано апеляційному суду Луганської області через Новопсковський районний суд Луганської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Повний текст рішення виготовлений 28.10.2016.

Суддя:

О.С. Стеценко