У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

МазурЛ.М., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу.

Позивач посилався на те, що між ним та відповідачем 14 квітня 2006 року був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу, а відповідач прийняв у борг 242 тис. грн, про що надав власноруч написану розписку. Відповідно до умов угоди строк повернення отриманих у борг коштів зазначався з посиланням на договір займу. 22 квітня 2015 року позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення у тридцятиденний строк суми боргу у розмірі 242 тис. грн. Оскільки до теперішнього часу відповідач грошові кошти не повернув, позивач просив стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням збитків від інфляції в розмірі 744 150 грн, 3 % річних в розмірі 67 786 грн 50 коп. та судові витрати в справі.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 242 тис. грн заборгованості за договором позики, 502 150 грн збитків від інфляції, 21 780 грн - 3 % річних від простроченої суми.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині стягнення суми індексу інфляції та трьох відсотків річних.

У задоволенні позову в частині стягнення суми індексу інфляції та трьох відсотків річних відмовлено.

Зменшено суму стягнутих судових витрат з 3 654 грн до 2 420 грн.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення, ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно зі ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 14 квітня 2006 року між ОСОБА_4 та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав ОСОБА_5 242 тис. грн, про що відповідач надав власноруч написану розписку про отримання коштів у зазначеній сумі та зобов'язався їх повернути.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що 22 квітня 2015 року позивач звернувся до ОСОБА_5 із письмовою вимогою про повернення коштів у тридцятиденний строк, проте кошти повернуті не були, і ОСОБА_5 ухилявся від їх повернення.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми індексу інфляції та трьох відсотків річних, апеляційний суд виходив з того, що в розписці не встановлена дата повернення боргу, а про наявність вимоги відповідачу стало відомо 12 серпня 2015 року, тому підстави для застосування передбачених ст. 625 ЦК України фінансових санкцій відсутні.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судами не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2015 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

МазурЛ.М. Нагорняк В.А. ПисанаТ.О.