Провадження № 2/641/71/2016 Справа № 641/7334/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2016 року

Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Курганникової О.А.

за участю секретаря судового засідання Артамонова О.В.

представника позивача- Шматько Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «КРЕДІ ОСОБА_3», 3-я особа Інспекція з питань захисту прав споживачів у Харківській області про визнання договору кредиту та іпотеки недійсними,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 акціонерного товариства «КРЕДІ ОСОБА_3», 3-я особа Інспекція з питань захисту прав споживачів у Харківській області про визнання договору кредиту та іпотеки недійсними. В обґрунтування позову зазначив, що 18.05.2007 року між нею та Акціонерним товариством «ІНДУСТРІАЛЬНО-ЕКСПОРТНИЙ БАНК», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «КРЕДІ ОСОБА_3», укладено договір про надання споживчого кредиту № 2082/2007, предметом якого було надання грошових коштів в розмірі 22 000 дол. США на купівлю житла строком до 17.05.2017 року.

18.05.2007 року між нею та відповідачем з метою забезпечення зобовязань за кредитним договором було укладено договір іпотеки № 2082/2007-3, відповідно до якого позивач передала в іпотеку відповідачу належне їй нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1.

Перед підписанням кредитного договору, відповідач не повідомив її належним чином про особу кредитодавця, як того вимагає п.п.1 п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»: ні в кредитному договорі, ні окремим документом їй не було надано інформацію про субєктну дієздатність відповідача, як кредитодавця, тобто не було надано для ознайомлення примірників письмового дозволу НБУ з переліком операцій, право на проведення яких було отримано відповідачем на час укладення кредитного договору. Таким чином, її було введено в оману щодо права відповідача на проведення операцій з готівковою іноземною валютою на умовах, вказаних в договорі.

Оскільки вказаний вище кредит носить споживчий характер та іноземна валюта була видана їй для споживчих цілей, вона вважає, що в даному випадку істотна умова договору (порядок погашення кредиту) - не відповідає вимогам Генеральної ліцензії відповідача на право здійснення валютних операцій та вимогам Інструкції про касові операції в банках України, та просить суд визнати кредитний та іпотечний договір недійсними та виключити запис № 491 з реєстру іпотек та заборон відчуження предмету іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача після надання пояснень та письмових заперечень в судовому засіданні 21.12.2015 року в яких заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі до судового засідання 16.02.2016 р. 23.02.2016 року не зявилась, повідомлена належним чином у встановленому законом порядку.

Представник 3-я особи Інспекції з питань захисту прав споживачів у Харківській області до судового засідання не зяився, повідомлений належним чином у встановленому законом порядку, причини не явки до суду не повідомив.

Статтею 157 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі.

Згідно до ч.1 ст. 169 ЦПК України суд може відкласти розгляд справи лише в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу лише у разі першої неявки в судове засідання належним чином повідомленого позивача без поважних причин. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи.

З метою розгляду справи в строки, встановлені ЦПК, та приймаючи до уваги, що представник відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства «КРЕДІ ОСОБА_3»скористався своїм правом дати пояснення по справі , та надати письмові заперечення , суд вважає можливим закінчити розгляд справи за відсутності представника відповідача, представника 3 особи.

Суд, вислухавши думку, пояснення, доводи сторін по справі, свідків, ознайомившись та дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позов не підлягаючим задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі.

18.05.2007 року між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «ІНДУСТРІАЛЬНО-ЕКСПОРТНИЙ БАНК», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «КРЕДІ ОСОБА_3», укладено договір про надання споживчого кредиту № 2082/2007, предметом якого було надання грошових коштів в розмірі 22 000 дол. США на купівлю житла строком до 17.05.2017 року (а. с. 12-17).

В цей же день 18.05.2007 року між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «ІНДУСТРІАЛЬНО-ЕКСПОРТНИЙ БАНК», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «КРЕДІ ОСОБА_3» з метою забезпечення зобовязань за кредитним договором було укладено договір іпотеки № 2082/2007-3, відповідно до якого позивач передала в іпотеку відповідачу належне їй нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 18-20).

Відповідно до ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Отже, підставою недійсності правочину за ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є суперечність саме змісту правочину нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства з огляду на те, що змістом правочину є відповідні його виду умови.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Крім того, в п. 11 даної Постанови вказано, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» п. 4 ст. 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу IIЗакону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

ПАТ «КРЕДІ ОСОБА_3» володіє: Генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій № 99, виданою йому Національним банком України від 12.10.11 року (а. с. 182-183).

Додатком до Генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій від 12.10.11 року №99 відповідно до якого до переліку операцій, які має право здійснювати ПАТ «КРЕДІ ОСОБА_3» відносить операції з валютними цінностями, зокрема неторговельні операції з валютними цінностями, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України та ін.) (а.с. 184-185).

Дозвіл №99-4 від 01.04.2011 року, який видано Національним банком України, та додатком до дозволу №99-4 від 01.04.2011р. з переліком операцій, які має право здійснювати ПАТ «КРЕДІ ОСОБА_3» (а. с. 186-187).

Таким чином, з огляду на зазначені норми спеціального законодавства України, перелічені вище, надання ПАТ «КРЕДІ ОСОБА_3» кредиту в іноземній валюті, а також сплата позичальником процентів та інших платежів за таким кредитом в іноземній валюті та одержання їх ПАТ «КРЕДІ ОСОБА_3» від позичальника не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України жодною із сторін кредитного договору.

Крім того, позивачка заявила позовні вимоги з посиланням на норми Закону України «Про захист прав споживачів». Перед підписанням кредитного договору, відповідач не повідомив її належним чином про особу кредитодавця, як того вимагає п.п.1 п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому позивача було ведемо в оману щодо права відповідача на проведення операції з готівкою іноземною валютою на умовах вказаних в договорі.

Відповідно до ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

У наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації субєкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві. Споживач не зобовязаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі.

Отже, з урахуванням викладеного можна зробити висновок, що застосування Закону України «Про захист прав споживачів»до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Позивач обрав для себе фінансову установу, яка надавала відповідні фінансові послуги, тобто відповідача, відповідно до вимог ст.627 ЦК України.

Сторони погодили між собою умови договору, відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, про що свідчать їх підписи на договорі.

Таким чином волевиявлення сторін було вільним і направленим на отримання реальних наслідків договору, тобто з боку позивача отримання кредиту, з боку відповідача повернення виданих коштів і отримання прибутку у вигляді плати за користування кредитом.

Сторони також погодили між собою відповідальність сторін, яка настає при невиконання ними умов договору.

Таким чином, суд вважає, що оспорюваний кредитний договір відповідає вимогам ст. 203 ЦК України і не може бути визнаний недійсним на підставі ст. 215 ЦК України., а тому підстав для визнання недійсним іпотечного договору як похідного та виключення запису № 491 з реєстру іпотек та заборон відчуження предмету іпотеки, а саме квартири АДРЕСА_1 суд не вбачає.

Суд, розглянувши справу повно, всебічно, обєктивно, неупереджено, в межах заявлених вимог, приймаючи до уваги, що позивачем не було надано доказів порушення його прав , дійшов обґрунтованого висновку відсутності правових підстав у вимогах позивача, у звязку з чим вони є незаконними та безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.. 10,11, 88, 209, 212, 214-215, 217, 218 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_4