Справа №577/4098/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/577/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

06 травня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Левченко Т. А. , Хвостика С. Г. ,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» в особі уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» ОСОБА_4

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 25 грудня 2015 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» в особі уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6

про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

26 серпня 2015 року позивач звернувся до місцевого суду з вищевказаним позовом та просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачів у солідарному порядку 44 467 грн. 70 коп. заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 25 грудня 2015 року позовні вимоги ПАТ Всеукраїнський ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ Всеукраїнський ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № 278/16 від 29 листопада 2007 року станом на 16 липня 2015 року в сумі 29 788 грн. 01 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5 до державного бюджету Конотопського району 297 грн. 88 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3» в особі уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» ОСОБА_4, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухваленого рішення, на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, на порушення норм матеріального та процесуального права, просить змінити зазначене рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

При цьому доводить, що місцевим судом однобічно досліджено докази вчинення платежів позивальником в загальній сумі 401 долар США, оскільки з наданих копій заяв на переказ готівки вбачається, що вони підписані не відповідачем ОСОБА_5 (ОСОБА_7), а іншою особою, а тому висновок суду стосовно неправомірності списання банком помилково зарахованих коштів є невірним. Також вважає, що місцевим судом безпідставно відмовлено в стягненні коштів з поручителя ОСОБА_6, оскільки порука не була визнана припиненою в судовому порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи представника апелянта, заперечення відповідача ОСОБА_5, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_5 порушила взяті на себе зобовязання щодо своєчасного погашення кредитних коштів, а тому необхідно стягнути з неї заборгованість за кредитом та нараховані відсотки. В той же час, суд вважав незаконними дії позивача по перерахуванню грошових коштів в загальній сумі 401 долар США, які були унесені на погашення заборгованості відповідача по тілу кредиту, на погашення кредитного договору клієнта банку ОСОБА_8 Також суд вважав, що позивачем невірно нарахована сума штрафу та предявлена вимога до поручителя, у звязку із предявленням такої вимоги після спливу шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд дійшов цих висновків повно і всебічно зясувавши обставини справи, вірно визначивши юридичну природу спірних правовідносин і застосувавши відповідні їм норми матеріального права.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до умов укладеного між ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3» та ОСОБА_7 (на даний час Маланія) кредитного договору № 278/16 від 29.11.2007 року остання отримала від Банку кредит у розмірі 15 188,11 доларів США зі сплатою 12 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту 28.11.2014 року (а.с.9-20). В подальшому між сторонами було укладено: 14.08.2008 року Додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 278/16 від 29.11.2007 року, 02.12.2008 року Додатковий договір № 2 до кредитного договору № 278/16 від 29.11.2007 року та 30.09.2008 року Додатковий договір № 3 про зміну реквізитів сторін, про зміну процентної ставки за користування кредитом, про зміни до п. 1.1., 1.2. та 1.3 Договору відповідно (а.с.23-26).

Для забезпечення виконання умов укладеного кредитного договору 29.11.2007 року було укладено договір поруки, згідно якого поручитель ОСОБА_6 зобовязувалась солідарно відповідати перед кредитором за виконання боржником ОСОБА_7 зобов'язань в повному обсязі за кредитним договором № 278/16 від 29.11.2007 року, який було укладено між кредитором та боржником та додаткових угод до нього, які можуть бути укладені в майбутньому (а.с.27-28).

Відповідач ОСОБА_5 взятих на себе зобов'язань щодо своєчасного погашення кредитних платежів відповідно до графіку погашення боргу та сплати відсотків за користування кредитними коштами не виконала, внаслідок чого станом на 16.07.2015 року заборгованість ОСОБА_5 становить 44 467 грн. 70 коп. та складається з: заборгованість за кредитом 1 367,43 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 23.06.2015 року становить 29 767 грн. 18 коп.; відсотки за користування кредитом 175,06 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 23.06.2015 року становить 3 810 грн. 83 коп.; штраф 10 889 грн. 69 коп. (а.с.7-8).

06.07.2015 року позивачем направлено боржнику ОСОБА_5 та поручителю ОСОБА_6 вимогу про повернення коштів за кредитним договором № 278/16 від 29.11.2007 року (а.с. 30-32).

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно вимог ст.ст. 525, 526, 530, 1050 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається, тому позичальник зобов'язаний своєчасно вносити плату за користування грошима.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що відповідач ОСОБА_5порушила взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, а тому повинна сплатити на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом, заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом та штрафу за порушення умов кредитного договору в межах річного строку позовної давності.

Погоджується колегія суддів із висновками місцевого суду щодо безпідставності дій позивача щодо перерахування банком грошових коштів в сумі 401 дол. США на погашення кредитного договору № 95 від 09.08.2007 року ОСОБА_8 на підставі службової записки та заяв ОСОБА_8

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалв справи вбачається, що відповідач ОСОБА_7 (ОСОБА_5О.) згідно заяви на переказ готівки № 417848 від 12.03.2011 року внесла 201 дол. США та згідно заяви на переказ готівки № 445875 від 10.08.2011 року внесла 200 дол. США для погашення заборгованості по кредиту (а.с.112,113). Вказані кошти були зараховані для повернення кредиту та сплати відсотків по кредитному договору, що також вбачається із виписок по особовому рахунку відповідача (а.с.86-95). При цьому із заяв на переказ готівки вбачається, що платником предявлено паспорт громадянина України на імя ОСОБА_7

Незважаючи на це, 24.01.2012 року банком грошові кошти в сумі 401 дол. США були перераховані на погашення кредитного договору № 95 від 09.08.2007 року ОСОБА_8 на підставі службової записки та заяв ОСОБА_8 від 09.12.2011 року, 12.12.2011 року (а.с. 120, 121).

Місцевий суд обґрунтовано вважав, що такі дії позивача є такими, що суперечать Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 року № 492 із змінами та доповненнями, а тому обґрунтовано зменшив заборгованість за кредитним договором на 8 729 грн. 25 коп. (401 дол. США х 21,7687).

Обґрунтовано місцевим судом було відмовлено і в задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_6, яка є поручителем за договором поруки і при цьому суд послався на ч.4 ст. 559 ЦК України відповідно до якої порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

З розяснень викладених у п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року вбачається, що у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Як вбачається, з п. 1.3 договору поруки від 29.11.2007 року поручитель погоджується з тим, що при зміні боржника, зміні змісту та обсягу (зміна суми кредиту, плати за користування кредитом, суми комісій та інших плат згідно з кредитним договором) забезпеченого цією порукою зобов'язання (в тому числі новація зобов'язання) за кредитним договором, цей договір буде діяти до повного виконання зобов'язань за кредитним договором.

Місцевий суд обґрунтовано вважав, що сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Верховний Суд України неодноразово висловлювався свою позицію з цього питання (постанови від: 21 травня 2012 р. у справах: № 6-48цс11, № 6-68цс11; 23 травня 2012 р. у справі № 6-33цс12; 18 липня 2012 р. у справі № 6-78цс12).

Крім того, Верховний Суд України у своїй постанові № 6-2239цс15 від 24.02.2016 року зробив висновок про те, що порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє субєктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після закінчення цього строку припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Таким чином, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, встановленого сторонами в договорі). Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія і поручитель не виконав указані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право.

У кредитному договорі, укладеному між Банком та Позичальником строк виконання основного зобовязання чітко визначений: кредитні кошти надаються строком по 28 листопада 2014 року.

За таких обставин у Банку виникло право предявити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобовязання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 29 листопада 2014 року і до 29 травня 2015 року, незважаючи на це, з письмовою вимогою про повернення боргу, ОСОБА_3 звернувся до Позичальника та Поручителя лише 06 липня 2015 року, а з позовом до суду звернувся 28 серпня 2015 року, тобто після спливу шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання і тому суд обґрунтовано прийшов до висновку про припинення поруки, а отже і відсутності підстав для задоволення позовних вимог до відповідача ОСОБА_6

Усі інші докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування постановленого рішення.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» в особі уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 25 грудня 2015 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього дня на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -