233 № 233/5277/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2016 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі: головуючого судді Каліуш О. В., за участі секретаря Мазепа Н.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Костянтинівка цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Костянтинівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про встановлення факту смерті,

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись до суду з заявою, ОСОБА_1 просить встановити факт смерті ОСОБА_2, посилаючись на те, що 22 квітня 2016 року в м. Макіївці Донецької помер його рідний брат ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У звязку з тим, що лікарське свідоцтво про смерть було видане органом, розташованим на тимчасово неконтрольованій території України, у нього відсутня можливість зареєструвати факт смерті брата в органах реєстрації актів цивільного стану України. Встановлення факту смерті потрібно йому отримання виданого державним органом України свідоцтва про смерть брата.

Заявник ОСОБА_1. та його представник ОСОБА_3 у судове засідання не зявились, надавши суду заяви в яких просили розглянути справу за їх відсутності (а.с.16-17).

Представник заінтересованої особи Костянтинівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився.

Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд дійшов таких висновків.

У відповідності до ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України (ч.1). Справи про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду (ч.2). Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню (ч.4).

Заявником у даній справі є громадянин України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копією паспорту громадянина України серії ВС 736038, виданим 27 грудня 2000 року Центрально-Міським РВ Макіївського МУУМВС України в Донецькій області (а.с.5).

ОСОБА_1 є рідним братом ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії ЯЕ № 230962 від 06 січня 1956 року (а.с.7), копією свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії ІІ-УР № 679845 від 26 листопада 1959 року (а.с.8).

За твердженням заявника, 22 квітня 2016 року в Україні в м. Макіївці Донецької області помер його брат ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підтвердження даного факту заявником суду надані: свідоцтво про смерть ОСОБА_2 № 042300 від 18 жовтня 2016 року, видане Макіївським міським відділом ЗАЦС (а.с.9); копія лікарського свідоцтво про смерть № 801 від 23 квітня 2016 року, виданого бюро судово-медичної експертизи м. Макіївки (а.с.10); копія паспорту громадянина України на імя ОСОБА_2 (а.с.11-12); копія посвідчення № 1813 від 23.04.2016 року про поховання ОСОБА_2М.(а.с.13); копія довідки про причину смерті ОСОБА_2 за № 801 від 23 квітня 2016 року (а.с.13); фотокартка із зображенням могили ОСОБА_4 (а.с.14).

Даючи оцінку допустимості таких доказів, як свідоцтво про смерть ОСОБА_2 № 042300 від 18 жовтня 2016 року та копія лікарського свідоцтва про смерть № 801 від 23 квітня 2016 року, як документам, що видані органом та установою на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки вищезазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті ОСОБА_2 для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника ОСОБА_1, суд, як виняток, приймає до уваги надане свідоцтво про смерть ОСОБА_2 від 18.10.2016 року та копію лікарського свідоцтва про смерть та оцінює їх в сукупності з фототаблицею могили ОСОБА_2, копією посвідчення про поховання ОСОБА_2 та копією довідки про причину смерті ОСОБА_2, та вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт смерті ОСОБА_2 22 квітня 2016 року у м. Макіївці Донецької області Україна, що надасть можливість отримати заявником видане державним органом України свідоцтво про смерть брата.

За таких обставин, заяву ОСОБА_1 слід задовольнити.

Керуючись ст.257-1, ст. 259 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву задовольнити, встановити факт смерті громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4, померлого 22 квітня 2016 року у м. Макіївці Донецької області Україна.

Допустити негайне виконання рішення суду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: О.В. Каліуш