Ухвала

іменем україни

26 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 10 лютого 2016 року,

встановила:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4), мотивуючи тим, що умовами договору позики від 8 січня 2014 року, укладеного між ним та ФОП ОСОБА_4, він передав останньому в борг 18 000 доларів США, терміном на один рік, що підтверджено власноруч написаною розпискою із внесеними до неї змінами. У даній розписці та внесених відповідачем до неї змінах, сторони погодили порядок повернення даних коштів. Проте, борг і нараховані відсотки відповідач не повертає, а сплатила лише частину коштів у сумі, що еквівалентна 4 637,15 доларів США.

Ураховуючи те, що відповідач прострочила (порушила) зобов'язання з повернення позики частинами та сплати відсотків, які вона взяла на себе згідно виданої розписки, позивач просив стягнути з відповідач заборгованість в розмірі 27 987,85 доларів США, що еквівалентно

647 915,17 грн.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 10 лютого 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 27 987,85 доларів США, з яких: основний борг складає 18 000 доларів США, проценти за користування позикою у сумі 6 702, 85 доларів США, пеня за несвоєчасне повернення коштів у сумі

3 285 доларів США. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ФОП ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що між сторонами було укладено договір позики, відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання по поверненню позики, то вимоги позивача щодо стягнення переданих у борг коштів, разом із процентами з відповідача підлягають стягненню в судової порядку.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна з огляду на наступне.

Установлено, що 8 січня 2014 року ОСОБА_4 взяла у

ОСОБА_3 в борг грошові кошти в сумі 18 000 доларів США, зі сплатою 4,5% в місяць, строком на 1 рік з дня написання розписки. Позику зобов'язалася повертати щоквартально протягом 2014 року по 2 000 доларів США, 10 000 доларів США зобов'язалась повернути в 2015 році. У разі прострочення повернення грошових коштів у встановлений термін, зобов'язалася сплатити відсотки з розрахунку 0,05 % від суми позики за кожен день прострочення. На підтвердження факту передачі грошових коштів ОСОБА_4 склала письмову розписку.

Судом вірно встановлено, що правовідносини сторін виникли із договору позики і урегульовані ст. ст. 1046-1050 ЦК України.

Положеннями ст. 1046, 1047 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором.

Матеріали справи містять дві копії розписок від 8 січня 2014 року, які різні за змістом.

Так, на а. с. 8 знаходиться копія розписки зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_4 взяла у ОСОБА_3 в борг грошові кошти в сумі

18 000 доларів США, зі сплатою 4,5% в місяць, строком на 1 рік з дня написання розписки. У разі прострочення повернення грошових коштів у встановлений термін, зобов'язалася сплатити відсотки з розрахунку 0,05 % від суми позики за кожен день прострочення.

Згідно змісту копії розписки, яка знаходиться на а. с. 9, ОСОБА_4 взяла у ОСОБА_3 в борг грошові кошти в сумі 18 000 доларів США, зі сплатою 4,5% в місяць, строком на 1 рік з дня написання розписки. Позику зобов'язалася повертати щоквартально протягом 2014 року по

2 000 доларів США, 10 000 доларів США зобов'язалась повернути в

2015 році. У разі прострочення повернення грошових коштів у встановлений термін, зобов'язалася сплатити відсотки з розрахунку 0,05 % від суми позики за кожен день прострочення.

Разом із тим, обидві розписки містять виправлення в частині розміру процентів, а саме з 0,045% на 4,5%, а розписка на а. с. 9 містить дописаний текс про те, що 10 000 доларів США відповідач зобов'язується повернути в

2015 році.

Установлено, що ОСОБА_5 частково повернула позичені кошти - 4 637,15 доларів США, які позивачем були враховані, як погашення процентів за процентною ставкою 4,5%.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_5 стверджувала, що процентна ставка за вказаною позикою становить 0,045%, про дані виправлення їй невідомо та заявляла клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст. 143 ЦПК України).

Відмовляючи ОСОБА_5 у призначенні почеркознавчої експертизи, апеляційний суд у порушення вимог ст. 60, 212 ЦПК України на вказане уваги не звернув, зіславшись на покази позивача, вважав доведеним, що вказані вище виправлення зроблені особисто відповідачем, про що свідчить її особистий підпис.

При цьому не навів переконливих мотивів для відмови в призначенні такої експертизи.

Викладене свідчить про передчасне постановлення апеляційним судом ухвали про залишення рішення суду першої інстанції без змін

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Волинської області від 10 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.С. Висоцька

Судді:М.К. Гримич

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська