Справа №591/71/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/700/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Бойка В. Б.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Семеній Л. І.

за участю секретаря судового засідання -

ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 березня 2016 року

в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, третя особа : Перша Сумська державна нотаріальна контора Сумської області про визнання права власності в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2016 року ОСОБА_6 звернулась до Зарічного районного суду м. Суми з даним позовом, в якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті 27 лютого 2015 року її сина ОСОБА_8 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1. Свої вимоги мотивувала тим, що після смерті сина залишилася спадщина у вигляді 1/2 частини вищевказаної квартири, яка була придбана під час перебування в шлюбі з ОСОБА_7 Оскільки право власності на спірну квартиру зареєстровано одноособово на ОСОБА_7, позивач позбавлена можливості оформити у нотаріуса свої права на спадкове майно.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 16 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволені, визнано за нею право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8, померлого 27.02.2015 року. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 ОСОБА_5, посилаючись на необґрунтованість оскаржуваного рішення суду, неповне та не всебічне встановлення судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, невірне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вказує, судом першої інстанції, при ухвалення оскаржуваного рішення, не взято до уваги те, що спірна квартири на праві власності належить одноособово ОСОБА_7, а на день відкриття спадщини, права власності на вказане нерухоме майно, спадкодавець ОСОБА_8 не набув. Вважає, що провадження по даній справі мало бути закрито, так як ОСОБА_8, правонаступником якого є позивач, відмовився від своїх позовних вимог щодо визнання за ним права власності на 1/2 частину спірної квартири і його відмова була прийнята судом.

Зазначає також, що на день звернення до суду з даним позовом, сплив строк позовної давності.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення апелянта та представника відповідачки ОСОБА_9, які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення представників позивачки проти її задоволення, дослідивши матеріали справи, матеріали цивільної справи Зарічного районного суду м. Суми №2-1667/06, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартири набута ОСОБА_7 та ОСОБА_8 під час шлюбу, а тому була їх спільною сумісною власністю, належала їм в рівних частинах - по 1/2 частини кожному.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 27 лютого 2015 року помер син позивача ОСОБА_8 ( а.с. 5, 7 ), заповіту за життя складено не було. Після його смерті була заведена спадкова справа №391/2015 рік.

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_8 є батько ОСОБА_10, який помер 09 травня 2015 року ( а.с. 6 ), мати позивач ОСОБА_6 та донька відповідач ОСОБА_4

В установлений законом строк до Першої Сумської державної нотаріальної контори Сумської області з заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_11 та ОСОБА_6 ( а.с. 59, 61, 64 ).

12 жовтня 2015 року на імя ОСОБА_6 та 21 листопада 2015 року ОСОБА_4 видані свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/2 частки спадкового майна кожній, що складається з грошових вкладів розміщених в ПАТ « Комерційний банк « Хрещатик » та в ТВБВ №10018/0149 філії Сумського обласного управління АТ « Державний ощадний банк України » ( а.с. 62, 64 ).

Постановою завідувача Першої Сумської державної нотаріальної контори ОСОБА_12 від 21 січня 2016 року, ОСОБА_6 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частку спірної квартири, в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів ( а.с. 35 ).

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом ст.ст. 1218, 1261 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності в спадкодавця, на момент його смерті, права власності на спірне майно є безпідставними, не заслуговує на увагу, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ст.ст. 10-11, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з 23 серпня 1996 року перебували у шлюбі, який було розірвано 12 вересня 2002 року ( а.с. 9-10 ).

Під час перебування в шлюбі, за договором купівлі продажу від 24 лютого 2000 року, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 придбали квартиру АДРЕСА_2. Покупцем виступила одноособово відповідачка ОСОБА_7 ( а.с. 39 ).

Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно ч. 1 ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Аналогічним чином врегульовані питання поділу майна подружжя і у статтях 60, 68-70 СК України.

Отже, враховуючи те, що вказана квартира була придбана ОСОБА_7 та ОСОБА_8 під час шлюбу, тому належала їм на праві спільної сумісної власності. Право ОСОБА_8 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, випливає з приписів ст.ст. 22, 28 КпШС України і додаткового закріплення рішенням суду не потребує.

Належних та допустимих доказів на підтвердження придбання спірного майна не за спільні кошти ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суду надано не було. Більше того, відповідач ОСОБА_7 за життя свого колишнього чоловіка ОСОБА_8 його права на вказану квартиру не оспорювала.

Зі змісту ч. 1 ст. 71 СК України слідує, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення в т.ч. і про поділ майна в натурі.

З матеріалів цивільної справи №2-1667/16 Зарічного районного суду м. Суми вбачається, що ОСОБА_8, звертаючись в квітні 2006 року до Зарічного районного суду м. Суми з позовом у тому числі про визнання за ним права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, вселення та встановлення та порядку користування нею, свої вимоги мотивував небажанням ОСОБА_7 в добровільному порядку вирішити питання щодо статусу вказаної квартири, а також щодо порядку користування нею. Зазначав, що з урахуванням інтересів дитини, згоден на закріплення за ним кімнати площею 17,3 кв.м.

15 травня 2006 року позивач ОСОБА_8 подав до суду заяву про відмову від позову, в звязку з добровільним врегулюванням спору.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 22 травня 2006 року прийнято відмову ОСОБА_8 від позовних вимог, а провадження по справі закрито.

Із пояснень сторін в суді апеляційної інстанції вбачається, що сторони домовилися про те, що ОСОБА_7 не буде звертати до примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів, а ОСОБА_8, в свою чергу, не буде ініціювати питання щодо свого вселення та встановлення порядку користування квартирою.

Отже, закриття провадження по вказаній справі обумовлено добровільним врегулюванням між сторонами спору ( який полягав в т.ч. і у користуванні спірною квартирою ), а не відмовою ОСОБА_8 від свого права на частку в спільному майні, як помилково вважає апелянт. Сторони мали можливість домовитися про вищенаведене, а співвласник житлового приміщення - ОСОБА_8, відповідно, мав право і не проживати тимчасово у належному йому житловому приміщенні.

Твердження апелянта щодо наявності підстав, передбачених п. 2) ч. 1 ст. 205 ЦПК України для закриття провадження в даній справі, також не заслуговують на увагу.

Зокрема, згідно з п. 2) ч. 1 ст. 205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження в справі якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Як вже зазначалось, підставою для звернення ОСОБА_8 в 2006 році з вищевказаним позовом було недосягнення згоди з відповідача ОСОБА_7 щодо порядку користування спірною квартирою, проте даний спір сторонами врегульований в добровільному порядку. Жодних висновків щодо наявності чи відсутності в спадкодавця ( позивачки ) права на спірну квартиру, при постановленні вищевказаної ухвали, судом зроблено не було. За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав, передбачених ст. 205 ЦПК України, для закриття провадження по справі.

Щодо застування строків позовної давності, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності до положень ст.ст. 256-257 та 261 ч. 1 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 72 СК України, а також розяснень, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_9 України №11 від 21 грудня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя », до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У п. 19 зазначеної постанови розяснено також, що саме по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте на час шлюбу. Проте, розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за їх взаємною згодою.

Спірна квартира належала ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності, розірвання шлюбу не тягне за собою припинення даного права. Строк позовної давності обчислюється від дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Враховуючи те, що за життя ОСОБА_8 спору про наявність у нього права на власності на частку в цій квартирі, як у спільному майні подружжя не існувало, тому позивачем строку звернення до суду за захистом свого права на частину квартири пропущено не було

З огляду на наведене вище, колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 березня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді