Справа № 148/2418/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2016 року м.Тульчин

Тульчинський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Карнауха А.П.

при секретарі Грабовській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тульчині цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання будинку спільною власністю подружжя,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до Тульчинського районного суду із позовом до

ОСОБА_3 про визнання будинку спільною власністю подружжя, мотивуючи свої позовні вимоги наступним.

Позивачі є дітьми ОСОБА_4, яка померла 08.12.2006 року, та ОСОБА_5, який помер 22.06.2012 року. Після смерті їх батьків залишилось спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарським будівлями, розташованого в м.Тульчині Вінницької області по вул..Кропоткіна,4. Вказаний будинок зареєстрований на ім»я батька ОСОБА_5 Але він був придбаний під час зареєстрованого шлюбу, а тому є їх спільною власністю подружжя, де їхні частки є рівними. Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на ? частину житлового будинку і позивачі прийняли спадкове майно, але до цього часу свої спадкові права не оформили і свідоцтва про право на спадщину не отримали. Вони мають намір завершити оформлення своїх спадкових прав, але не можуть цього зробити, бо житловий будинок, в якому частина належала покійній матері був оформлений на ім»я батька. Але відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сім»ю, який діяв на час придбання будинку та відповідно до ст.ст.368,370 ЦК України, ст.ст.60,70 СК України такий будинок є спільною сумісною власністю подружжя і частки в ньому є рівними.

Вони мають право на визнання спадкового будинку, зареєстрованого на ОСОБА_5 та ОСОБА_4, де останній належала ? частина, спільною сумісною власністю подружжя.

Просять суд визнати, що житловий будинок по вул..Кропоткіна,4 в м.Тульчині Вінницької області, зареєстрований на ім»я ОСОБА_5 був спільною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4, частки яких були рівними.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала, на його задоволенні наполягала. Пояснила суду, що батьки одружились у 1953 році. В 1965 році придбали будинок. Прожили разом до смерті. В 2006 році мати померла. В 2012 році помер батько. Будинок заповів її сину. На спадщину батька вона не претендує. Не пам»ятає коли подала заяву про прийняття спадщини після смерті матері. Після смерті батька заяви про прийняття спадщини вона не подавала, бо був заповіт. Нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про спадщину після смерті матері. Не може сказати хто її уповноважив звертатись до суду в інтересах покійної матері по захисту її права власності на будинок. За життя між батьками спору щодо права власності на будинок не було.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з»яився, надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та про підтримку позовних вимог.

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_6ВІ., в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Пояснив суду, що вони не ставлять питання про визнання за позивачами права власності, тому суд може визнати таке право за померлими спадкодавцями.

Відповідач ОСОБА_7 в судовому засіданні позов не визнав, проти його задоволення заперечував. Пояснив суду, що він іншого житла, ніж отриманого по заповіту після смерті ОСОБА_5 не має. Про заповіт було відомо позивачам. Заповіт був на все майно. Будинок був ОСОБА_5 Чи купували вони його разом із жінкою не знає. Його дід жив із бабою. Вони та його мати жили окремо. Мати жила в с.Журавлівці Тульчинського району окремо. Він подав заяву про прийняття спадщини, але її ще не отримав. Інших заяв про прийняття спадщини не було. Про складання заповіту на нього дід повідомив ще за життя. При цьому був також і дядько ОСОБА_2 Ніхто проти цього не заперечував. У матері його є де жити. Мати з приводу прийняття спадщини після смерті своєї матері,а його баби, нікуди не зверталась. За шість років після смерті баби ( її матері) до смерті діда ( її батька) вона мала можливість прийняти спадщину. В цей час вона три роки була на заробітках в Чехії.

Представник відповідача ОСОБА_8, в судовому засіданні позов не визнав, проти його задоволення заперечував. Пояснив суду,що за життя спадкодавців право власності на будинок ніхто не оспорював. Він не знає чи ОСОБА_5 оформляв спадщину після смерті своєї жінки ОСОБА_4 Відповідач не отримав свідоцтва після смерті батька.

Через суперечки із мамою відповідач право власності на хату не оформляє. Його баба заповіту не залишала.

Факт придбання в 1965 році будинку у спільну сумісну власність він заперечує.

Інших спадкоємців немає.

Треті особи представники Тульчинської державної нотаріальної контори та реєстраційної служби Тульчинського РУЮ в судове засідання не з»явились, надали суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Із наданих сторонами письмових доказів вбачається наступне.

ОСОБА_1 зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1 з 28.02.1983 року, про що свідчить її паспорт громадянки України серії АВ 653501, виданий 06.10.2005 року Тульчинським РВ УМВС України у Вінницькій області.

ОСОБА_2 зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2, про що свідчить його паспорт громадянина України серії СН 894669, виданий Дарницьким РВ УМВС України у м.Києві.

Із свідоцтва про народження серії І-АМ № 330626, виданого 19.10.2015 року відділом ДРАЦС Тульчинського РУЮ слідує, що батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Із свідоцтва про народження серії ЯК № 996495, виданого Крищинецькою сільською радою Тульчинського району 12.12.1955 року, слідує, що батьками ОСОБА_2 є ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу № 0 від 19.10.2015 року ОСОБА_5 та Григорьєва ( після реєстрації шлюбу ОСОБА_5 ) Є.П. зареєстрували шлюб 06.11.1953 року.

Згідно свідоцтва про шлюб серії ІІ-АН № 298728, виданого Міллеровським міськбюро ЗАГС Ростовської області 27.09.1977 року, ОСОБА_9 зареєструвала шлюб із ОСОБА_10 і змінила прізвище на ОСОБА_10.

За довідкою Тульчинської міської ради №2990 від 24.09.2012 року ОСОБА_1 за власний рахунок похоронила ОСОБА_5 та на день смерті проживала разом із ним та вела спільне господарство.

За заповітом від 21.12.2006 року ОСОБА_5 заповів все своє майно ОСОБА_3

Згідно свідоцтва про смерть серії І-АМ № 050989, виданого відділом ДРАЦС Тульчинського РУЮ 12.12.2006 року ОСОБА_4 померла 08.12.2006 року в м.Тульчині Вінницької області.

Згідно свідоцтва про смерть серії І-АМ № 231916, виданого відділом ДРАЦС Тульчинського РУЮ 22.06.2012 року ОСОБА_5 Є.П. помер 22.06.2012 року в м.Тульчині Вінницької області.

За договором купівлі-продажу від 06.08.1965 року ОСОБА_11 продав, а ОСОБА_2І купив житловий будинок в м.Тульчині Вінницької області по вул.Кропоткіна,6.

За довідкою виконкому Тульчинської міської ради ОСОБА_5 був зареєстрований та проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши надані ними письмові докази, оцінюючи їх відповідно до ст.212 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені з наступних підстав.

За ст.1 додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними правилами міжнародного права.

За ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Із встановлених в судовому засіданні фактичних обставин слідує, що позивачі звернулись до суду не за захистом свого цивільного права, а за захистом права власності їх матері, яка померла в 2006 році. За життя між нею та її чоловіком ОСОБА_5, не існувало спору про право власності на житловий будинок №4 по вул..Кропоткіна в м.Тульчині Вінницької області.

Відповідно до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Судом встановлено, що позивачі не були і не є власниками майна житлового будинку,правовий статус якого як спільної сумісної власності вони бажають встановити. Тому захист такого цивільного права ( права власності на нерухоме майно) можливий лише за умови уповноваження їх власниками до такого захисту. Одним із способів такого уповноваження є представництво інтересів іншої особи.

Відповідно до ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені.

Відповідно до ст.38 ЦПК України сторона, третя особа, особа, яка відповідно до закону захищає права, свободи чи інтереси інших осіб, можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника.

Ст.40 ЦПК передбачені особи, які можуть бути представниками - представником у суді може бути адвокат або інша особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність і належно посвідчені повноваження на здійснення представництва в суді, за винятком осіб, визначених у статті 41 цього Кодексу. Для здійснення такого представництва необхідно мати документи, передбачені ст.42 ЦПК України.

Позивачі у справі, звернувшись до суду за захистом права власності ОСОБА_4 не повідомили суд про наявність повноважень для представництва, документів, що посвідчують такі повноваження не надали.

За таких обставин вони не можуть діяти в інтересах ОСОБА_4 при захисті її цивільних прав.

До того ж, в судовому засіданні встановлено, що позивачам було достовірно відомо про смерть спадкодавці ОСОБА_4 в 2006 році та відкриття спадщини. Відповідач ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що позивачка ОСОБА_1 мала можливість подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті своєї матері та батька, але таким право не скористалась.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні проти цього не заперечувала. Суду також не надані докази прийняття спадщини позивачем ОСОБА_2

Відповідно до ст.1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Оскільки позивачі не прийняли спадщини після смерті їх матері в 2006 році, то вони не можуть претендувати на спадкове майно, що залишилось після її смерті.

Окрім цього, відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини не входять права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права.

Право звернення до суду за захистом своїх прав, надання повноважень іншій особі для представництва в суді є особистим немайновим правом, яке належить спадкодавцеві і не може бути успадковане спадкоємцями.

Очевидно, що позивачі не успадкували і не могли успадкувати право спадкодавиці ОСОБА_4 на звернення до суду за захистом свого майнового права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.1 додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод ,ст.41 Конституції України, ст.ст,15,237,386, 1218, 1272 ЦК України, ст.ст.38,40, 209-215,218 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів після проголошення рішення суду до апеляційного суду Вінницької області через Тульчинський районний суд.

Суддя: