УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Мазур Л.М., Нагорняка В.А.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, орган опіки та піклування виконавчого комітету Обухівської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_7, на рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 30 грудня 2010 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 2476, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримала грошові кошти у розмірі 143 272 грн 80 коп., що еквівалентно 18 тис. дол. США. Зазначав, що у рахунок забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором, цього ж дня між ним та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, за умовами якого остання передала йому в іпотеку належне їй майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1. Відповідно до вимог договору ОСОБА_4 зобов'язалась повернути позику протягом 30 днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги до неї. 19 квітня 2013 року позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про повернення боргу, яка протягом 30 днів відповідачем не була виконала. Також, на виконання вимог договору іпотеки 3 липня 2013 року відповідачу було направлено вимогу про усунення порушень та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки. Указував, що строк виконання зобов'язання вважається таким, що настав, однак відповідач не виконала своїх зобов'язань щодо повернення грошових коштів за договором позики, унаслідок чого у неї виникла заборгованість в розмірі 779 069 грн, з яких: 143 272 грн - сума боргу, 8 595 грн - 3% річних та 104 257 грн. - збитки від інфляції. Також, зазначав, що відповідно до умов договору іпотеки відповідач повинна сплатити йому пеню в розмірі від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення, що складає 522 945 грн.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 27 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 вересня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 30 грудня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. за реєстровим № 2478, а саме: квартиру АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири посвідченого Головкіною Я.В. приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу, 24 листопада 2010 року за реєстровим № 1859, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 за договором позики від 30 грудня 2010 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. за реєстровим № 2476 в розмірі 779 069 грн, з яких заборгованість за основним зобов'язанням - 143 272 грн; пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання 522 945 грн, 3 % річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 8 595 грн, суми інфляції в розмірі 104 257 грн шляхом його продажу ОСОБА_3, з застосуванням процедури продажу передбаченої ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу нерухомого майна із будь-якою особою покупцем за початковою ціною продажу предмета іпотеки не нижче 408 460 грн на умовах та в порядку викладеному в ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» з наданням ОСОБА_3 всіх повноважень продавця предмету іпотеки. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі, поданій представником, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов виходив із того, що ОСОБА_4, яка є боржником та іпотекодавцем, не виконує умови взятого на себе зобов'язання щодо повернення коштів, взятих у позику, унаслідок чого у неї виникла заборгованість в розмірі 779 069 грн, а тому в рахунок погашення цього боргу є підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_4 із застосуванням процедури продажу, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Апеляційний суд погодився з такими висновками місцевого суду зазначивши, що рішення є законним та обґрунтованим.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені ознаками, у такій самій кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором.

У силу ст. 33 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 589, 590 ЦК України у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судом установлено, що 30 грудня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. та зареєстровано в реєстрі за № 2476, відповідно до умов якого ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 143 272 грн 80 коп, що еквівалентно 18 тис. дол. США (т. 1 а.с. 6). Зазначеним договором передбачена сплата пені позичальником у випадку прострочення строку повернення позики у розмір 1% від суми несвоєчасного виконання простроченого зобов'язання за кожен день прострочення виконання (п. 7 договору).

Пунктом 2 договору ОСОБА_4 підтвердила отримання від ОСОБА_3 грошової суми у розмірі 143 272 грн 80 коп. та зобов'язалась повернути позику.

Також на підтвердження укладення договору позики ОСОБА_4 надала розписку про отримання коштів (т. 1 а.с. 9).

Цього ж дня, з метою забезпечення виконання зобов'язання між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу КурковськоюЯ.Л., за умовами якого ОСОБА_4 передала ОСОБА_3 в іпотеку належне їй майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 7).

Згідно п. 3.1.4 договору іпотеку іпотекодержатель має право: у випадку невиконання іпотекодавцем зобов'язань за цим договором або за договором позики звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до п. 5 цього договору.

Пунктами 51.1, п. 5.2 договору іпотеки передбачено, що у разі порушення основного зобовязання за договором позики або умов договору, невиконання вимоги іпотекодержателя про усунення порушення, іпотекодержатель вправі розпочати стягнення на предмет іпотеки, яке здійснюється за рішенням суду.

Відповідно до підпункту б) пункту 2 договору позики строк повернення позики визначається моментом пред'явлення вимоги щодо її повернення позикодавцем. Позика повинна бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це. Днем пред'явлення вимоги вважається день отримання позичальником вимоги і відповідно наявності їх підписів на повідомленні про вручення рекомендованого листа. У випадку, якщо позичальник відмовляється від отримання рекомендованого вручення, про що на повідомленні про вручення буде свідчити відмітка поштового відділення, то днем пред'явлення вимоги буде вважатися день відправлення (відмітки поштового штемпеля) цього повідомлення позичальника.

Вимога про повернення суми позики направляється позикодавцем рекомендованим листом (з описом вкладеного) з повідомленням про вручення за адресою проживання (реєстрації) позичальника, вказаної у цьому договорі.

Про зміну свого місця проживання (реєстрації) позичальник зобов'язується письмово повідомити позикодавця негайно після настання такої обставини, але не пізніше десяти днів після настання такої події.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що на виконання вимог договір позики та іпотеки, позивач направляв позичальнику повідомлення-вимоги (претензії) від 19 квітня 2013 року, 3 липня 2013 року, 4 жовтня 2013 року, 20 листопада 2013 року щодо повернення заборгованості за договором позики із застереженням щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Листи вимоги від 19 квітня 2013 року і 3 липня 2013 направлялись на адресу зазначену в договорі позики та були повернуті за закінченням терміну зберігання, що підтверджується копіями рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення (а.с. 11, 13).

Посилання ОСОБА_4, що вона не проживає за адресою вказаною у договорах позики та іпотеки не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи не міститься відомостей про те, що ОСОБА_4 у встановленому договором позики порядку (п 3 (б) повідомила позичальника про зміну свого місця проживання.

Так, суд правильно встановив, що днем пред'явлення вимоги про повернення позики необхідно вважати отримання відповідачем копії позовної заяви після звернення позивача до суду із указаним позовом в жовтні 2013 року та отримання відповідачем листа-вимоги про повернення боргу від 4 жовтня 2013 року.

Згідно розрахунку наданого позивачем, заборгованість ОСОБА_4 за договором позики складає 779 069 грн, з яких заборгованість за основним зобов'язанням 143 272 грн; пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання 522 945 грн, 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 8 595 грн, сума боргу з врахуванням інфляції в розмірі 104 257 грн.

Установивши зазначені обставини суд дійшов висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за договором позики у розмірі 779 069 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначала про неправильний розрахунок заборгованості, зокрема щодо розміру пені, під час розрахунку якої судом не було застосовано ч. 3 ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки.

Апеляційний суд не звернув уваги на те, що перед зверненням стягнення на предмет іпотеки слід правильно і відповідно до закону та умов договору визначити розмір заборгованості, для погашення якої звертається стягнення.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України, з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14.

З огляду на вказане колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України вищевказаного не врахував, розмір наявної заборгованості не перевірив, не врахували вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України, оскільки нарахована позивачем сума пені є значно завищеною порівняно з існуючою заборгованістю відповідача, у зв'язку із чим дійшов передчасного висновку щодо розміру заборгованості у 779 069 грн за борговим зобов'язання, у рахунок погашення якого звернув стягнення.

Оскільки апеляційний суд на вищевикладені обставини уваги не звернув, не врахував норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, згідно ст. 338 ЦПК України постановлена по справі судова ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_7, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана
Г.В. Юровська