АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/2212/16 Головуючий у 1 інстанції -Притула Н.Г.
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

Головуючого - Панченка М.М.

Суддів - Слюсар Т.А., Барановської Л.В.

При секретарі - Бугай О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 10 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про визнання недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Креді Агріколь Банк» і просив винести рішення, яким визнати недійсним кредитний договір за №25/07-Ф від 9.02.2007 року, згідно якого позивач отримав на споживчі потреби у банку кредит у сумі 30.000 дол.США на термін до 8.02.2017 року під 13,5% річних.

Послався на те, що указаний кредитний договір в силу ст.ст.215,203 ЦК України є недійсним з моменту його підписання, оскільки укладений з порушенням вимог закону та конституційних прав позивача, як споживача банківських послуг.

Зокрема, послався на те, що банк при укладенні кредитної угоди не дотримався вимог ст.ст.11,15,14 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимог Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ України від 10.05.2007 року за №168, згідно яких банк зобов»язаний перед укладанням кредитного договору: надати споживачу у письмовій формі інформацію про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки, зокрема: умови кредитування, можливу суму кредиту, строк на який кредит може бути одержаний, мету, для якої кредит може бути використаний в силу ст.ст.215,203 ЦК України, форми та види його забезпечення, необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов»язаннями споживача, тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо), переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, орієнтовну вартість кредиту з урахуванням всіх супутніх послуг, а також всіх фінансових зобов»язань споживача, які пов»язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо), варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги, можливість та умови дострокового повернення кредиту.

Крім того, позивач зазначив, що в порушення п.2.4. указаних Правил банки зобов»язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вище наведеною інформацією.

При цьому, як вважав позивач, банк при визначенні вартості (ціни) кредиту не врахував ризик істотної зміни курсу валют, що підпадає під визначення поняття «істотний недолік», що виразилось у заподіянні позивачу матеріальних втрат в результаті ненадання належної інформації споживачу при укладенні кредитної угоди і є порушенням вимог п.4 ч.1 ст.4 та п. д) ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Позивач послався на п.3.8 Правил, зазначивши, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов»язані під час укладання кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов»язань за кредитним договором несе споживач, а також надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов»язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов»язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Зазначив, що указана інформація банком перед укладанням кредитної угоди йому надана не була. Між тим, відповідно до ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається не у чіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Послався на те, що, якби знав вище зазначену інформацію та розумів її наслідки, то не укладав би з банком кредитної угоди.

Також позивач зазначив, що у відповідача відсутня індивідуальна ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями, необхідність у банку якої передбачено п.п.»г» п.4 ст.5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Позивач послався також на те, що із аналізу п.1.1., 6.2.,6.3. Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою правління НБУ від 30.05.2007 року №200 позивач не вправі використовувати іноземну валюту для погашення кредитного боргу шляхом внесення доларів США в касу банку.

Таким чином, позивач вважав, що в договорі закладений дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду позивачу, а тому просив визнати недійсним спірний кредитний договір, недійсність якого встановлена законом.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 10 серпня 2015 року в позові відмовлено /а.с.53-56/.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 10 серпня 2015року, як ухвалене з порушенням вимог матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення про задоволення позову /а.с.61-66/.

Скаржник ОСОБА_1, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, надіслав до суду заяву, в якій підтримав апеляційну скаргу і просив розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представника банку, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення залишити без змін з таких підстав.

Як слідує з матеріалів справи і таке встановлено судом, відповідно до кредитної угоди за №25/07-Ф від 9.02.2007 року, позивач ОСОБА_1 отримав у АТ Індустріально-експортний банк», правонаступником якого є відповідач ПАТ «Креді Агріколь Банк», споживчий кредит на ремонт власного будинку у сумі 30.000 дол.США на термін до 8.02.2017 року під 13,5% річних.

Надання кредитором ПАТ «Креді Агріколь Банк» позичальнику ОСОБА_1 споживчого кредиту у вище зазначеному розмірі сторонами не заперечується.

Таким чином, між ОСОБА_1 та ПАТ «Креді Агріколь Банк» виникли відносини договору кредиту, які, відповідно до ст.1054 ЦК України полягають у тому, що банк (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти.

Не маючи можливості погашати кредитний борг, позивач звернувся з позовом до відповідача і просив винести рішення, яким визнати недійсним вище зазначений кредитний договір, укладений з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів», що в силу ст.ст.203,215 ЦК України свідчить про його недійсність з моменту його укладення.

Дійшовши висновку про відхилення позовної заяви, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно виходив з того, що кредит виданий позивачу у відповідності до вимог чинного законодавства та згідно статутних положень банку, а умови договору не протирічать нормам Конституції України, Цивільного Кодексу України та Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Позивач не навів суду доказів, які б могли свідчити про недійсність укладеного ним з відповідачем правочину чи окремих його частин.

Відповідно до ст.627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що судом дана неправильна оцінка доказів позивача та не застосовані до спірних правовідносин положення Закону України «Про захист прав споживачів», що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції як підстава для скасування оскаржуваного рішення, враховуючи наступне.

Відповідно до вимог ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.4 с.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час укладання кредитного договору, у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити, зокрема, порядок зміни і припинення дії договору.

Як вбачається із змісту спірного кредитного договору, укладеного сторонами, цей договір містить істотні умови з приводу яких сторони досягли згоди, про що свідчать їх підписи.

Детальний опис загальної вартості кредиту визначено сторонами у п.п. 2.4., 2.5., 2.6., 2.6.1., 2.6.2., 3.2.5., 4.2. кредитного договору, а також Договором про внесення змін та доповнень №1 до Кредитного договору №25/07Ф від 9.02.2007 року /а.с.6-8, 22-24/.

В укладеному сторонами кредитному договорі у письмовій формі чітко визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір виданого кредиту, строк, на який виданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов»язки позикодавця і позичальника, та відповідальність сторін.

За таких, погоджених сторонами умов договору зі строком користування кредитними коштами до 8.02.2017 року, з визначенням процентної ставки за користування кредитом - 13,5% річних на залишок заборгованості, з визначеною сторонами сумою мінімально необхідного платежу по тілу кредиту - 250 дол.США, орієнтована вартість кредиту може бути визначена шляхом застосування простих арифметичних дій, що не створить складнощів для позичальника.

З огляду на викладене, посилання апеляційної скарги на те, що позивач не мав достатньої інформації при укладенні договору - є безпідставними.

Також, позивач посилається на те, що йому не була надана інформація, що валютні ризики під час виконання зобов»язань за кредитним договором несе споживач, а також не надана інформація щодо методики, яка використовується банком, для визначення валютного курсу.

Однак, при цьому, розділом 1 укладеного між сторонами кредитного договору визначено, що наданий у іноземній валюті (долари США), кредит підлягає поверненню у іноземній валюті, а щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 250 дол.США.

Отже, доводи в апеляційній скарзі щодо несправедливості умов кредитного договору щодо споживача, та ненадання банком споживачу достатньої інформації при наданні фінансових послуг, є необгрунтованими.

Колегія суддів також відхиляє доводи в апеляційній скарзі відносно того, що судом першої інстанції при вирішенні цього спору не застосовано положень Закону України «Про захист прав споживачів», які є спеціальними нормами закону відносно правовідносин, що склались між сторонами, відповідно до якого надання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Так, статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому, Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання є Декрет КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому, ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» встановлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст.5 вище зазначеного Декрету КМ України операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно д п.2 ст.5 цього ж Декрету.

Аналізуючи наведені норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з наданням кредитів у іноземній валюті.

Щодо вимог п.п.»в» п.4 ст.5 указаного Декрету КМ України, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії та надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на час укладення оспорюваного правочину законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального рецензування поширюється на валютні операції, пов»язанні з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004 року №483, використанні іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому законом порядку.

У даному конкретному випадку з наявних у матеріалах справи письмових доказів убачається, що ПАТ «Креді Агріколь Банк», який є правонаступником АТ «Індустріально-експортний банк», мав відповідну банківську ліцензію та дозвіл на здійснення валютних операцій /а.с.25-28/.

Позичальник ОСОБА_1 вважає неправильним укладенні договору у іноземній валюті та несправедливим, що валютні ризики під час виконання кредитних зобов»язань несе споживач.

Однак при цьому, розділом першим укладеного сторонами кредитного договору визначено, що наданий у іноземній валюті кредит, підлягає поверненню саме у валюті кредиту.

Таким чином, валюта платежу співпадає з валютою зобов»язання, а тому питання валютних ризиків та конвертації валюти в даному випадку не виникає.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, а доказування не може грунтуватись на припущеннях.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, а доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 10 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання чинності шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді