Справа № 180/61/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 р.

Марганецький міський суд Дніпропетровської області в складі :

головуючої Тананайської Ю.А.

при секретарі Новоселецькій К.В.

за участю прокурора Крайник С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Марганці цивільну справу за позовом Органу опіки та піклування виконавчого комітету Марганецької міської ради, в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

В січні 2016 року Орган опіки та піклування виконавчого комітету Марганецької міської ради звернувся до суду з позовом, в якому просив суд позбавити батьківських прав та стягнути аліменти з відповідачки, посилаючись на те, що сім'я відповідачки перебуває на обліку в Центрі соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, як така, що опинилася в складних життєвих обставинах з липня 2012 року. Основною проблемою є безробіття матері, безвідповідальне ставлення матері до виконання батьківських обов'язків, відсутність їжі, порушення санітарно-гігієнічних норм проживання, неоформлені документи для отримання державної допомоги, відсутність посвідчень багатодітної сім'ї. В ході інспектування встановлено, що газопостачання відключено за борги, матір заробляє стихійними заробітками, будинок потребує ремонту, на подвір'ї зарослі бур'янів. З матір'ю проведені бесіди та роз'яснення. Неодноразово надходили повідомлення про неналежне піклування за дітьми. 4.09.2015 року до адміністрації школи звернулась старша донька - ОСОБА_1 з проханням поселити її до центру соціальної реабілітації дітей «Теплий дім». За час знаходження в центрі матір навідувала дітей два рази. Відповідачку запрошували на засідання комісії з питань захисту прав дитини, але поважних причин щодо неналежного виховання і утримання доньок не надала.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі та просила задовольнити.

Відповідач позов не визнала та просила повернути їй дітей, посилаючись на те, що дітей утримує в силу фінансових можливостей, не має постійної робити, але підробляє , вирощує овочі, в будинку пічне опалення, діти не відвідували школу, бо не було коштів на проїзд та взуття. 4.09.2015 року діти пішли до школи, коли вони не повернулися, то вона від класного керівника дізналася, що дітей забрали та вони знаходяться в центрі соц..реабілітації. Поїхати не змогла в зв'язку з відсутністю коштів та віддаленістю центру. В подальшому не зверталася до відповідних органів, бо не має коштів на проїзд, правову допомогу. На обліку в центрі зайнятості не перебуває, бо загубила довідку про ІПН. З дітьми спілкується щоденно по телефону.

Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази та допитавши свідків, суд приходить до наступного:

За змістом роз'яснень, викладених у п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усунення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Відповідно до вимог ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дітей, турбуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ст.ст. 9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, № 780-Х11 батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов'язок матері і батька це обов'язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків.

Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини, тобто якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Суд також враховує, що таке судове рішення повинно відповідати й принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у якій проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є матірю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відомості про батьків дітей записані відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України, що підтверджується витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження (ар.с.8-10).

Згідно довідки голови квартального комітету без номеру та дати зазначена сімя зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1.

На підставі заяви ОСОБА_1, 2000 року народження, від 4 вересня 2009 року, вона та її сестри поміщенні до ЦСПРД в зв'язку з тим, що вони залишились без батьківського піклування.

Будучи допитана в судовому засіданні, в присутності психолога, ОСОБА_1 суду пояснила, що напередодні вона посварилась із матірю, на грунті того, що матір познайомилася з чоловіком та постійно придяліла йому увагу, приїхавши до школи була заплакана та збентежена, вчителька вияснила, що сталося. Потім їй продиктували заяву та пообіцяли, що її з сестрами помістять тільки на вихідні та вони повернуться додому. Вона бажала провчити матір та в присутності комісії писала заяву. Вона та сестри бажають повернутися додому. Вдома на городі вони вирощують овочі, голодними ніколи не були. По сусідству проживає їх дядько, при необхідності вони звертаються до нього. Зараз матір щоденно з нею та сестрами спілкується по телефону, декілька разів приїздила до них.

Відповідно до п. 4 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. N 866 (далі - Порядок), особи, яким стало відомо про факт залишення дитини без батьківського піклування, зобов'язані негайно повідомити про це службу у справах дітей за місцем виявлення дитини.

Служба у справах дітей або виконавчий орган сільської, селищної ради, до яких надійшло повідомлення про дитину, яка залишилась без батьківського піклування, повинні з'ясувати місце знаходження дитини, її вік, відомості про батьків або осіб, які їх замінюють, обставини, за яких дитина залишилась без батьківського піклування, прізвище, ім'я, по батькові та адресу особи, від якої надійшло повідомлення, та отримати іншу інформацію, що має істотне значення.

Відповідно до п. 32 Порядку якщо під час обстеження умов перебування дитини підтвердився факт залишення дитини без батьківського піклування, служба у справах дітей або виконавчий орган сільської, селищної ради протягом одного дня забезпечують тимчасове влаштування такої дитини.

Як встановлено в судовому засіданні, факт залишення дітей без батьківського піклування 4 вересня 2015 року та обставини за яких діти залишилися від батьківського піклування, ніким не перевірялися, а діти на підставі заяви неповнолітньої ОСОБА_1, написаної в приміщенні школи, були поміщення до ЦСПРД.

Суд вважає пояснення неповнолітньої ОСОБА_1, що вона в присутності комісії під диктування писала заяву правдивими, оскільки в заяві зазначена назва - ЦСПРД, куди вона просить їх влаштувати, дитині не відома.

На обґрунтування позовних вимог позивачем надано інформацію директора Марганецької ЗОШ № 7 від 30 листопада 2015 року. Суд критично відноситься до зазначеної інформації, оскільки директор зазначає дітей як учнів школи та надає їм характеристику, при цьому діти з 4.09.2015 року знаходяться в Центрі «Теплий дім» та вказану школу не відвідують, а до вересня тривали літні канікули. Також викладенні факти нічим не підтвердженні та носять загальний характер.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду показала, що вона була класним керівником ОСОБА_1 з 2011 року по 2015 рік , з вересня 2015 року вона заступник директора школи з навчально-виховної роботи. Перші дні вересня 2015 року всі троє дівчаток ходили кожен день до школи, претензій до них не було - всі шкільне приладдя у них було, діти чисті, одяг охайний. На початку вересня 2015 року до школи зателефонувала невідома особа, представилась сусідом та повідомила, що ОСОБА_6 не має вдома. Зразу ж вона написала повідомлення та відправила у відповідні органи. 4 вересня 2015 року до школи приїхали начальник служби у справах дітей, після бесіди з ними ОСОБА_1 написала заяву. Впродовж 2014 - 2015 років декілька разів з учителями виїжджали за місцем проживання дітей, останній раз були навесні 2015 року, в хаті було прибрано, зварена їжа, всі діти та матір були вдома, неявку дітей до школи матір пояснювала відсутністю взуття. Відповідач на батьківські збори не приходила, але приходила до школи в інший час, цікавилась дітьми. Відповідачку ніколи не бачила в нетверезому стані. На теперішній час після спілкування з ОСОБА_1 та відповідачкою, прийшла до висновку, що і дитина, і матір змінилися в кращу сторону. У навчанні діти запущені, не мають належного контролю. Самій меншій дівчинці тяжко дається навчання, тому було прийнято рішення про відправлення її до спеціалізованої школи.

Суду надані акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 4.10.2013 року, відомості про надання допомоги у вигляді продуктів харчування від 11.11.2013 року.

Ніяких документів на підтвердження того, що сім'я спостерігалась в період з листопада 2013 року по листопад 2015 року суду не надано і тільки після поміщення дітей до центру та під час розгляду справи в суді, позивач почав збирати докази.

Згідно з ч. ч. 4 - 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

1 грудня 2015 року комісією з питань захисту прав дитини вирішено надати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 по відношенню до дітей ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7.

Зазначений висновок складено на підставі доказів, яким судом надано оцінку, тому суд не може погодитися із наданим висновком про доцільність позбавлення батьківських прав.

Обов'язок надати докази на підтвердження вимог і заперечень законом покладено на сторони (ст. 60 ЦПК України).

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст..57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, як мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 57, 58, 59, 60, 209,212, 214 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Органу опіки та піклування виконавчого комітету Марганецької міської ради, в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів відмовити.

Рішення може бути оскарженим в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Марганецький міський суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: Ю. А. Тананайська