АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/9789/13-ц 22-ц/774/597/К/16
Справа № 214/9789/13-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/597/К/16 суддя: Попов В.В.
Категорія - 27 (ІІІ) Суддя-доповідач - Барильська А.П.
РІШЕННЯ

Іменем України

30 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Ляховської І.Є., Михайлів Л.В.,

секретар - Чубіна А.В.

за участю: відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника позивача - Бродька Анатолія Івановича, представника третьої особи - Маслової Наталії Михайлівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 18 січня 2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей виконкому Саксаганської районної у місті ради, про виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»(надалі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей виконкому Саксаганської районної у місті ради, про виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 15.02.2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі - ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №КRР0GК00151052, відповідно до умов якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 21 151,00 доларів США на придбання нерухомості, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості, строком до 14.02.2028 року.

У забезпечення виконання зобов'язань, взятих на себе за кредитним договором, між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» був укладений договір іпотеки від 15.02.2008 року, згідно якого ОСОБА_2 передав в іпотеку позивачу житловий будинок АДРЕСА_1.

Так як ОСОБА_2 своїх обов'язків по своєчасному погашенню кредиту та сплаті відсотків належним чином не виконував, у результаті чого утворилась заборгованість за вказаним кредитним договором, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 22.05.2013 року, яке набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №КRР0GК00151052 було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на належний ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1, шляхом продажу предмету іпотеки.

Враховуючи, що звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок є підставою для виселення всіх мешканців, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», уточнивши позовні вимоги в останній редакції від 17.11.2015 року, просили суд виселити ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_4, які зареєстровані та проживають у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 та покласти на відповідачів судові витрати по справі.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 18 січня 2016 рокупозов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4, які зареєстровані та проживають у житловому будинку АДРЕСА_1 Дніпропетровської області.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_4, на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» по 114 грн. 70 коп. з кожного окремо в рахунок відшкодування понесених судових витрат. Виконання рішення в частині виселення відстрочено до 18.05.2016 року.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставинам, що мають значення для справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Зокрема, судом не враховано, що внаслідок скрутного матеріального становища, відповідач був вимушений припинити сплачувати належні відсотки, у зв'язку з чим Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу було ухвалено рішення про звернення стягнення на нерухоме іпотечне майно.

На думку відповідача, судом не взято до уваги, що на його утриманні знаходяться неповнолітні діти та іншого місця для проживання у сім'ї немає.

Крім того, суд не звернув уваги на те, що під час судового розгляду був відсутній представник служби у справах дітей.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 15.02.2008 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №КRР0GК00151052, відповідно до якого останній отримав кредитні кошти у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 21151,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості, строком до 14.02.2028 року, а ОСОБА_2 зобов'язався своєчасно та в повному обсязі повернути кредитні кошти та сплачувати відсотки (а.с.5-7, 26).

З метою забезпечення виконання зобов'язань по вказаному кредитному договору, між ОСОБА_2 та позивачем було укладено договір іпотеки від 15.02.2008 року, відповідно до якого в іпотеку банку передано нерухоме майно - житловий будинок з господарськими спорудами, до складу якого входять: житловий будинок А-1, загальною площею 67,5 кв.м, житловою площею 42,1 кв.м, літня кухня - Б, гараж - В, сарай - Г, водоколонка - І, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11-13,166-168). Вказаний житловий будинок з господарськими спорудами належить відповідачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 15 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко О.П. за реєстровим номером №531. (а.с.163-164)

Відповідач ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість, в результаті чого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 22.05.2013 року, яке набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором в розмірі 20847,54 доларів США, що еквівалентно 164762,25 грн. було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме належний ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою будинок АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки позивачем з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також з наданням позивачу всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с.14-15).

З матеріалів справи вбачається та підтверджується відповідачем ОСОБА_2, що у будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають відповідач ОСОБА_2, неповнолітній ОСОБА_7 та відповідач ОСОБА_4

15.10.2013 року позивач звернувся до ОСОБА_2, а 23.10.2015 року - до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з письмовими вимогами про добровільне звільнення ними та всіма зареєстрованими особами житлового будинку АДРЕСА_1 Дніпропетровської області, які останніми були залишені поза увагою (а.с.19).

Звертаючись до суду з позовними вимогами про виселення, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилались на те, що звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок є підставою для виселення з нього всіх мешканців, які там проживають.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог банку, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача. Також, враховуючи зимову пору року на час ухвалення рішення суду та ту обставину, що виселенню підлягає не лише ОСОБА_2 та ОСОБА_4, але й неповнолітня дитина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в інтересах якого також діє ОСОБА_2, суд вважав за необхідне відстрочити виконання рішення суду в частині виселення відповідачів строком на чотири місяці, тобто до 18.05.2016 року.

Проте повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів не може, з огляду на наступне.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, за змістом частин першої, другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини третьої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком випадків, зазначених у відповідному житловому законодавстві.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз вищевказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постановах від 02 вересня 2015 року справа № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року справа №6-1892цс15, від 03 лютого 2016 року справа №6-1449цс15 та він в силу положень ст.ст.214, 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

З договору іпотеки від 15 лютого 2008 року (а.с.11-13), вбачається, що предметом іпотеки є житловий будинок з господарськими спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Документом, що підтверджує право власності іпотекодавця ОСОБА_2 на даний житловий будинок з господарськими спорудами є договір купівлі-продажу від 15 лютого 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко О.П. за реєстровим номером №531. (а.с.163-164) Право власності відповідача на зазначений житловий будинок з господарськими спорудами зареєстроване в КП ДОР «Криворізьке БТІ» - 22.02.2008 року. (а.с.165)

Відповідно до п. 2.1 договору купівлі-продажу від 15 лютого 2008 року продаж житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами сторонами вчиняється за 123774 грн., з яких 37924 грн. покупець сплачує готівкою за власний рахунок та які продавець одержав повністю до підписання цього договору, а решту грошей - 85850 грн. покупець сплачує повністю продавцеві за рахунок кредитних коштів, отриманих на підставі договору про іпотечний кредит №КRР0GК00151052 від 15 лютого 2008 року, в день підписання цього договору.

Зважаючи на те, що в іпотеку передано житловий будинок з господарськими спорудами, який був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про наявність передбачених законом підстав для виселення мешканців із цього будинку без надання їм іншого постійного житла, на підставі статті 109 ЖК УРСР та статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку».

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом не враховано, що внаслідок скрутного матеріального становища відповідач був вимушений припинити сплачувати належні відсотки, у зв'язку з чим Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу було ухвалено рішення про звернення стягнення на нерухоме іпотечне майно, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки заочне рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 22.05.2013 року, яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок відповідача, не оскаржувалось ОСОБА_9 та набрало законної сили.

Посилання ОСОБА_9 на той факт, що суд не звернув уваги на те, що під час судового розгляду був відсутній представник служби у справах дітей відхиляються колегією суддів, так як відповідно до ст.27 ЦПК України передбачено право, а не обов'язок для учасників процесу брати участь у судових засіданнях. Крім того, з журналу судового засідання від 18 лютого 2016 року вбачається, що відповідач не заявляв в суді першої інстанції про неможливість розглядати справу за відсутності представника третьої особи - Служби у справах дітей виконкому Саксаганської районної у місті ради. Також колегією суддів враховується, що представник Служби у справах дітей брала участь у судових засіданнях суду апеляційної інстанції.

Разом з тим, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про заставу», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами ? резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку. Іпотекодавець чи позичальник не відноситься до категорії осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки зазначений Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року справа № 6-46цс15, від 27 травня 2015 року справа № 6-57цс15, від 16 вересня 2015 року справа №6-492цс15 та вона в силу положень ст.ст.214, 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Зважаючи на те, що виселення відповідача ОСОБА_2, неповнолітнього ОСОБА_7, відповідача ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1 є похідним від звернення стягнення на вказаний предмет іпотеки, яке є неможливим на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», так як спірний предмет іпотеки виступає як забезпечення зобов'язань позичальника за кредитом наданим в іноземній валюті (доларах США), є постійним місцем проживання відповідача та іншого нерухомого житлового майна у нього не має (а.с.118-121), а загальна площа такого нерухомого житлового майна становить 67,5 кв.м, колегія суддів приходить до висновку про необхідність виключити друге речення третього абзацу резолютивної частини рішення суду наступного змісту: «Відстрочити виконання рішення в частині виселення до 18.05.2016 року» та доповнити резолютивну частину рішення суду абзацом наступного змісту: «Рішення суду не підлягає виконанню на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03 червня 2014 року».

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України необхідно змінити, виключивши друге речення третього абзацу резолютивної частини рішення суду наступного змісту: «Відстрочити виконання рішення в частині виселення до 18.05.2016 року» та доповнивши її абзацом щодо невиконання рішення суду на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року.

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому в цій частині воно має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.4 ч.1 ст.309, ст.ст. 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 18 січня 2016 рокузмінити, виключити друге речення третього абзацу резолютивної частини рішення суду.

Доповнити резолютивну частину рішення суду абзацом наступного змісту: «Рішення суду не підлягає виконанню на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: І.Є. Ляховська

Л.В. Михайлів