УХВАЛА іменем україни
30 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.

ІваненкоЮ.Г., Мартинюка В.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у розпорядженні та користуванні майном,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 04 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у розпорядженні та користуванні майном, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1.

Мотивуючи тим, що відповідач не зареєстрований у спірному будинку, не є його власником чи наймачем, проте проживає у вказаному будинку та не бажає добровільно виселятись, не допускає його на територію будинку, просив виселити ОСОБА_4 із указаного будинку.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 16 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 02 жовтня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Виселено ОСОБА_4 із житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 липня 2015 року, скасовано ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 02 жовтня 2014 року, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 04 серпня 2015 року, рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 16 червня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК Українипід час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст рішення суду апеляційної інстанції передбачено у ст. 316 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини, а також обставини, встановлені апеляційним судом і визначені відповідно до них правовідносини; висновок апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, висновок апеляційного суду по суті позовних вимог.

Судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає наведеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Згідно зі ст. 55 Конституції Україниправа та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК Україникожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, виходив із того, що ОСОБА_3 є власником спірного будинку та його права, як власника, порушено відповідачем.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, виходив із того, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про наявність у ОСОБА_3 прав власника спірного житлового будинку, внаслідок чого безпідставно задовольнив позов про виселення ОСОБА_4 з його власного житла.

Встановлено, що ОСОБА_4 станом на 25 січня 2006 року був власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Вказаний будинок відповідно до іпотечного договору від 25 січня 2006 року було передано в іпотеку на забезпечення виконання грошового зобов'язання ОСОБА_4 перед ОСОБА_3

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 31 березня 2011 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення коштів було звернуто стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1.

Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № НОМЕР_1 від 14 серпня 2013 року власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, визначено ОСОБА_3

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2013 року у справі № 802/3623/13-а визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Державної реєстраційної служби України від 14 серпня 2013 року, індексний номер 4996825, яким зареєстровано право власності за ОСОБА_3 на спірний житловий будинок. Також судом зобов'язано державного реєстратора внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на вказаний житловий будинок.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2014 року скасовано постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2013 року в частині про зобов'язання державного реєстратора внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на житловий будинок.

Апеляційним судом установлено, що запис про реєстрацію права власності на житловий будинок за ОСОБА_3 внесений у зв'язку з наявністю у позивача іпотечного договору від 25 січня 2006 року, пункт 14 якого містить застереження про можливість задоволення вимог кредитора шляхом передачі права власності на житловий будинок від іпотекодавця до іпотекодержателя у разі невиконання боржником зобов'язання за основним договором та є правовою підставою для реєстрації права власності.

При цьому в абзаці другому п. 14 іпотечного договору від 25 січня 2006 року зазначено, що перехід права власності на житловий будинок від іпотекодавця до іпотекодержателя відбувається шляхом складання акта прийому-передачі майна, тобто ця умова сама по собі передбачає необхідність вільного волевиявлення сторін договору на вчинення такої дії, а наявність підписаного сторонами акта прийому-передачі майна і є підтвердженням факту переходу права власності на житловий будинок від ОСОБА_4 до ОСОБА_3

За таких обставин, враховуючи, що рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 31 березня 2011 року не було визначено спосіб звернення стягнення на іпотечне майно та обставини, встановлені у справі, свідчать про те, що між сторонами іпотечного договору фактично не відбувалося й позасудового врегулювання спору, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивача не можна вважати власником спірного будинку, у зв'язку із чим не можуть бути задоволені позовні вимоги про виселення відповідача ОСОБА_4 із спірного будинку з підстав, передбачених ст. 319 ЦК України, заявлених позивачем.

Апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та зробив відповідні висновки, у результаті чого постановив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 316 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК Українина стадії касаційного розгляду справи недопустимо.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 04 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко В.І. Мартинюк