Справа № 463/3214/13 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/654/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1; В.Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретар - Симець В.І.,

з участю: представника ПАТ «Кредобанк» ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства (надалі ПАТ) «Кредобанк» до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року вказаний позов задоволено. Постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» заборгованість за кредитним договором № А240143 від 06.02.2007 року в розмірі 15 882,01 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «КРЕДОБАНК» заборгованість за кредитним договором № А240143 від 06.02.2007 року в розмірі 3 522,76 доларів США, 632,35 грн. судового збору та в дохід держави 1 275,43 грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «КРЕДОБАНК» 632,35 грн. судового збору та 1 113,88 грн. судового збору в дохід держави.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_3, просить його скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені вимог, посилаючись на те, що рішення суду є не обґрунтованим, таким, що ухвалене на неповно зясованих обставинах. Так, зокрема, заявник зазначає, що розрахунок, який наданий позивачем, є непрозорим, незрозумілим та не піддається аналізу; судом не враховано, що банк 10.02.2011 року направляв вимоги як позичальнику, так і поручителю про дострокове погашення кредиту, а відтак з 12.03.2011 року підстав для нарахування відсотків за користування кредитом не було; пеня розрахована у валюті, а не в гривневому еквіваленті. Крім того, заявник посилається на те, що судом не враховано, що порука є припиненою, оскільки банк не звернувся до поручителя в шестимісячний строк від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Заявник ОСОБА_3 у судове засідання не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення щодо часу та місця розгляду справи.

За таких обставин, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, її неявка не перешкоджає розглядові справи.

ОСОБА_4 подав заяву про перенесення розгляду справи, однак доказів на підтвердження поважності причин неявки у судове засідання не подав.

З урахуванням зазначеного, обставин та матеріалів справи колегія суддів визнала неявку ОСОБА_4 у судове засідання без поважних причин та можливість розгляду справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, учасника процесу на заперечення апеляційної скарги, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2013 року було задоволено позовні вимоги Банку, подані ним до суду 23 червня 2013 року. Судом було постановлено стягнути з відповідачів 15 822, 54 доларів США заборгованості за кредитним договором станом на 24 квітня 2013 року, що становило еквівалентно 126 469,56 грн. (а.с.38-39).

Ухвалою цього ж суду від 16 квітня 2015 року заочне рішення за заявою відповідача ОСОБА_4 було скасоване.

Встановлено, що 06 лютого 2007 р. між Відкритим акціонерним товариством «КРЕДОБАНК», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № А240143 (а.с.5-8).

Відповідно до цього договору позичальнику надано кредит в сумі 23 850 доларів США на строк до 01 лютого 2014 року зі сплатою за користування кредитними коштами 12,5 % річних для здійснення часткової оплати згідно договору купівлі-продажу автомобіля № 9-Ш від 26.01.2007 року, модель Skoda Super Classik 1,8/110 kw.

Матеріалами справи стверджується належне виконання позивачем умов кредитного договору позичальнику видано грошові кошти обумовлені договором, що підтверджується меморіальним ордером № 3809780 від 07.02.2007 р. (а.с.34).

Відповідно до вимог п. 4.1 кредитного договору, позичальник зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі в порядку і терміни передбачені цим договором та/або додатками до нього. Повернення суми кредиту здійснюється щомісячно рівними частинами по 284 доларів США не пізніше останнього робочого дня поточного місяця, якщо інше не передбачено цим договором та/або додатками до нього.

За несвоєчасне виконання зобов'язань за цим договором позичальник, крім відшкодування збитків, сплачує пеню в розмірі подвійної процентної ставки, вказаної в п. 3.2 цього договору, але не менше однієї гривні за кожний день прострочення - п. 5.1 договору.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 06 лютого 2007 р. між ВАТ «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_3 укладено договір поруки (а.с.9).

Відповідно до умов цього договору поруки поручитель зобов'язалася відповідати перед банком за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором у повному обсязі.

Додатковою угодою № 1 від 01 серпня 2008 р. до умов кредитного договору внесено зміни, згідно з якими збільшено відсоткову ставку за користування кредитними коштами до 13,5 % річних (а.с.8).

Договором поруки передбачено відповідальність поручителя в межах визначених кредитним договором на час його укладення (п.4.7).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Статтею 629 ЦК встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Матеріалами справи підтверджується невиконання Позичальником умов Кредитного договору та дотримання ним його умов, зокрема п. 4.1 договору.

Так, відповідно з розрахунку заборгованості, останній платіж позичальником на погашення тіла кредиту був сплачений в травні 2010 року і то лише в сумі 24,30 доларів США замість 284 доларів, що передбачено договором, а процентів у вересні місяці 2010 року.

Будь-яких доказів на спростування тверджень позивача та його розрахунку заборгованості відповідачами не подано.

Пунктом 4.7 кредитного договору передбачено черговість погашення заборгованості за кредитом, зокрема в першу чергу погашаються прострочені платежі по сплаті комісії, процентів за користування кредитом; в другу чергу строкові платежі по сплаті комісій, процентів за користування кредитом за поточний місяць; в третю чергу прострочені платежі по поверненню кредиту; в четверту чергу строкові платежі по поверненню кредиту за поточний місяць і т.д.

Таким чином сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, а відтак ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Розмір та умови надання та повернення грошових коштів, а також сплати процентів, у тому числі черговість погашення заборгованості, визначені за домовленістю Банку та Позичальника у кредитному договорі, що відповідає принципу свободи договору.

Оскільки пунктом 4.7 кредитного договору встановлено черговість погашення заборгованості за ним, тому банк спрямовував сплачені позичальником кошти відповідно до умов, визначених у вказаному пункті договору.

Відтак, доводи заявника щодо порушення позивачем черговості погашення заборгованості першочергове погашення тіла кредиту, а не процентів, є помилковим.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 лютого 2011 року ОСОБА_5 направив ОСОБА_3 претензію в якій зазначив про сплату поручителем заборгованості по кредиту, яка станом на 10.02.2011 року становила 13 969,16 доларів США і складається з 10 201 доларів строкова заборгованість по основному боргу; 2 531,70 доларів прострочена заборгованість по основному боргу; 739,22 долари США прострочені проценти та 494,24 доларів пеня. ОСОБА_5 просив погасити в семиденний термін (а.с.10).

Зазначене повідомлення поручитель отримала 14.02.2011 року, що стверджується поштовим повідомленням (а.с.12). Таким чином, банк змінив строк виконання основного зобовязання.

Частиною першою статті 553 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини 1, 2 ст. 554 ЦК України).

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Пунктом 4.6 договору поруки встановлено, що договір поруки припиняється за спливом трьохрічного терміну від дня настання строку виконання основного зобовязання за кредитним Договором.

Відтак, задоволення вимоги до поручителя є вірним, оскільки у звязку з порушенням боржником виконання зобовязання за кредитним договором ОСОБА_5 відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України і пункту 4,9 кредитного договору використав право дострокового стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, тобто змінив строк виконання основного зобовязання, а тому вправі був предявити позов до поручителя протягом трьох років, починаючи від цієї дати.

З даним позовом до поручителя ОСОБА_1 звернувся 23 червня 2013 року, тобто в межах трирічного строку, встановленого у договорі поруки, а відтак порука відповідно до вимог пункту 4 статті 559 ЦК України не припинилася, а доводи апелянта про протилежне, є помилковими.

Такі висновки колегії суддів узгоджуються з висновками зробленими Верховним Судом України у постановах від 17 вересня 2014 року та 6 липня 2015 року і не суперечать їм.

Таким чином, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором слід предявити в судовому порядку в межах строку дії поруки з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладене в постанові Верховного суду України 18 листопада 2015 року, справа № 6-1779 цс15.

Крім того, є помилковим доводи заявника що судом не враховано, що банк 10.02.2011 року направляв вимоги як позичальнику, так і поручителю про дострокове погашення кредиту, а відтак з 12.03.2011 року підстав для нарахування відсотків за користування кредитом не було.

Так, за змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом, як і пеня за процентами підлягає стягненню у межах строку позовної давності. Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 02 грудня 2015 року, справа № 6-249 цс15.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК). Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

За правилами ст. 549 ЦК, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й доки зобовязання не буде виконане. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (ч. 2 ст. 259 ЦК).

Відповідно до кредитного договору (п. 5.1) за несвоєчасне виконання грошових зобовязань за цим договором позичальник, крім відшкодування збитків, сплачує пеню в розмірі подвійної процентної ставки, вказаної в п.3.2. цього договору, але не менше однієї грн. за кожний день прострочення.

Відтак, за прострочення платежу сторони визначили, що позичальник за прострочення платежів сплачує на користь банку пеню в розмірі, встановленому за згодою сторін у договорі.

Таким чином, підставою виникнення зобов'язання є договір, а відтак в разі неналежного виконання або невиконання його умов банк відповідно до умов договору застосовує договірну неустойку.

Відповідно до рішення районного суду з відповідачів стягнуто 746,92 доларів США пеню за прострочення виконання зобов'язань за період з 08.07.2014 р. по 07.07.2015 р.

Посилання заявника на Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» щодо нарахування пені в іноземній валюті є безпідставним, оскільки цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Дія цього Закону не поширюється на порядок нарахування та сплати пені, штрафних та фінансових санкцій за кредитними відносинами між Банками та позичальниками фізичними особами.

Крім того, у Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» від 11.07.2013 р., справа № 1-12/2013, зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозвязку з положеннями статей 1, 3 цього закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобовязаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, субєктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - субєкти підприємницької діяльності (підприємці).

Відтак, з урахуванням викладеного, доводи апелянта в цій частині теж не підлягають до задоволення.

Оскільки рішення суду в частині стягнення коштів лише з відповідача ОСОБА_4 не оскаржене останнім, а заявник повноважень таких від імені ОСОБА_4 немає, тому, з урахуванням принципу диспозитивності, рішення суду в цій частині не переглядається.

В той же час, колегія суддів вважає за необхідно доповнити частину другу рішення районного суду такими словами: «(що складається з 12 732,70 доларів - неповернута сума кредиту; 2 402,39 доларів прострочені проценти та 746,92 доларів США - пеня, нарахована за період з 08.07.2014 по 07.07.2015 р.р., станом на 07 липня 2015 року) з метою розшифрування з чого складається сума заборгованості, яка стягується, та приведення її до вимог ЦПК, що в свою чергу не є зміною рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 313, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2015 року залишити без змін, доповнивши частину другу рішення такими словами: «що складається з 12 732,70 доларів - неповернута сума кредиту; 2 402,39 доларів прострочені проценти та 746,92 доларів США - пеня, нарахована за період з 08.07.2014 по 07.07.2015, станом на 07 липня 2015 року).

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: Бакус В.Я.

Судді: Гірник Т.А.

ОСОБА_7