У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», про визнання права власності на майно та поділ майна, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 04 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу визнати за ним право власності на 1/2 частини даної квартири. Також просив визнати за ним право особистої приватної власності на приміщення кафе, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Позов мотивовано тим, що з 29 липня 1993 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 05 грудня 2006 року їх шлюб розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу.

За час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1. Крім того, позивачем за власні кошти було придбано за договором купівлі-продажу від 16 травня 2003 року нежиле приміщення - кафе, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Посилаючись на вказані обставини позивач звернувся до суду з позовом про визнання вказаної квартири спільною власністю подружжя та в порядку поділу визнати за ним право власності на 1/2 її частини, а також визнати за ним право особистої приватної власності на приміщення кафе.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11 листопада 2014 року позов ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано за ним право власності на 1/2 частини приміщення кафе літ. «А1», загальною площею 451,5 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.У задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 03 лютого 2015 року рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 листопада 2014 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності та поділ приміщення кафе скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За результатами нового апеляційного розгляду, рішенням апеляційного суду Житомирської області від 04 листопада 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині поділу кафе та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовлено.

ОСОБА_5, не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги в частині поділу кафе, суд першої інстанції виходив з того, що на час вирішення спірних правовідносин приміщення кафе є спільною сумісною власністю сторін, а тому визнав за позивачем право власності на 1/2 частини вказаного приміщення.

Скасовуючи рішення місцевого суду з ухваленням нового рішення про відмову у поділі приміщення кафе суд апеляційної інстанції виходив з того, що після розлучення сторони у добровільному порядку поділили спільне майно. ОСОБА_5 визнав, що йому після розірвання шлюбу залишається транспортна фірма, комплекс-пташник у с. Лука, автомобіль і дача, а колишній дружині та дітям - квартира, де вони проживали і кафе, оскільки воно було придбано для підприємницької діяльності дружини (технічний запис від 04 листопада 2015р.). З таким варіантом поділу майна ОСОБА_5 погоджувався на протязі 8 років і він його влаштовував, а до суду він звернувся через конфлікт із колишньою дружиною у 2013 року. ОСОБА_5 на протязі 8 років після розлучення не оплачував кошти на утримання кафе, не вимагав прибутки, пояснивши суду апеляційної інстанції, що підприємницька діяльність колишньої дружини - її робота у кафе, було засобом для існування її та дітей.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони зроблені судом без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, оцінки наданих ними доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам процесуального права рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 29 липня 1993 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб.

05 грудня 2006 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу.

30 червня 2000 року між ОСОБА_6, як приватним підприємцем, і КП «Житомирводпроект» строком на 10 років був укладений договір оренди нежитлового приміщення по АДРЕСА_2, з можливістю в подальшому викупити об'єкт оренди.

16 травня 2003 року ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу придбала спірне кафе загальною площею 451,5 кв.м.

15 листопада 2003 року за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на приміщення кафе літ. «А1», загальною площею 451,5 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Позивачем було доведено факт розміщення оголошення про продаж спірного майна подружжя в газеті, з якої він дізнався про порушення свого права, тому підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності у суду були відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно п.п. 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 Сімейного Кодексу та ст. 372 ЦК України. При цьому необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства.

Позивач посилався на те, що спірне приміщення кафе є спільною власністю подружжя, яке придбано за договором купівлі-продажу відповідачем, як фізичною особою. На придбання цього майна між сторонами та ПАТ «Укрсиббанк» 13 вересня 2003 року був укладений кредитний договір, приміщення кафе, зокрема і належна позивачу частка, передано у заставу банку. Передача спірного приміщення кафе відбулась за спільною згодою подружжя.

Розглядаючи даний спір суд апеляційної інстанції не перевірив вказаних доводів позивача та обставин, на які він посилався, обмежився посиланням на те, що після розлучення сторони у добровільному порядку поділили спільне майно і з таким варіантом поділу майна ОСОБА_5 погоджувався, при цьому не зазначено, якими доказами підтверджуються вказані обставини та не надано їм належної оцінки, з урахуванням тих доказів і обставин, на які посилався позивач..

Апеляційний суд, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України, доводів сторін по суті позовних вимог не перевірив; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановив; не встановив за рахунок яких коштів придбане спірне майно - приміщення магазину, не перевірив чи придбано воно за рахунок спільних коштів подружжя або спільної праці, належним чином не мотивував свого висновку, чому це майно не відноситься до спільної майнової маси та дійшов передчасного висновку, що це майно не підлягає поділу.

В ході розгляду даної справи апеляційним судом не дотримано вимог ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надано належну оцінку зібраним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності.

Фактично судом допущено однобічність у дослідженні доказів та не перевірено усіх обставин, на які посилалися сторони в обґрунтування своїх вимог і заперечень.

Зазначене вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.

При новому розгляді справи апеляційному суду необхідно звернути увагу на правові позиції Верховного Суду України, що викладені в постановах від 11 березня 2015 року у справі №6-21цс15, від 16 грудня 2015 року у справі №6-1109цс15, які, відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 04 листопада 2015 рокускасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська