Провадження № 22-ц/779/289/2016
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Максюта І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Матківського Р.Й., Ковалюка Я.Ю.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: представників апелянта Олійника М.І. та Грицака А.З., відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Івано-Франківське спеціалізоване управління механізації будівництва» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою директора Публічного акціонерного товариства «Івано-Франківське спеціалізоване управління механізації будівництва» на рішення Івано-Франківського міського суду від 24 листопада 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

В липні 2012 року Публічне акціонерне товариства «Івано-Франківське спеціалізоване управління механізації будівництва» звернулося з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості з наступним уточненням позову у ході розгляду справи (а.с.38-39т.1). В обгрунтування позову зазначено, що протягом січня-листопада 2009 року на підставі накладних, позивачем передано відповідачу будівельні матеріальні на суму 185 657, 70 грн. Протягом січня-липня 2009 року відповідач здійснив часткову оплату цих будівельних матеріалів в сумі 80 850 грн. Станом на 06.03.2012 року заборгованість становить 104 807, 70 грн. Просив суд стягнути з відповідача 104 807, 70 грн. заборгованості за товари, 747, 6 грн. інфляційних витрат, 2 433, 45 грн. 3% річних, а також 1079, 88 грн. судового збору.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 24 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням, Публічним акціонерним товариством «Івано-Франківське спеціалізоване управління механізації будівництва» подана апеляційна скарга, в якій апелянт посилається на незаконність рішення та порушення судом норм матеріального права.

Апелянт зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті рішення самостійно та невірно розтлумачив рішення суду касаційної інстанції та прийшов до категоричних висновків щодо відсутності між сторонами договірних відносин при цьому помилково посилаючись на преюдиційне значення рішення суду касаційної інстанції.

Також апелянт вказав, що факт отримання відповідачем товару за вказаними видатковими накладними підтверджується підписом відповідача на них в графі отримав, діями самого відповідача, який відповідно до його тверджень, бухгалтерської довідки, виписок по рахунку позивача, прибуткового касового ордеру перерахував на користь позивача грошові кошти за отриманий товар, здійснивши часткову оплату товару, тим самим схвалив укладений з позивачем правочин та підтвердив факт отримання товарів. Жодних інших доказів, які доводять протилежне, що стосується неотримання відповідачем товару, в судовому засіданні не представлено.

Зазначив, що на момент укладення спірних правочинів, а також на момент звільнення відповідача з роботи у позивача були відсутні підстави щодо застосування до нього матеріальної відповідальності, відповідача було звільнено з роботи за його ж власною заявою без будь-яких претензій. Тому вважає, що твердження відповідача щодо існування обставин, які б дали змогу позивачу певним чином тиснути на відповідача з метою укладення ним спірних правочинів, є безпідставними.

Просить рішення Івано-Франківського міського суду від 24 листопада 2015 року скасувати.

Судові рішення у даній справі були предметом перегляду судів апеляційної та касаційної інстанцій. Відповідно до ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2014 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 березня 2014 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 травня 2014 року скасавано, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

У судовому засіданні представники апелянта підтримали доводи апеляційної скарги, відповідач та його представник, вважаючи рішення суду законним та обгрунтованим, апеляційну скаргу не визнали.

Вислухавши осіб, які беруть участь у справі, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 131, 132, 134 КЗпП України встановивши, що відповідач своїми діями при виконанні трудових обов'язків заподіяв позивачу шкоду, для відшкодування якої позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого просив відповідач, тому підстави для задоволення позову відсутні.

З такими висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів, оскільки вони не відповідають нормам матеріального права.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України ).

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ст. 692 ЦК України ).

Із наведеного вбачається, що за загальним правилом, обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати.

Відповідно до приписів ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами ст. 530 згаданого Кодексу, зокрема, встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що згідно накладної №4 від 16.01.2009 року ОСОБА_4 отримав на підставі дозволу голови правління від Відкритого акціонерного товариства «СУМБ», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариства «Івано-Франківське спеціалізоване управління механізації будівництва», товар на суму 117 507, 24 (а.с.3-5 т.1), за поданою заявою ОСОБА_4 від 16.01.2009 року про виписку будівельних матеріалів за власний рахунок, згідно виписаної накладної з відтермінуванням оплати до 3-х місяців (а.с.8 т.1), тобто до 16.04.2009 року.

У судовому засіданні не оспорюється відповідачем, що зазначена заява написана ним власноручно, а також ним підписана накладна № 4 від 16.01.2009р. Асортимент та кількість товару також не оспорюється.

Згідно накладної №352 від 03.11.2009 року ОСОБА_4 отримав за дозволом голови правління від Відкритого акціонерного товариства «СУМБ», правонаступником якого є позивач, Публічне акціонерне товариства «Івано-Франківське спеціалізоване управління механізації будівництва», товар на суму 68 150, 46 грн. (а.с.6 т.1, а.с.20 т.2) за поданою заявою ОСОБА_4 від 03.11.2009 року про виписку будівельних матеріалів за власний рахунок, (а.с.9 т.1),без зазначення терміну оплати.

Написання цієї заяви власноручно відповідачем, а також факт підписання ним накладної №352 від 03.11.2009 року також не оспорюється відповідачем. При цьому у заяві зазначений асортимент та кількість матеріалів, їх вартість, яка відповідає загальній вартості без врахування податку на додану вартість (56 792,05 гривень), зазначеній у підписаній ним накладній (а.с.6 т.1) Крім того, у вказаній накладній зазначена вартість матеріалів з врахуванням податку на додану вартість у розмірі 68 150, 46 грн.

Відповідачем частково здійснив оплату товару: 27.01.2009 року - 19 000 грн., 27.04.2009р. - 31 000 грн., 14.07.2009 року - 30 000 грн., та 21.05.2010 року - 850 грн., що підтверджується бухгалтерською довідкою (а.с.3 т.2), та розрахунковим документом - прибутковим касовим ордером № 8 від 21.05.2010р. (а.с.11 т.2), а також не заперечується сторонами у судовому засіданні.

Заборгованість відповідача перед позивачем також підтверджується бухгалтерськими документами, наданими позивачем.

Так, із розрахунку за реалізовані товарно-матеріальні цінності за січень 2009р. (аналітичний облік рахунку 363) вбачається, що по позиції ОСОБА_4 зазначений кредит без ПДВ на суму 97 922, 70 грн., на яку нараховано ПДВ у розмірі 20% у сумі 19 584, 54 грн., оборот по дебету склав 117 507, 24 грн., що відповідає відомостям, які містяться у накладній від 29.01.2009р., з яких 19 000, 00 гривень сплатив, сальдо на 01.02.2009р. дорівнює 98 507, 24 грн. Таке ж сальдо зазначено і станом на 01.04.2009р. у розрахунку за реалізовані товарно-матеріальні цінності за квітень 2009р. (аналітичний облік рахунку 363), однак у квітні 2009р. з дебету списано 31 000 гривень, сальдо на 01.05.2009р. становило 67 507, 24 грн. У аналітичному обліку рахунку 363 за липень 2009р. міститься інформація про сальдо на 01.07.2009р. та списання з дебету по позиції ОСОБА_4 30 000 гривень та виведення сальдо на 01.08.2009р. у розмірі 37 507, 24 грн. Аналітичний облік цього ж рахунку за травень 2010р. вказує на те, що станом на 01.05.2010р. у позиції ОСОБА_4 рахувалося сальдо у розмірі 105 657, 82 грн., яке було зменшено на 850, 00 гривень і станом на 01.06.2010р. становило 104 807, 82 грн. (а.с.4-7 т.2).

У податкових накладних від 29.01.2009р. № 5 та від 03.11.2009р. № 170 зазначено, що ВАТ «СУМБ», правонаступником якого є позивач, та відповідач ОСОБА_4 виступили як продавець та покупець за угодою, предметом якої були матеріали за накладною на загальну суму з ПДВ (податком на додану вартість) 117 307,24 грн. та 68 150, 46 грн. відповідно. (а.с.12-13 т.2).

На підтвердження того, що позивачем за укладеними з відповідачем угодами сплачений податок на додану вартість позивач надав податкові декларації з податку на додану вартість (а.с. 14-17 т.2) та реєстр отриманих та виданих податкових накладних за листопад 2009р. (а.с.18-19 т.2), у якому зазначено, що видана податкова накладна щодо поставки ОСОБА_4 матеріалів загальною сумою з ПДВ 68 150, 46грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що між ним та позивачем не укладалися договори купівлі-продажу будівельних матеріалів, а з його сторони, як виконроба, на якого було покладена повна матеріальна відповідальність, під час виконання трудових обов'язків було допущено порушення трудової дисципліни, яке полягало у несвоєчасному виконанні та здачі звітів. Він, працюючи, виконробом на підприємстві здійснював технічний нагляд за виконанням будівельно-монтажних робіт і приймав закінчені об'єкти, будівництво яких виконувало як підрядник та генеральний підрядник підприємство-позивач. Директор підприємства ОСОБА_6 будував власний будинок і багато будівельних матеріалів витрачалося на будівництво його будинку, які підприємством не обліковувалися. У результаті підприємством була проведена інвентаризація та виявлена нестача будівельних матеріалів і тоді директор підприємства під час його непрацездатності змусив написати заяви про виписку будівельних матеріалів, за якими позивач вимагає стягнення коштів, щоб покрити цю недостачу. Він ( відповідач), розуміючи, що на нього покладена повна матеріальна відповідальність, і наслідки, які могли настати за результатами інвентаризації у вигляді юридичної, у тому числі, кримінальної, відповідальності, під тиском написав ці дві заяви. Ніяких будівельних матеріалів за цими заявами він не отримував, а ці будівельні матеріали, які вказані у накладних були витрачені на будівництво об'єктів, яке виконував позивач як підрядник. Після написання цих заяв він (відповідач) сплачував вартість будівельних матеріалів з метою покриття виявленої недостачі.

Колегія суддів дійшла висновку, що доводи відповідача про те, що між ним та позивачем не укладалися договори купівлі-продажу будівельних матеріалів, а мало місце порушення трудової дисципліни, оскільки ним несвоєчасно складалися звіти про списання будівельних матеріалів, отриманих під звіт, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Заяви про виписку будівельних матеріалів, які містяться у матеріалах справи на а.с. 8-9 т.1, подані від імені відповідача як фізичної особи, у них зазначено про виписку матеріалів за власний рахунок, тобто слід вважати, що договори купівлі-продажу укладено між приватною особою (відповідачем) і суб'єктом господарювання (позивачем). Між цими ж сторонами підписано і накладні, в яких позивач виступає приватною особою, а не працівником Відкритого акціонерного товариства «СУМБ».

Копії квитанцій, видані банком, свідчать про оплату відповідачем ОСОБА_4 на користь позивача грошових коштів за договорами купівлі-продажу як фізичною особою, оскільки із квитанції від 26.01.2009р. вбачається, що ОСОБА_4 сплатив на користь позивача 19 000 гривень, і у квитанції вказана його домашня адреса, яку він зазначає у документах, які містяться у матеріалах даної цивільної справи: АДРЕСА_1 (а.с.8 т. 2). Аналогічна інформація міститься і щодо платежів на 31 000, 00 грн. та 30 000, 00 грн. (а.с.9-10 т.2).

Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються главою IХ КЗпП України, Положенням про матеріальну відповідальність робочих і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим Указом Президії Верховної ради СРСР від 13 липня 1976 року № 4204-IХ. Зазначені норми матеріального права визначають як підстави, так і умови покладення матеріальної відповідальності на працівників, так і розмір такої матеріальної відповідальності.

Відомості, які містяться у трудовій книжці відповідача ОСОБА_4 свідчать про те, що він з 17.03.1997р. працював виконробом у Відкритому акціонерному товаристві «Івано-Франківське спеціалізоване управління механізації будівництва» виконробом, у тому числі, з 01.05.2000р. старшим виконробом дільниці № 4, та був звільнений з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України наказом № 48-к від 30.09.2011 року. (а.с. 21-24 т.2).

Із наказу, виданого головою правління ВАТ «Івано-Франківське СУМБ» від 10 квітня 2006 року № 26 «Про призначення особи, відповідальної за переміщення вантажів» вбачається, що виконроб ОСОБА_4 був призначений особою, відповідальною за безпечне проведення робіт по переміщенню вантажів вантажопідіймальними кранами на буд майданчику «Житловий будинок на вул. Хіміків-Тролейбусна», а також за справний стан вантажозахоплюючих пристроїв і тари буд. № 5 (а.с.86 т.1).

Аналогічно, у наказі № 54 від 10.05.2007р. «Про ведення будівництва 108-квартирного житлового будинку по вул..Хіміків-Тролейбусній» був визначений відповідальним за безпечне проведення БМР, охорони праці, складування необхідних будівельних матеріалів, за переміщення вантажів, ведення журналів будівельних робіт виконроб ОСОБА_4 (а.с.87 т.1).

Однак, ці відомості про трудову діяльність позивача жодним чином не доводять того факту, що саме ці будівельні матеріали, перелік яких міститься у оспорюваних накладних, видавалися відповідачу під звіт та були використані підприємством на будівництві.

Представники позивача не заперечують тих фактів, що відповідач знаходився з підприємством у трудових відносинах, а також, що на нього за договором була покладена повна матеріальна відповідальність, однак заперечують доводи відповідача про те, що на підприємстві була виявлена недостача товарно-матеріальних цінностей з вини відповідача і спірні будівельні матеріали він отримував під звіт і вони були використані підприємством. І, навпаки, стверджують, що позивач був звільнений з підприємства за власним бажанням без жодних претензій, йому на підприємстві довіряли і він сплачував за отримані будівельні матеріали грошові кошти.

Відповідачем не надано жодних доказів, що заяви на виписку йому за власний рахунок будівельних матеріалів написані ним під тиском адміністрації підприємства і під час знаходження на лікарняному. У судовому засіданні він пояснив, що цього приводу до правоохоронних органів не звертався. Також вказав, що акт інвентаризації, за результатами інвентаризації, про яку він надавав пояснення, на підприємстві не складався.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази про наявність шкоди. Заподіяної підприємству. Відсутні такі дані бухгалтерського обліку й інші документи, якими можуть бути матеріали інвентаризації, акти ревізії та облікових документів, актів й інших документів про недостачу, зіпсування, втрату, знищення майна, висновку бюро товарних експертиз, довідок й інших документів про вартість майна, а також сум, витрачених на придбання, відновлення майна, задоволення претензій третіх осіб тощо.

Також відсутні будь-які докази про винне порушення відповідачем, як працівником обов'язків за трудовим договором і наявність причинного зв'язку між його протиправною поведінкою і шкодою, яка наступила, час її виявлення, відсутні пояснення відповідача, акти і доповідні записки службових осіб, матеріали службових перевірок, постанови органу розслідування, накази за результатами перевірки даного випадку, висновки компетентних органів або експертизи про допущені порушення і причини шкоди, документи про коло трудових обов'язків відповідача.

Не представлена суду також довіреність чи інший разовий документ на одержання працівником під звіт матеріальних цінностей.

Акт про знищення документів, що не підлягають зберіганню від 01.10.2012р., який міститься на а.с.88 у т.1, також не дає підстав вважати, що між сторонами існували правовідносини, які регулюються ст. 134 КЗпП України.

Крім того, колегія суддів зауважує, що наявність трудових відносин між позивачем та відповідачем не може бути перешкодою щодо виникнення між ними інших договірних, не пов'язаних з трудовими, правових відносин, які не суперечать цивільному законодавству. Такими могли бути договори купівлі-продажу.

Доводи відповідача про те, що таку велику кількість будівельних матеріалів, яка зазначена у накладних, він би не зміг використати для власних потреб, не приймаються судом, оскільки способи їх використання могли бути різними і залежали лише від волі власника, у даному випадку відповідача.

Отже, з огляду на встановлені обставини справи, оцінивши усі докази в сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно визначив правові відносини, які виникли між сторонами та не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню.

Відповідачем подана заява про застосування строку позовної давності.

За вимогами ст. 256, 257 ЦК України загальна позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В силу ч.1 та 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі сплином строку виконання.

За приписами ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

За договором купівлі-продажу будівельних матеріалів від 16.01.2009р. відповідач просив відтермінувати оплату до трьох місяців, тобто до 16.04.2009р. Тобто, з наведеного виходить, що строк оплати товару за договором від 16.01.2009р. встановлений до 16.04.2009р. Здійснив оплату товару відповідач 27.01.2009 року на 19 000 грн., 27.04.2009р. - 31 000 грн., 14.07.2009 року - 30 000 грн., а 03.11.2009р. був укладений другий договір купівлі-продажу і остання оплата здійснена 21.05.2010 року у розмірі 850 грн., шляхом внесення готівки в касу за прибутковим касовим ордером № 8 від 21.05.2010р. (а.с.11 т.2). Таким чином, оскільки позивач вчинив дії, які свідчили про визнання ним свого боргу, позовна давність перервалася. У прибутковому касовому ордері від 21.05.2010 р. не зазначено за яким із цих двох договорів внесена плата, відповідач у судовому засіданні зазначив, що сплачував загально за обома договорами, тому колегія суддів дійшла висновку, що позовна давність перервалася і позивач, подавши позов до суду 27.07.2012р., її не пропустив.

За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договорами купівлі-продажу будівельних матеріалів у розмірі 104 807,7 гривень (117 507,24+68 150,46-19 000-31 000-30 000-850).

Згідно частини другої статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Індекс інфляції та трьох відсотків річних позивач розрахував з вересня 2011 року по травень 2012 року, пов'язуючи період розрахунку відповідальності за порушення зобов'язання з вимогою про виконання зобов'язання від 14.09.2011р. (а.с.7), отримання якої відповідач заперечує.

Не дивлячись на те, що відповідач заперечує отримання цієї вимоги, а також висновок експерта від 16.04.2013р. свідчить про те, що підписи від імені ОСОБА_7 у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення виконані не ОСОБА_4, а іншою особою (а.с.181-185 т.1), ці обставини не позбавляють позивача на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України. Відповідачу було відомо про зобов'язання перед позивачем, вимога про оплату позивачем була направлена на адресу відповідача і вина позивача у тому, що відповідач не отримав рекомендовану пошту відсутня.

За таких обставин, суми згідно ст. 625 ЦК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у межах заявлених позовних вимог, з вересня 2011 року по травень 2012 року. Розмір інфляційних втрат складає: 13,97+104,80+209,61+ 209,61+209,61+314,42-314,42=747,60 гривень. Розмір 3% річних складає: 826,98=104807,70х96х3:365:100 (за 2011р. - з 27.09.2011р. по 31.12.2011р.); 1606,47=104807,70х187х3:366:100 (за 2012р. - з 01.01.2012р. по 06.07.2012р.), а всього 3% річних - 2 433, 45 гривень.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки судом не застосовані норми матеріального права, які підлягали застосуванню. По справі слід ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України на користь позивача з відповідача слід стягнути 1079, 88 гривень сплаченого при подачі позову судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Івано-Франківське спеціалізоване управління механізації будівництва» задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 24 листопада 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «Івано-Франківське спеціалізоване управління механізації будівництва» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Івано-Франківське спеціалізоване управління механізації будівництва» 104 807, 70 грн. (сто чотири тисячі вісімсот сім гривень сімдесят копійок) заборгованості за поставлений товар, 747, 6 грн. (сімсот сорок сім гривень шістдесят копійок) інфляційних втрат, 2 433, 45 грн. (дві тисячі чотириста тридцять три гривні сорок п'ять копійок - три відсотки річних, а також 1 079, 88 грн. (одна тисяча сімдесят дев'ять гривень вісімдесят вісім копійок) судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: І.О. Максюта

Р.Й. Матківський

Я.Ю. Ковалюк