АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року м. Дніпро 12 жовтня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Каратаєвої Л.О.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним кредитного договору, стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 у липні 2013 року звернулася до суду з позовом та з врахуванням останніх уточнень просила визнати недійсним кредитний договір укладений між сторонами та стягнути з відповідача грошові кошти сплачені на виконання його умов.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що між сторонами було укладено кредитний договір, на забезпечення виконання умов якого також було укладено договір застави майна. Умовами отримання кредиту позичальником є укладення договору застави майна, укладення страхування майна. Також відповідно до п.1.3. договору кредит надається готівкою в національній валюті. Розпорядженням бухгалтерії банку вирішено в рахунок дозволеного кредиту надати позивачу кредит в сумі 68 000 грн. Однак банк свої зобов'язання не виконав, чим порушив умови даного договору. Для виконання зобов'язань та в рахунок їх погашення за кредитним договором від імені позивача було сплачено кошти у сумі 68 000 грн., що становить тіло кредиту. Тому позивач вважає, що наявні підстави для визнання кредитного договору недійсним та повернення сплачених коштів /т.І, а.с.3-6,107-110, 160-163/.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 травня 2016 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено /т.ІІ, а.с.215-219/.

В апеляційній скарзі позивач посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення /т.ІІ, а.с.225-228/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення на підставі ч.1 ст.309 ЦПК України, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27 березня 2008 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладений біржовий договір купівлі-продажу транспортного засобу, відповідно до умов якого продавець продав покупцю транспортний засіб марки Т-25А, рік випуску 2007, заводський № НОМЕР_4, № двигуна НОМЕР_1 /т.І, а.с.8/.

Продавець продав транспортний засіб покупцю за 78 200 грн.

28 березня 2008 року між ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 5126, відповідно до п. 1.1 якого банк зобов'язується надати позичальнику на умовах цього договору кредит у сумі 68 000 грн., а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит у сумі 68 000 грн., сплатити відсотки за користування кредитом 15 % річних та комісійні винагороди в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором /т.І, а.с.9-12/.

Відповідно до п. 1.2 кредитного договору кредит надається на 36 місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 28 березня 2011 року.

Кредит надається готівкою в національній валюті із кредитного рахунку позичальника для здійснення оплати за новий транспортний засіб Т-25А за договором купівлі-продажу від 27 березня 2008 року, укладеним між позичальником та продавцем транспортного засобу.

В матеріалах справи є заява, датована 27 березня 2008 року, ОСОБА_2 в якій вона просить банк видати їй кредит у сумі 68 000 грн. строком на 36 місяців зі сплатою 15 % річних для купівлі транспортного засобу /т.І, а.с.138/.

28 березня 2008 року розпорядженням бухгалтерії банку в рахунок дозволеного кредиту, згідно з кредитним договором від 28 березня 2008 року № 5126, було вирішено надати ОСОБА_2 з позичкового рахунку № 2203/5126 кредит у сумі 68 000 грн. /т.І, а.с.170/.

Відповідно до видаткового касового ордера № 2203 ОСОБА_2 було видано 68 000 грн., що було завірено підписами сторін /т.І, а.с.31/.

Також 28 березня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір застави майна № 5126, відповідно до п. 1.1 якого заставодавець ОСОБА_2 з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що виникають із кредитного договору від 28 березня 2008 року № 5126, передає в заставу, а заставодержатель цим приймає в заставу в порядку і на умовах, визначених у цьому договорі, предмет застави, що належить заставодавцю на праві власності /т.1, а.с.33-36/.

Предметом застави за цим договором є транспортний засіб Т-25А, 2007 року випуску, заводський № НОМЕР_4, двигун № НОМЕР_1, реєстраційний № НОМЕР_2. Право власності на майно підтверджується свідоцтвом про реєстрацію машини серії НОМЕР_5, виданим підрозділом Держтехнагляду в Софіївському районі від 28 березня 2008 року згідно із біржовим договором купівлі-продажу транспортного засобу від 27 березня 2008 року № 037А, що передано в заставу, складає 78 200 грн. На період дії кредитного договору заставне майно залишається в користуванні заставодавця.

Відповідно до квитанції 1/25 від 30 вересня 2010 року ОСОБА_5 від імені позивача було сплачено 68 000 грн. в рахунок погашення кредиту за спірним догвором /т.І, а.с.115/.

Відповідно до довідки банку від 30 вересня 2010 року філія Інгулецьке відділення № 7857 ВАТ «Ощадбанк» повідомила про погашення кредиту за кредитним договором від 28 березня 2008 року № 5126 в повному розмірі /т.І, а.с.116/.

Ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 04 квітня 2013 року було відкрито провадження за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 5126 від 28 березня 2008 року. За результатами розгляду вказаного позову по справі 15 травня 2013 року було ухвалено рішення, яке було залишено ухвалою суду апеляційної інстанції від 18 вересня 2013 року без змін, про задоволення позовних вимог банку та стягнення кредитної заборгованості /т.І, а.с.7, т.ІІ, а.с.11, 12-13/. Під час розгляду вказаної цивільної справи позивач дізналася про існування кредитного договору від 28 березня 2008 року, як зазначає у своєму позові.

Згідно із листом від 23 травня 2013 року № 98-38-13 Великоолександрівською міжрайонною прокуратурою розглянуто звернення ОСОБА_2 від 20 травня 2013 року щодо неправомірних дій директора Приватного підприємства «Т.І.К» ОСОБА_5, пов'язаних з отриманням 28 березня 2008 року кредиту в Криворізькій філії Дніпропетровського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України».

Встановлено, що факти, викладені в зверненні, на даний час досліджуються слідчим відділенням Великоолександрівського РВ УМВС України в Херсонській області при проведенні досудового розслідування за кримінальним провадженням стосовно вказаної особи за ст. 190 КК України, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_2 від 10 травня 2013 року. Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням здійснює Великоолександрівська міжрайонна прокуратура. За таких обставин підстав для вжиття заходів прокурорського реагування за зверненням ОСОБА_2 від 20 травня 2013 року не вбачається /т.І, а.с.118/.

Відповідно до висновку судового експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області Коверніченко Л.Р. підписи від імені ОСОБА_2, які розташовані в графах: «підпис позичальника» «ОСОБА_2» кредитного договору від 28 березня 2008 року № 5126; «позичальник» в додатку 2 до договору від 28 березня 2008 року № 5126, виконані ОСОБА_2.

Разом з цим, підписи від імені ОСОБА_2, розташовані в графах: «Підпис позичальника» заяви від 27 березня 2008 року; «прізвище та підпис позичальника» кредитної заявки від 27 березня 2008 року, виконані не ОСОБА_2, а іншою особою.

Рукописні записи, розташовані в графах: заяви від 27 березня 2008 року; кредитної заяви від 27 березня 2008 року (крім рукописних записів, виконаних друкованим почерком та розташованих в графах «2.1. Паспортні дані», «Відомості про освіту та зайнятість позичальника» даного документа, виконані не ОСОБА_2, а іншою особою /т.І, а.с.111-114/.

Відповідно до висновку від 24 липня 2014 року № 1077-14 судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 201/15850/13-ц, виконаного судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз ОСОБА_7, підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Підпис отримувача» видаткового касового ордера від 28 березня 2008 року № 2203, - виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою з наслідуванням її справжнього підпису /т.1, а.с.237-245/.

Ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону і не знайшли свого об'єктивного підтвердження в ході судового засідання. Разом с тим суд зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності для подання даного позову.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

У абзаці 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам роз'яснено, що, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тобто у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих ;підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Таким чином, підстави для відмови у позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності та у зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог є взаємовиключними та не можуть бути застосовані одночасно.

Крім того, положеннями ч.1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З позовної заяви вбачається, що про існування спірного кредитного договору ОСОБА_2 дізналася у зв'язку з відкриттям провадження по справі про стягнення з неї заборгованості, тобто 04 квітня 2013 року, доказів які би могли спростовувати дані обставини матеріали справи не містять, тому колегія суддів приходить до висновку, що початок перебігу строку позовної давності слід рахувати саме з цієї дати. Враховуючи, що позивач звернулася з даними вимогами до суду у липня 2013 року строк позовної давності пропущено не було.

Отже, щодо позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним слід зазначити, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором /т.І, а.с.160-163/.

Тому встановивши, що умовами договору передбачено видачу кредиту готівкою, підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Підпис отримувача» видаткового касового ордера від 28 березня 2008 року № 2203, - виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою з наслідуванням її справжнього підпису та з врахуванням зазначених норм закону колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання кредитного договору недійсним підлягають задоволенню.

Позовні вимоги відносно стягнення грошових коштів у сумі 68 000грн. сплачених на виконання умов кредитного договору не підлягають задоволенню, оскільки нічим об'єктивно не підтверджуються та спростовуються матеріалами справи. Відповідно до квитанції 1/25 від 30 вересня 2010 року дана сума була сплачена ОСОБА_5, разом з тим позивач в обґрунтування заявлених вимог зазначає, що про спірний договір дізналася лише 04 квітня 2013 року, отже грошові кошти не могли бути сплачені позивачем тому і не підлягають стягненню на її користь.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги в частині визнання кредитного договору недійсним задовольнити в іншій частині відмовити.

Відповідно ст..88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, враховуючи сплачений судовий збір при звернені до суду з даними позовними вимогами, апеляційною скаргою та часткове їх задоволення з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судові витрати у розмірі 114, 70 грн. та 126, 17 грн. разом 240, 87 грн.

Керуючись ст.ст. 205, 303, ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2016 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати недійсним кредитний договір № 5126 укладений 28 березня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк Україна» та ОСОБА_2.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк Україна» на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 240, 87 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Демченко Е.Л.

Каратаєва Л.О.