ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2/753/924/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДЕАК Ю.В.

за участю

представника позивача Хомич Ю.В.;

відповідача 1 ОСОБА_2;

відповідача 2 ОСОБА_3;

представника відповідача 3 ОСОБА_4;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-7» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги

ВСТАНОВИВ:

Житлово-будівельний кооператив «Будівельник-7» (далі по тексту - позивач, ЖБК «Будівельник-7») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач 1, ОСОБА_2), ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач, 2, ОСОБА_3), ОСОБА_5 (далі по тексту - відповідач 3, ОСОБА_5) про солідарне стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 17 111,79 грн., яка складається з суми основної заборгованості у розмірі 7 207,98 грн., 3% річних у розмірі 233,20 грн. та 9 670,60 грн. - інфляційної складової боргу, а також 3 085,60 грн. витрат на правову допомогу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_6 та ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1, також в даній квартирі зареєстрований ОСОБА_5 Відповідачі отримують надані позивачем житлово-комунальні послуги, при цьому не належним чином виконують зобов'язання по їх оплаті, в зв'язку з чим за ними утворилась заборгованість, яку позивач просить суд стягнути з відповідачів з урахуванням нарахованих штрафних санкцій.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, вважала їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідач 1, 2 та представник відповідача 3 у свою чергу заперечували проти позову, просили відмовити у його задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідачів 1, 2, представників позивача та відповідача 3, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що позивач є балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 та здійснює господарську діяльність із утримання, обслуговування, експлуатації житлового та нежитлового фонду комунальної власності району, а також здійснює контроль за додержанням встановленого порядку використання жилих і інших приміщень житлового фонду та виконання громадянами Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями.

Відповідно до ст. 175 Житлового кодексу України (далі по тексту - ЖК України) державні і громадські органи, підприємства, установи, організації, службові особи зобов'язані дбати про схоронність житлового фонду та підвищення його благоустрою.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 та зареєстровані ній. Крім того в даній квартирі зареєстрований ОСОБА_5, який у ній не проживає, що підтверджено наданими у судовому засіданні поясненнями як представника позивача, так і відповідачів.

Статтею 322 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) встановлено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 360, 383 ЦК України власник (співвласники) житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї та інших осіб; співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі по тексту - ЗУ «Про житлово-комунальні послуги») визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим, ст. 4 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

За змістом ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Статтею 162 ЖК України визначено, що плата за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Згідно з частиною 2 ст. 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Статтями 20, 21 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно зі ст. 14 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади; друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Відповідно до ст. 179 ЖК України, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог «Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями», які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Статтями 66-67 цього Кодексу також визначено, що плата за користування житлом обчислюється, виходячи з загальної площі квартири, розмір плати за користування житлом встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету міністрів України від 21.07.2005 р. № 630 (далі - Правила), плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим (п. 18 Правил).

Судом встановлено, що позивач є балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 та надавав мешканцям житлово-комунальні послуги, відповідачі 1, 2 як власники квартири у цьому будинку в свою чергу не повноцінно виконували зобов'язання по їх оплаті. У зв'язку з чим за ними утворилась заборгованість за житлово-комунальні послуги з 01 лютого 2013 року по 01 червня 2015 року у розмірі 7 207,98 грн., що підтверджується копією наявного розрахунку в матеріалах справи.

При цьому, під час розгляду справи ОСОБА_3 сплачено за надані житлово-комунальні послуги 500 грн., що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією.

Водночас, суд не погоджується з твердженням відповідачів та наданими у судовому засіданні представником відповідача 3 поясненнями стосовно відсутності між сторонами договірних відносин, що є підставою для звільнення від сплати за надані та спожиті ними послуги, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частиною 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. А частиною 2 цієї статті встановлено, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

За змістом частини 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. А частиною 2 ст. 642 цього Кодексу передбачено, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

За підсумовуючим аналізом зазначених вище правових норм, суд дійшов висновку, що в результаті отримання відповідачами рахунків на сплату житлово-комунальних послуг позивач здійснював оферту в укладенні договору про надання цих послуг за умов визначених цими рахунками, а відповідач в свою чергу споживаючи надані послуги та частково за них сплачуючи, здійснювала акцепт.

Таким чином, відсутність письмового договору не може бути підставою для звільнення від сплати вартості отриманих відповідачами житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношенням, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Згідно з диспозицією зазначеної статті цивільні права та обов'язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. За таких обставин, вбачається, що відповідач зобов'язаний сплачувати житлово-комунальні послуги, а позивач має право вимагати від відповідача виконання обов'язку щодо оплати наданих послуг.

Згідно зі стст. 525, 526, 527, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи те, що заборгованість відповідачів 1 та 2 є встановленою, ними не спростована, а також те, що вони є співвласниками спірного майна у рівних частках, суд дійшов висновку про відсутність у них солідарного обов'язку щодо погашення заборгованості, а відтак задовольняє позовні вимоги у цій частині шляхом стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 6 707,98 грн., зокрема з кожного по 3 603,99 грн. та 3 103,99 грн. відповідно з урахуванням проведеної відповідачем 2 сплати у сумі 500 грн.

Водночас, оскільки ОСОБА_5 не є співвласником даної квартири, у ній не проживає, житлово-комунальними послугами не користується, суд відмовляє позивачу у стягнення з нього відповідної заборгованості.

Окрім того, згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Беручи до уваги наведене та перевіривши наданий позивачем розрахунок суми штрафних санкцій, який складений з порушенням вимог чинного законодавства щодо вирахування інфляційних втрат, суд, здійснивши їх перерахунок, дійшов висновку, що сума штрафних санкцій на підставі ст. 625 ЦК України, яка підлягає стягненню, становить 233,20 грн. - 3% річних та 1 763,10 грн. - інфляційної складової боргу, тобто з кожного по 881,55 грн. та 116,60 грн. відповідно.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Водночас не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідачів на його користь витрат на правову допомогу, оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, однак належних та допустимих доказів надання позивачеві правової допомоги матеріали справи не містять. Договір про надання правової допомоги від 22 червня 2015 року, акт звірки заборгованості, розрахунок витрат за цим договором та платіжні доручення про сплату коштів за надані юридичні послуги не можуть бути належним та допустимим доказом, оскільки позовна заява підписана представником позивача, яка діяла на підставі довіреності на представництво інтересів особи, вона брала участь в усіх судових засіданнях саме як представник позивача, з вказаних договору про надання правової допомоги та розрахунку витрат не вбачається, що саме її уповноважено на представництво інтересів позивача, а також у платіжному дорученні №119 від 12 серпня 2015 року у призначенні платежу зазначено, що сплата коштів відбулась за позовне провадження по справі про стягнення боргу згідно рахунку від 11 січня 2015 року, хоча договір про надання правової допомоги укладено лише 22 червня 2015 року.

На підставі викладеного та керуючись стст. 4, 14, 19 - 21, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», стст. 66 - 67, 162, 175, 179 Житлового кодексу України, стст. 3, 11, 13, 15, 16, 322, 509, 525 - 527, 530, 625 Цивільного кодексу України, стст. 12, 56, 57, 60, 79, 88, 209, 212 - 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-7» () заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 3 603,99 грн., інфляційну складову боргу у сумі 881,55 грн., 3% річних у сумі 116,60 грн., а також судовий збір у розмірі 44,16 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-7» () заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 3 103,99 грн., інфляційну складову боргу у сумі 881,55 грн., 3% річних у сумі 116,60 грн., а також судовий збір у розмірі 44,16 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.