АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 608/575/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Коломієць Н.З.
Провадження № 22-ц/789/320/16 Доповідач - Ткач О.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Ткач О.І.

суддів - Бершадська Г. В., Гірський Б. О.,

з участю секретаря Дідух М.

та представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чортківського районного суду від 13 січня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Чортківського районного суду від 13 січня 2016 року змінені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено:

стягнуто з ОСОБА_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_1. Тернопільської області, ІНП НОМЕР_1 в користь ОСОБА_2, заборгованість за розпискою від 11 квітня 2013 року у розмірі 5000 (п'ять тисяч) доларів США, що в еквіваленті національної валюти станом на 29.12.2015 року становить 119000 (вісім тисяч сто сімдесят три) гривні 93 копійки, а всього разом 127 173 (сто двадцять сім тисяч сто сімдесят три) гривні 93 копійки;

в зустрічному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним відмовлено.;

стягнуто з ОСОБА_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_1 тернопільської області, ІНП НОМЕР_1 в користь ОСОБА_2 1217 (одну тисячу двісті сімнадцять гривень) 74 копійки сплаченого судового збору та в користь науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС України в Тернопільській області 900 (дев'ятсот) гривень 48 копійок за проведення почеркознавчої експертизи від 29.10.2015 року № 1.1-398/15.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, посилаючись на те, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Зокрема, апелянт вважає, що судом першої інстанції безпідставно не взято в якості доказу запис телефонної розмови з позивачкою, в якій вона визнала що кошти за договором позики нею не отримані, що суперечить ст. 218 ЦК України. Окрім цього, письмову розписку вважає недійсною, оскільки у ній грошова одиниця зобов'язання виражена в іноземній валюті, а сам договір позики ним вчинено без погодження з дружиною, що на його думку порушує чинне законодавство України: норми СК та ЦК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та межах позовних вимог, заслухавши представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити.

В березні 2015 року ОСОБА_2 звернулась із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що 11.04.2013 року між нею та відповідачем укладено договір позики згідно якого вона передала відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 5000 доларів США строком на 6 місяців, що підтверджується оригіналом написаної ним розписки. Враховуючи те, що відповідачем борг не повернуто, просить її позовні вимоги задовольнити стягнувши із ОСОБА_1 5000 доларів США що еквівалентні 108 850 грн. та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 4916 грн., всього 113766 грн.

В грудні 2015 році ОСОБА_2 збільшила розмір позовних вимог з підстав зміни курсу долара, а тому просить стягнути 119 000 грн. боргу та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 8173,93 грн. , всього 127 173, 93 грн. (а.с. 118).

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним, посилаючись на те, що боргова розписка ним не підписана. Крім цього, відсутня згода дружини позивача на позику грошей, а тому просить його позов задовольнити, відмовивши в первинному позові ОСОБА_2 (а.с. 27).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та відмовляючи у зустрічному позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договір позики, що підтверджується борговою розпискою, яка написана та підписана відповідачем ОСОБА_1 згідно висновку почеркознавчої експертизи. Враховуючи те, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов'язання не виконав, позовні вимоги позичальника підлягають захисту шляхом стягнення в її користь несплаченої суми боргу та відсотків за прострочення виконання зобов'язання.

З таким висновком суду погоджується і суд апеляційної інстанції, оскільки він відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 квітня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено в письмовій формі договір позики, що підтверджується борговою розпискою, яка написана та підписана ОСОБА_1 (а.с. 38).

Висновком експерта № 1.1-398/15 від 29.10.2015 року встановлено, що текст розписки та підпис виконано ОСОБА_1 (а.с. 98-103).

На день звернення до суду, борг не повернуто. Боргова розписка позивачкою долучена до матеріалів справи.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 208 ЦК України визначено, які правочини належить вчиняти у письмовій формі:

1) правочини між юридичними особами;

2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;

3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;

4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, показання свідків щодо виконання зобов'язань, які виникли з договору позики, є недопустимими доказами.

Отже, виходячи з аналізу вищевказаних норм, суд першої інстанції вірно дійшов до висновку, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а тому суд першої інстанції підставно стягнув борг та 3% річних за прострочення виконання боргового зобов'язання.

Безпідставними є доводи апелянта про те, що суд не дав оцінки звукозаписуючому доказу в контексті ст. 218 ЦК України, оскільки вказані посилання спростовуються судом в мотивувальній частині судового рішення аналізом належності та допустимості доказів при розгляді вказаної категорії справ, які випливають з правовідносин позики грошей громадянами на суму понад 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Крім цього, як вбачається з назви ст. 218 ЦК України, законодавець в диспозиції статті врегульовує правові наслідки недодержання вимоги щодо письмової форми правочину.

В даній справі відповідач написав і підписав розписку про отримання боргу.

Посилання апелянта на недійсність договору позики, із-за його укладення в іноземній валюті, суд апеляційної інстанції також не приймає до уваги, оскільки судовим рішення стягнуто із відповідача борг у гривнях, який визначено за офіційним курсом відповідної валюти на день подачі уточнених позовних вимог у відповідності до ст. 553 ЦК України, що узгоджується з вимогами Постанови ПВС України № 14 від 18.12.2009 року Про судове рішення у цивільній справі.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо оцінки судом його доводу недійсності правочину в силу відсутності згоди дружини на позику грошей, оскільки нормами ч. 2 ст. 369 ЦК України, визначено що у разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, адже дружина відповідача вказаний правочин не оспорює.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини справи й правові наслідки є вичерпними, а рішення суду законним та обґрунтованим і таким, що не підлягає до скасування.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Чортківського районного суду від 13 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_3