Провадження №2/485/425/16
25 жовтня 2016 року Снігурівський районний суд Миколаївської області в складі:
головуючого - судді Квєтка І.А.,
секретар судового засідання Шеремет Ю.Є.,
за участі позивача ОСОБА_1,
третьої особи - ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Снігурівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку,
29 серпня 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 міської ради про визнання права власності на земельну ділянку. В позові зазначила, що 21 вересня 2004 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу вона придбала у ОСОБА_5 житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташований по вул.Зоряна (Ватутіна),1, в м.Снігурівка Миколаївської області, на земельній ділянці площею 0.0715 га. для його обслуговування згідно державного акту на право приватної власності на землю на ім"я ОСОБА_6, після смерті якого ОСОБА_5 успадкувала земельну ділянку і 02.04.2013 року померла. Посилаючись на те, що разом з правом власності на будинок, до неї перейшло й право власності на земельну ділянку для його обслуговування, однак вона обмежена у праві розпорядження цим майном, просить визнання такого права у судовому порядку.
Ухвалою суду від 05 жовтня 2016 року до участі у справі залучено ОСОБА_2, який на час придбання позивачкою житлового будинку, перебував з нею у зареєстрованому шлюбі.
Ухвалою суду від 25 жовтня 2016 року замінено неналежного відповідача ОСОБА_4 міську раду на належного ОСОБА_3
Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, з підстав, що викладені у позові просила про їх задоволення.
Відповідач в судове засідання не з"явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином та своєчасно, про причини неявки суд не повідомив.
Третя особа ОСОБА_2 просив про задоволення позову.
За згоди позивача, на підставі ст.224 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення.
Дослідивши докази по справі, суд прийшов до наступного.
ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21 вересня 2004 року є власницею житлового будинку №1 з господарськими будівлями і спорудами, розташованого по вул.Ватутіна у м.Снігурівка Миколаївської області (а.с.5).Об"єкт нерухомості до його продажу належав ОСОБА_5 на праві приватної власності згідно з рішенням місцевого суду Снігурівського району Миколаївської області від 02.09.2004 року. Право власності зареєстроване за ОСОБА_1 у ОСОБА_4 філії ММБТІ 24.09.2004 року (а.с.14). Також, встановлено, що на час придбання будинку ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 (а.с.50).
Право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_6 не зареєструвала.
02 квітня 2013 року ОСОБА_6 померла, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Новокаховського міського управління юстиції Херсонської області 03 квітня 2013 року складено актовий запис про смерть №177 (а.с.36,37).
З матеріалів спадкової справи, заведеної у Новокаховській державній нотаріальній конторі після смерті ОСОБА_5 єдиним її спадкоємцем за законом є її син ОСОБА_3, який права на спірну ділянку не посвідчив.
Відповідно до частин 1,2 ст.78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Поняття земельної ділянки як обєкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Згідно ст.81 ЗК громадяни набувають право власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини.
Спадкоємством є перехід прав та обов"язків (спадщини) від однієї фізичної особи (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).
Згідно положень ч. 1 ст. 120 ЗК України в редакції , яка діяла на час купівлі-проаджу житлового будинку , при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод , а право користування - на підставі договору оренди.
Відповідно до ст.377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.
Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК ( 2768-14 ) до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільноправових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК ( 435-15 ), а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V ( 997-16 ) - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI ( 1702-17 ).
Як свідчить правова позиція Верховного Суду України у справі №6-2 цс 15 при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на обєкт нерухомості, слід враховувати наступне.
Аналіз змісту норм ст.120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.
Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
Судом встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладено 21 вересня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, з моменту укладення якого та реєстрації нерухомого майна до ОСОБА_1 перейшло право власності на спірну земельну ділянку. Земельна ділянка на той час була посвідчена державним актом на ім"я померлого ОСОБА_6 й перейшла у власність спадкоємиці, яка й розпорядилася об"єктом нерухомості, розташованим на спірній земельній ділянці. При цьому, цільове призначення земельної ділянки з визначеною у державному акті площею з наступним уточненням для будівництва та обслуговування житлового будинку не змінилося.
Крім того, відповідно до ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 цього ж Кодексу слід виходити з того, що з відчуженням ОСОБА_5 житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу від 21.09.2004 року, її право власності щодо успадкованої земельної ділянки припинилося.
Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що придбавши житловий будинок у ОСОБА_7 та отримавши на нього право власності ОСОБА_1 одночасно набула право власності на земельну ділянку, на якій він розташований, а тому позовні обґрунтовані й підлягають до задоволення.
Про стягнення з відповідача судових витрат позивачка не заявляла.
Керуючись ст.ст.3,10, 209, 212-218, 224-232, 293, 294 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку, - задовільнити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом 10 днів з дня його проголошення, через Снігурівський районний суд.
Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача до суду, що його ухвалив, з поданням такої заяви у десятиденний термін з дня отримання копії рішення.
СУДДЯ