АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_4 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 17 серпня 2015 року та на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про визнання Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_2, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 В порядку поділу майна подружжя виділити у власність позивачу ј частину вищевказаного будинку та ј частину земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1, розташованою за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17.08.2015 позов задоволено. Визнано 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_4, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 В порядку поділу майна подружжя виділено у власність ОСОБА_1 1/4 частину вищевказаного житлового будинку. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_2 (кадастровий номер НОМЕР_1). Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 3 654 грн. Скасовано ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 06.ю05.2015 про забезпечення позову.

Справа № 758/4906/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/2294/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Зарицька Ю.Л.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 27.10.2015 у вищевказаному рішенні суду виправлено описку та зазначено, вважати правильним «14.06.2010 ОСОБА_7, як титульна власниця ввела в експлуатацію добудовану частину будинку, а 16.03.2011 уклала договір дарування, згідно якого подарувала своїм донькам (ОСОБА_4 та ОСОБА_8) вказаний вище житловий будинок та земельну ділянку по 1/2 частині відповідно», «за час подружнього життя ними було набуто у спільну сумісну власність 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2», «між ним та відповідачкою не досягнуто згоди про добровільний поділ спільного майна подружжя, а тому він звернувся до суду та просив визнати 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4», «виділити у власність ОСОБА_1 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_2», «визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1, розташованої за адресою: АДРЕСА_2», «АДРЕСА_2».

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Апелянт посилається на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим,а висновки суду не відповідають обставинам справи та не підтверджуються доказами, а також неповно з'ясовані обставини справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що при розгляді справи по суті суд першої інстанції не врахував, що шлюбний договір між сторонами був укладений після того, як відповідач стала власником спірного майна. Зазначила, що відповідач не брав участі у витратах на ремонт та будівництво спірного будинку.

Що стосується апеляційної скарги ОСОБА_4 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 27.10.2015, то відповідач просить скасувати останню, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що її не було повідомлено належним чином про судове засідання призначене на 27.10.2015.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Постановляючи вказану вище ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для виправлення описки в рішенні Подільського районного суду м. Києві від 17.08.2015.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 219 ЦПК України суд може з власної ініціативи виправити допущені у судовому рішенні описки чи арифметичні помилки. Питання про внесення виправлень вирішується у судовому засіданні, про що постановляється ухвала.

Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 №14, вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні (рішенні або ухвалі), суд не має права змінювати зміст судового рішення, він лише усуває такі неточності, які впливають на можливість реалізації судового рішення чи його правосудності. Питання про внесення виправлень може бути вирішено судом, що ухвалив рішення, як із власної ініціативи, так і за заявою осіб, які беруть участь у справі, і незалежно від того, чи виконано рішення, але в межах установленого законом строку, протягом якого воно може бути пред'явлено до примусового виконання. Внесення виправлень у судове рішення, яке не підлягає примусовому виконанню, строком не обмежено. Після внесення виправлень чи арифметичних помилок текст рішення змінювати не можна, проте у виконавчому листі наводяться формулювання резолютивної частини рішення в тій редакції, яку воно отримало у зв'язку з постановленням відповідної ухвали.

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що описки - це помилки, зумовлені неправильним написанням слів, цифр, тощо (пропуск літери, цифри, їх перестановка, помилки у написанні складних чисел тощо). Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер.

Матеріали справи свідчать про те, що в описовій частині рішення Подільського районного суду м. Києва від 17.08.2015, замість встановленої частини житлового будинку та частини земельної ділянки зазначено знак «?» та в резолютивній частині рішення вказано «по АДРЕСА_2» замість вірної «по АДРЕСА_2».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо виправлення вищевказаних описок в рішенні Подільського районного суду м. Києва від 17.08.2015.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідача не було повідомлено належним чином про судове засідання знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, разом з тим дана обставина, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 308 ЦПК України не є підставою для зміни або скасування ухвали суду першої інстанції.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та ґрунтуються на чинному законодавстві.

З таким висновком суду також погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, та встановлено при розгляді справи в суді першої інстанції, що з 2005 року сторони по справі проживають разом в будинку АДРЕСА_2. 06.05.2006 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відділом РАЦСу Шевченківського районного управління юстиції м. Києва було зареєстровано шлюб (а. с. 7). Вказаний будинок та земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_1, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 належила матері відповідача. В період з 2005 по 2008 роки у вказаному будинку був здійснений капітальний ремонт та добудовано другий поверх. Вказаний ремонтпроводився спільними зусиллями, як фінансовими, так і фізичними, сторонами по справі та сестри відповідача. 14.06.2010 ОСОБА_7 (мати відповідача) ввела в експлуатацію добудовану частину будинку, а 16.03.2011 уклала договір дарування, згідно якого подарувала своїм донькам (ОСОБА_4 (відповідачу по справі) та ОСОБА_8 по Ѕ частки вказаного житлового будинкута земельної ділянки. 29.04.2011 між сторонамипо справі було укладено шлюбний договір, в якомуостанні визначили, що все належне кожному з них майно, набуте за час шлюбу, в тому числі шляхом дарування та спадкування є їхньої спільною сумісною власністю (а. с. 8-9). 23.01.2015 відповідач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. 27.01.2015 позивач ОСОБА_1 надіслав відповідачу лист з пропозицією з'явитись до приміщення приватної нотаріальної контори в АДРЕСА_1 до приватного нотаріуса Макаренка В.М. з метою вирішення майнових відносин відповідно до шлюбного договору, а саме нотаріального оформлення частки позивача в спільному майні подружжя. Крім того, в листі зазначено, що у випадку неявки, цей факт буде зафіксовано нотаріусом і позивач буде вимушений звернутись до суду за захистом своїх майнових прав (а.с. 10-11). Приватним нотаріусом КМНО Макаренком В.М. листом від 10.02.2015 за вих. № 10/01-16 повідомлено, що станом на 10.02.2015 о 10 год. 30 хв. громадянка ОСОБА_4 в приміщенні приватної нотаріальної контори, що розташована за вищевказаною адресою, не перебувала (а.с. 12). Враховуючи, що майно набуте за час шлюбу є спільною сумісною власністю, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 передбачено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути квартири. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Шлюбний договір - це, перш за все, угода про вирішення спірних питань життя сім'ї, укладена між особами, які вступають у шлюб, або подружжям.

Таким чином, Сімейним Кодексом України передбачено, що шлюбним договором регулюються лише майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов'язки, а також майнові права та обов'язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Законодавець зазначає, що найважливішою особливістю шлюбного договору є те, що ним майнові права й обов'язки подружжя може бути визначено інакше, ніж це передбачено загальними правилами сімейного законодавства. Зокрема, може бути встановлено, що певне майно, яке належало одному з подружжя до шлюбу або буде одержано під час шлюбу в дар, стає їхньою спільною сумісною власністю; може бути визначено на розсуд подружжя розмір часток у праві власності на майно, що буде нажите в період шлюбу; може бути передбачено умови поділу спільного майна в разі розірвання шлюбу, а також порядок погашення боргів кожного з подружжя за рахунок спільного чи роздільного майна. Шлюбний договір може містити також положення про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень про спільну сумісну власність і вважати це майно спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Крім того, шлюбний договір може бути укладено не тільки до одруження, а й у момент перебування у шлюбі.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що 29.04.2011 між сторонами по справі було укладено шлюбний договір, в якому останні визначили, що все належне кожному з них майно, набуте за час шлюбу, в тому числі шляхом дарування та спадкування є їхньої спільною сумісною власністю (а. с. 8-9).

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За таких обставин спірне майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що спірне майно, яке було отримане відповідачем за договором дарування за час шлюбу, слід вважати спільною сумісною власністю подружжя, а при поділі такого майна розмір часток дружини та чоловіка є рівними.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів вважає висновки суду щодо задоволення позовних вимог правильними.

Доводи апеляційної скарги про те, що при розгляді справи суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що відповідно до вимог ч. 5 ст. 93 СК України за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно, колегія суддів вважає такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки в даному випадку за вказаним договором будь-яке майно сторонами договору не передавалося, а лише визнавалася його правова природа (статус).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що шлюбний договір було укладено сторонами після отримання відповідачем Ѕ частки спірного будинку у власність, в зв'язку з чим вказана нерухомість не охоплювалася умовами шлюбного договору, на думку колегії суддів є безпідставним, оскільки в тексті самого договору відсутні будь які застереження щодо майна сторін по справі.

При цьому, приймаючи таке рішення, колегія суддів враховує, що на час прийняття рішення судом першої інстанції вказаний договір не було оскаржено сторонами по справі, а такий позов був подано відповідачем лише під час апеляційного провадження.

Також необґрунтованими на думку колегії суддів є посилання в апеляційній скарзі на те, що при винесенні вказаного рішення суд першої інстанції не перевіряв чи надавав позивач гроші на ремонт спірного будинку, оскільки враховуючи наявність між сторонами шлюбного договору вказана обставина не може спростовувати висновків суду першої інстанції щодо спірного майна.

Посилання при розгляді справи в суді апеляційної інстанції представника відповідача на інші підстави скасування рішення суду першої інстанції не можуть бути прийняті судом до уваги з урахуванням вимог ст. 303 ЦПК України, враховуючи вимоги щодо меж розгляду справи апеляційним судом.

За наведених обставин, вимоги апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції, а тому підлягають відхиленню із залишенням рішення та ухвали суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.303,304,308,312,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 17 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

О.І.Шкоріна