Номер провадження: 22-ц/785/1913/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, за участю в якості третьої особи виконавчого комітету Одеської міської ради, про скасування свідоцтва про право власності на частку квартири та приведення обєкту в попередній стан,

встановила:

04 листопада 2015 року позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду із зазначеним позовом, в якому ставили питання про визнання нечинним свідоцтва про право власності на 394/1000 частини квартири АДРЕСА_1, видане 28.10.2010 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради (далі ВК ОМР) ОСОБА_3 та приведення обєкту в попередній стан, мотивуючи свої вимоги тим, що комунальна квартира АДРЕСА_2, належить позивачам на праві спільної часткової власності згідно свідоцтва про право власності на 534/1000 частки від 13.06.1994 року, яке було зареєстровано в ОМБТІ у книзі № 88 пр. стор. 96, реєстр 204 від 14.06.1994 року.

Також зазначили, що загальна площа квартири №8 - 132,5 кв.м, з яких ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві приватної власності належить 70,7 кв.м, та у спільному користуванні знаходяться коридор, кухня, умивально-душова кімната та вбиральня. Квартира розташована на другому поверсі триповерхового будинку і вхід в неї здійснюється із сходової клітки чорного входу.

Окрім них в квартирі є ще два співвласника, один з яких - ОСОБА_3, який у квітні 2003 року у інших сусідів придбав 252/1000 частини комунальної квартири.

Позивачі зазначили, що добросусідських відносин із відповідачем не склалось, оскільки він постійно порушує права співвласників квартири, зокрема проводить будівельні роботи на спільній території проживання без погоджень з сусідами, облаштував із комунальної квартири офіс, відтак позивачі змушені постійно захищати свої права в правоохоронних органах та органах влади, про що свідчать численні звернення.

Також позивачі вказали, що в ході розгляду справи № 522/695/14 ц, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про спростування недостовірної інформації, а саме у вересні 2014 року, представником відповідача було надано суду свідоцтво про право власності, видане 28 жовтня 2010 року ВК ОМР, згідно якого ОСОБА_3 належить 394/1000 квартири АДРЕСА_3.

Про існування цього свідоцтва, як правоустановчого документа, позивачам не було відомо, проте із нього видно, що відповідач без їх відома перерозподілив частки володіння та користування спільною квартирою, незважаючи на їх постійні скарги, оскільки, починаючи із 2003 року - із моменту придбання частки квартири, відповідач постійно перебудовує квартиру та погіршує умови проживання сусідів, зокрема:

ОСОБА_3 без узгодження із сусідами прибудував замість наявного раніше в ній невеликого балкона, капітальну прибудову близько 30 кв.м, в його техпаспорті значиться верандою, яка тримається на палях та розташована на території сусіднього двору по вул. Єврейській, 13.Далі відповідач приєднав площу цієї прибудови до своєї частки житлової площі в квартирі позивачів за адресою: АДРЕСА_4, що збільшило його ідеальну частку власності частки квартири, збільшило сумарну ідеальну частку по всій комунальній квартирі, яка тепер збільшилася і не дорівнює первісній 1 (одиниці), що безумовно порушило права позивачів як співвласників та змінило частку власності.

Відповідач, не користуючись спільною кухнею, перетворив її в сарай, заваливши будівельними матеріалами, різними предметами та сміттям, чим порушив санітарно-гігієнічні норми приміщення та позбавив співвласників можливості користування ним для приготування їжі.

Крім цього відповідач переобладнав житлове приміщення спільної комунальної квартири №8, під свій офіс (основний вид діяльності: роботи в галузі архітектури), придбавши квартиру №13 він приєднав її до своєї частини комунальної квартири №8, чим розширив свій офіс.

Позивачі наголошували на тій обставині, що підприємство ОСОБА_3 - ПП «АРХМАЙСТЕР» зареєстроване за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, в якій він проживає, в той же час частину комунальної квартири № 8 і квартира № 13 він використовує під офіс, що погіршує їх житлові умови.

Проживаючи в квартирі №11, яка розташована під комунальною квартирою №8 позивача, відповідач встановив на труби холодного та гарячого водопостачання вентилі, якими перекриває надходження води в комунальну квартиру.

Також, без відома та згоди позивачів, відповідач зруйнував умивально-душову кімнату загального користування, чим позбавив їх можливості користуватись цією кімнатою, перебудував свiтлоповiтрянний ліхтар, у який виходять вiкна спільної кухнi, вбиральнi, умивально-душової кiмнати, а також вiкна усiх сусiдiв верхнього поверху, встановив перекриття (стелю) мiж другим та третім поверхами, також демонтував частину стіни цього лiхтаря, встановивши в нього вiкно у двір по вул. Єврейської, буд. №13, що позбавило повітряобміну та природного освітлення приміщень їх частки квартири.

Представник позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, надав до суду заяву з проханням справу розглядати у його відсутність, вимоги позовної заяви підтримував у повному обсязі.

Справа була розглянута у відсутність представника відповідача та представника третьої особи.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були задоволені.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування зазначеного судового рішення, із ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посилаючись на порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_3 самовільно, без належного дозволу та погодження із співвласниками квартири спільного користування здійснив її реконструкцію, чим неправомірно збільшив свою частку у спільній сумісній власності, що призвело до порушення будівельних норм і правил, а також прав інших співвласників квартири.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належить 534/1000 частин квартири АДРЕСА_5, які складають 70,7 кв.м. кімнати у квартирі спільного заселення загальною площею 132,5 кв.м., що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, видане 13.06.1994 року УЖКГ ВК ОМР, яке зареєстровано та записано у реєстрову книгу за №11-2854 від 13.06.1994 року.

Згідно копії технічного паспорту на квартиру№8 у буд.№33 по вул. Пушкінській в м. Одесі, виданого ОСОБА_6, до приміщень спільного користування входять: 1-коридор, 2-кухня, 3-умивальна кімната, 4-вбиральня.

У відповідності до договору дарування від 24.04.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7, реєстровий номер 909, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 подарували, а відповідач ОСОБА_3 прийняв в дар 252/1000 частин квартири АДРЕСА_5 (а.с.15).

Інші 214/1000 частин вказаної квартири спільного користування належать ОСОБА_10, згідно договору дарування від 06.10.1995 року, що підтверджується довідкою начальника ОМБТІ та РОН№ 116/182 від 19.02.2001 року (а.с.211).

Таким чином, позивачам ОСОБА_4, ОСОБА_5, відповідачу ОСОБА_3 та ОСОБА_10 належало 1000/1000 частин спільної квартири АДРЕСА_5, що складає 1 цілу.

В подальшому, відповідач ОСОБА_3 здійснив будівельні роботи з реконструкції належної йому частини квартири, без згоди її співвласників, а також управління охорони обєктів культурної спадщини Одеської ОДА.

Так, відповідно до висновку начальника управління охорони обєктів культурної спадщини Одеської ОДА № 533 від 25.02.2004 року, будівля, що розташована по вул. Пушкінській, 33 в м. Одесі колишній будинок Шретера - споруджена у 1910-1911 роках за проектом арх. ОСОБА_11 Рішенням Одеського облвиконкому від 15.08.1985 року № 480 зазначену будівлю прийнято під охорону держави як памятку архітектури місцевого значення.

Управління як місцевий спеціально уповноважений державний орган охорони культурної спадщини, в межах своєї компетенції узгоджує реконструкцію балконів у будівлі-памятці по вул. Пушкінській, 33 в м. Одесі згідно з розглянутою проектною документацією.

Проектна документація має бути погоджена з органами пожежного та санітарного нагляду а також з власниками прилеглих приміщень, чиї інтереси можуть бути зачепленими у результаті проведеної реконструкції.

Даний висновок не дає права на виконання будівельних робіт на обєкті. Будівельні роботи необхідно здійснювати на підставі дозволу, що отриманий у встановленому законодавством порядку (а.с.24).

Однак, матеріали справи не містять доказів узгодження реконструкції балкону, яку здійснив відповідач ОСОБА_3 в управлінні охорони обєктів культурної спадщини Одеської ОДА. Крім того, матеріали справи не містять доказів погодження з органами пожежного та санітарного нагляду а також з власниками прилеглих приміщень, чиї інтереси можуть бути зачепленими у результаті проведеної реконструкції, на здійснення останньої.

Навпаки, доводи позивачів ОСОБА_5 про те, що таких узгоджень відповідачем ОСОБА_3 здійснено не було, не спростовані матеріалами справи, що в свою чергу свідчить про порушення ОСОБА_3 вимог чинного законодавства України щодо здійснення реконструкції житлового приміщення, яке знаходиться в будівлі-памятки архітектури місцевого значення.

Крім викладеного, колегія суддів зазначає, що розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 25.12.2007 року №2641 затверджено акт державної приймальної комісії від 15.11.2007 року про прийняття в експлуатацію закінченого реконструкцією обєкту - частини комунальної квартири №8, розташованої в житловому будинку за адресою: вулиця Пушкінська, 33, з улаштуванням балкону. Зазначені 252/1000 частини комунальної квартири, загальною площею 160,3 кв.м., житловою площею 27,4 кв.м., власником якої є відповідач ОСОБА_3, прийняті в експлуатацію.

Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 20.10.2010 року за №1135 на підставі звернення ОСОБА_3, довідки КП «ОМБТІ та РОН» про розрахунок ідеальних часток, було затверджено розрахунок ідеальних часток у квартирі АДРЕСА_6, згідно якого ОСОБА_3 вже належало на праві власності 394/1000 частин у квартирі АДРЕСА_6, загальною площею 160,3 кв.м.

Таким чином, враховуючи, що частка відповідача ОСОБА_3 у спільній власності співвласників вищевказаної квартири № 8 збільшилась з 252/1000 до 394/1000 частин, загальна частина у спільній частковій власності склала більше одиниці, а саме: 1142/1000 частин, що не передбачено чинним цивільним законодавством України, так як за загальним правилом збільшення обєму та площі реконструйованої частини житлового приміщення одного із його співвласників, не тягне зміни часток цих співвласників, якщо останні не надали згоди на проведення такої реконструкції та зміну часток у праві спільної часткової власності.

Тобто, збільшенням частки відповідача ОСОБА_3 у праві спільної часткової власності порушуються права інших співвласників спільної квартири, у тому числі права позивачів ОСОБА_5.

Зазначеним повністю спростовуються доводи заявника апеляційної скарги з приводу того, що здійсненням ОСОБА_3 реконструкції квартири, яка належить сторонам на праві спільної часткової власності, не порушуються права позивачів ОСОБА_5.

З цих підстав, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про необхідність визнання нечинним свідоцтва про право власності відповідача ОСОБА_3 на 394/1000 частин спільної квартири № 8, розташованої в житловому будинку за адресою: вул. Пушкінська, 33 в м. Одесі.

У звязку з цим, доводи апелянта про те, що у суду не було правових підстав для визнання недійсним свідоцтва про право власності відповідача на реконструйовану квартиру, так як свідоцтво не є правочином, повністю спростовуються, оскільки суд визнав це свідоцтво нечинним і таким, що видано з порушенням вимог чинного законодавства.

Крім того, у відповідності до п.п. 1.4.4., 1.4.5. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Держжитлокомунгоспу України від 17.05.2005 року №76 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 р. за № 927/11207, переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що призводять до порушення тривкості або руйнації несучих конструкцій будинку, погіршення цілісності і зовнішнього вигляду фасадів, порушення вимог протипожежної безпеки та засобів протипожежного захисту, не допускається. Також не допускається перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі. Переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень має бути лише після одержання дозволу в органах місцевого самоврядування.

У відповідності до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів № 45 від 24.01.2006 року, власник та наймач (орендар) квартири зобовязаний не допускати виконання робіт та інших дій, що викликають псування приміщень, приладів та обладнання будинку, порушують умови проживання громадян.

Статтею 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів. Фізичні і юридичні особи зобов'язані отримувати в установленому законодавством порядку дозвіл на виконання робіт, пов'язаних з будівництвом нового об'єкта архітектури.

Згідно п.1.4.6. зазначених Правил власник, що припустив самовільне перепланування чи переобладнання житлового приміщення зобов'язаний за свій рахунок привести це приміщення до попереднього стану.

Так, суд першої інстанції правомірно вказав, що правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України із урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Також суд обгрунтовано виходив із вимог, передбачених ст.ст. 358, 383, 393 ЦК України, згідно яких право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Також суд обгрунтовано зазначив, що відповідач ОСОБА_3 своїми діями порушив вимоги ст. 152 ЖК України, ст. 9 ЗУ «Про архітектурну діяльність», згідно яких будівництво (реконструкція) об'єкта здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил.

Згідно до ст. 29 ЗУ «Про планування і забудову територій» особа, яка має бажання провести реконструкцію, повинна отримати в інспекції архітектурно-будівельного контролю дозвіл на проведення робіт по реконструкції приміщення.

Здійснення робіт без відповідного дозволу на їх виконання вважається самовільним і тягне за собою відповідальність відповідно до діючого законодавства.

У відповідності до п.п. 5, 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами ст.376 ЦК України» відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК).

У звязку з цим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач ОСОБА_3 без згоди співвласників здійснив реконструкцію спільної квартири, житлове приміщення не використовується за призначенням - для проживання, приміщення спільного користування не придатні для їх використання співвласниками за їх цільовим призначенням, у звязку з чим дійшов обгрунтованого висновку про необхідність приведення вказаного приміщення у попередній стан.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, скаржник зазначив, що суд першої інстанції безпідставно і необгрунтовано визнав належну відповідачу частину реконструйованої квартири самочинним будівництвом, застосувавши до спірних правовідносин ст. 376 ЦПК України.

Однак, з такими доводами апеляційної скарги колегія суддів не погоджується, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоровю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо.

Як було зазначено вище, відповідач ОСОБА_3 не отримав належних дозвільних документів та погодження суміжних власників спільної квартири на її реконструкцію, що свідчить про здійснення самочинного будівництва та реконструкції цієї квартири.

Так, як вбачається з матеріалів справи, відповідач прибудував замість наявного раніше в квартирі невеликого балкона, капітальну прибудову близько 30 кв.м, в його техпаспорті значиться верандою, яка тримається на палях та розташована на території сусіднього двору по вул. Єврейській, 13.

Таким чином, зазначене будівництво здійснене на земельній ділянці, яка не була відведена відповідачу ОСОБА_3 для цих цілей у встановленому законом порядку.

Зазначеним спростовуються доводи апелянта стосовно того, що матеріали справи не містять жодних ознак здійснення відповідачем самочинного будівництва та про необхідність застосування до спірних правовідносин ст. 376 ЦПК України.

Відсутність у технічному паспорті на частину кватири відповідача, який було видано 05 серпня 2010 року КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості», та на підставі якого відповідачем було отримано свідоцтво про право власності від 28.10.2010 року, запису про те, що вказаний обєкт будівництва є обєктом самовільного будівництва, вищевказаних висновків суду не спростовують.

З урахуванням вищевказаного, оцінивши встановлені по справі обставини у всій їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про необхідність визнання нечинним свідоцтва про право власності на частку квартири та приведення обєкту в попередній стан, підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо посилання апелянта на те, що приведення обєкту в попередній стан є крайньою мірою, то вони також є безпідставними, оскільки відповідно до приписів п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами ст. 376 Цивільного Кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» мова йде про знесення самочинного будівництва, яке дійсно є крайньою мірою реагування.

Однак, судом в оскаржуваному рішенні не вирішувалось питання про знесення самочинного будівництва, а йдеться про приведення обєкту в попередній стан, що відповідач добровільно відмовляється здійснити.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про пропуск позивачами строку позовної давності для звернення до суду із заявою про захист своїх прав, то колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається із позовної заяви, то лише в липні 2014 року позивачам стало відомо про наявність у відповідача свідоцтва про право власності на реконструйовану квартиру, згідно якого його частка у праві спільної часткової власності збільшена з 252/1000 частин до 394/1000 частин.

Оскільки зазначені доводи позивачів матеріалами справи не спростовані, то строк позовної давності ними не пропущений.

Крім того, у відповідності до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Однак, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ОСОБА_3, або його представник надавав до суду заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, що виключає можливість її застосування судом.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_12

ОСОБА_2