Справа № 364/417/16-ц
Провадження № 2/364/177/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2016 року, Володарський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Ткаченко О. В.,

за участю секретаря Бондаренко Л. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в смт. Володарка, справу за позовом

ОСОБА_1

до Володарської районної ради Київської області,

про визнання договору дарування нежитлового приміщення недійсним, вчиненого під впливом помилки та відшкодування матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

08 квітня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Володарського районного суду Київської області із вказаною позовною заявою, про визнання договору дарування нежитлового приміщення недійсним, вчиненого під впливом помилки та відшкодування матеріальної шкоди. Позовні вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що з 1999 року користується приміщенням Володарського районного відділу статистики Київської області, що розташоване за адресою: Київська область, смт. Володарка, вул. Миру, 7, спочатку на правах оренди приміщення та в послідуючому згідно договору міни та інших домовленостей між ОСОБА_1 та Володарською районною радою Київської області, а саме, обмін нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: Київська область, смт. Володарка, вул. Коцюбинського, 58 прим. 52 на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: Київська область, смт. Володарка, вул. Миру, 7. На виконання домовленостей ОСОБА_1 було подаровано Володарській районній раді Київської області нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: Київська область, смт. Володарка, вул. Коцюбинського, 58 прим. 52. Позивач просить суд визнати договір дарування нежитлового приміщення (квартири), що знаходиться за адресою вул. Коцюбинського, 58 прим. 52, в смт. Володарка, Київської області від 20.12.2003 року недійсний, який вчинений під впливом помилки та стягнути з Володарської районної ради Київської області на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, згідно договору міни від 02.12.2004 року, в розімірі 43400 гривень та судовий збір в сумі 551 гривня 20 копійок.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представники Володарської районної ради Київської області позовні вимоги не визнали.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення за наступних підстав.

В судовому засіданні встановлені такі факти і відповідні цивільно-правові відносини: 20.12.2003 року ОСОБА_1 подарував Володарській районній раді Київської області нежитлове приміщення, що знаходиться в смт. Володарка, Володарського району, Київської області по вулиці Коцюбинського, 58 приміщення № 52 (а.с.6). 02.12.2004 року було укладено договір міни відповідно до якого ОСОБА_1 здійснив обмін квартири АДРЕСА_1 на приміщення управління статистики по вул. Миру, 7, в смт. Володарка, Київської області (а.с.7). Цивільним кодексом України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, не передбачено укладення договір міни між сторонами цивільних правовідносин. Посилання позивача на договір міни укладений між ним та відповідачем від 02.12.2004 року, за яким було здійснено обмін нежитлових приміщень, не заслуговує на увагу, оскільки даний договір належним чином не оформлений у відповідності до вимог ЦК України, нотаріально не засвідчений та не зареєстрований у визначеному порядку, в договорі також вказано, що власником обох приміщень є ОСОБА_1 (а.с.7), окрім того, згідно матеріалів справи ОСОБА_1 передав належне йому на праві власності нежитлове приміщення за адресою смт. Володарка, вул. Коцюбинського 58/52 безкоштовно (в дар) у спільну власність територівльних громад Володарського району Київської області. Відповідно до розпорядження Володарської районної державної адміністрації Київської області № 389 від 28 вересня 2005 року було надано дозвіл на обмін та прийняття квартири АДРЕСА_2 до спільної власності територіальних громад Володарського району (а.с.9). Згідно рішення двадцять першої сесії четвертого скликання Володарської районної ради Київської області, було прийнято рішення прийняти як дар до спільної власності територіальних громад Володарського району нежитлове приміщення в житловому будинку в смт. Володарка по вул. Коцюбинського 58/52, від гр. ОСОБА_1 та в п. 3 вказаного рішення зазначено, що разі прийняття до спільної власності територіальних громад Володарського району приміщення Володарського районного відділу статистики, що знаходиться в смт. Володарка по вул. Миру, 7, приміщення буде продане ОСОБА_1 по оціночній на момент продажу вартості (а.с.8).

Свідок ОСОБА_2 надав показання суду, що він працював у 2005 році головою Володарської РДА Київської області і йому було відомо про здійснення обміну нежитловими будівлями між ОСОБА_1 та Відділом статистики. Колишній голова Володаської районної ради Київської області ОСОБА_3 повідомив його, як голову Володарської РДА, що обмін нежитловими будівлями є законними між ОСОБА_1 та Відділом статистики. Щодо правомірності укладення угод обміну він в свій час звертався до прокурора Володарського району, який направив йому листа, що угоди здійснено в межах закону. З боку ОСОБА_1 виконано всі дії щодо передачі нежитлового приміщення, а з боку Володаської районної ради ні. Чи укладений договір дарування нежитлового приміщення між ОСОБА_1 та Володарською районною радою, який посвідчено нотаріально, внаслідок помилки, він сказати не може, але в свій час наголошував ОСОБА_1 про укладення угод відповідно до вимог законодавства.

Показання свідка ОСОБА_2, суд вважає, що вони не можуть бути взяті до уваги, як підстава визнання договору дарування нежитлового приміщення недійсним, який вчинено під впливом помилки, враховуючи що п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказує, що необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК (435-15) не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Ст. 717 ЦК України передбачено, що договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ст. 718 ЦК України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Згідно вимог ст. 719 ЦК України, договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов'язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним.

Ст. 720 ЦК України передбачено, що сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, ОСОБА_4 Крим, територіальна громада. Батьки (усиновлювачі), опікуни не мають права дарувати майно дітей, підопічних. Підприємницькі товариства можуть укладати договір дарування між собою, якщо право здійснювати дарування прямо встановлено установчим документом дарувальника. Це положення не поширюється на право юридичної особи укладати договір пожертви. Договір дарування від імені дарувальника може укласти його представник. Доручення на укладення договору дарування, в якому не встановлено імені обдаровуваного, є нікчемним.

Відповідно до ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Дарувальник, який передав річ підприємству, організації транспорту, зв'язку або іншій особі для вручення її обдаровуваному, має право відмовитися від договору дарування до вручення речі обдаровуваному. Якщо дарунок направлено обдаровуваному без його попередньої згоди, дарунок є прийнятим, якщо обдаровуваний негайно не заявить про відмову від його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Верховним Судом України у Постанові від 16.03.2016 року викладено правову позицію, щодо визнання договору дарування недійсним та повернення сторін договору до первісного стану.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 розяснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Необхідно також врахувати, що договір дарування нежитлового приміщення укладено 20.12.2003 року (а.с.6), а договір міни головою Володарської районної ради Київської області ОСОБА_3 та ОСОБА_1 02.12.2004 року (а.с.7).

Позивачем по справі вказано, що він просить стягнути майнову шкоду згідно договору міни від 02.12.2004 року в розмірі 43400 гривень, дані позовні вимоги не підлягають до завдоволення, враховуючи, що договір дарування нежитлового приміщення не передбачає взаємної винагороди або відшкодування матеріальної шкоди в разі недотримання сторонами умов договору дарування. Дана умова передбачена договором міни, як вказано в рішенні суду, даний договір міни не може бути взятий до уваги, так як належним чином не оформлений у відповідності до вимог ЦК України, нотаріально не засвідчений та не зареєстрований у визначеному порядку.

Тому, враховуючи все вищевикладене, ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 229, 717, 718, 719, 720, 721, 722 ЦК України, ст.ст. 3, 5, 8, 10, 13, 60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Володарської районної ради Київської області, про визнання договору дарування нежитлового приміщення недійсним, вчиненого під впливом помилки та відшкодування матеріальної шкоди відмовити повністю.

З повним рішенням сторони можуть ознайомитись 16 травня 2016 року.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Київської області через Володарський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О. В. Ткаченко