Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/2648/14-ц Головуючий у 1-й інст. Баренко С. Г.
Категорія 21 Доповідач Якухно О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Жигановської О.С., Коломієць О.С.

з участю секретаря

судового засідання Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Демецької Світлани Леонідівни, ОСОБА_4, Комунального підприємства "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які діють у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8, реєстраційної служби Житомирського районного управління юстиції, управління Держземагенства у Житомирському районі Житомирської області, за участю третьої особи: Служби у справах дітей Житомирської міської ради, Служби у справах дітей Житомирської районної державної адміністрації, про визнання договорів дарування недійсними, витребування майна, виселення та позовом ОСОБА_5, який діє у своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_4, за участю третіх осіб: служби у справах дітей Житомирської районної державної адміністрації, Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" та прокурора Житомирського району Житомирської області, про визнання договорів дарування квартири та земельної ділянки удаваними за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому, після уточнення позовних вимог, просила визнати недійсними договори дарування квартири АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0596 га за цією ж адресою від 30.04.2014 року, посвідчені приватним нотаріусом Демецькою С.Л., витребувати від ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 вказану квартиру і земельну ділянку, виселивши сім'ю ОСОБА_5 зі спірної квартири.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вказані договори укладені без згоди органу опіки та піклування, так-як дія рішення органу самоврядування від 11.06.2013 року на час вчинення оспорюваних правочинів вже сплинула. ОСОБА_2 зазначає, що рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 05.06.2013 року по справі №2-1617/12, залишеним без зміни ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (надалі - ВССУ) від 22.01.2014 року, публічні торги з реалізації спірного майна та усі правовстановлюючі документи щодо цього майна визнано недійсними, про що ОСОБА_4 був обізнаним та навмисно подарував спірне нерухоме майно ОСОБА_5 та його неповнолітнім дітям. ОСОБА_2 вважає, що вона, як власник спірного нерухомого майна, має право витребувати його у добросовісного набувача за безвідплатним правочином на підставі ст.388 ЦК України, оскільки її право власності є непорушним.

ОСОБА_5, діючи у власних інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей, у лютому 2015 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання удаваними договорів дарування від 30.04.2014 року, за яким спірна квартира НОМЕР_1 та земельна ділянка були подаровані йому та його дітям ОСОБА_4 В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що при укладенні оскаржуваних договорів воля сторін в угоді була спрямована на укладення саме договорів купівлі-продажу, а не договорів дарування. Подружжя ОСОБА_5 сплатило ОСОБА_4 за цими договорами грошові кошти. Зазначає, що підставою для укладання угод дарування стала спрощена процедура укладення такого договору, що було зумовлено наявністю неповнолітніх дітей в сім'ї ОСОБА_5.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 08.07.2015 року справи за зазначеними позовами об'єднані в одне провадження.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 1461,60 грн. Задоволено позовні вимоги ОСОБА_5, який діє у своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8. Визнано удаваною угодою договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 30.04.2014 року, що був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які діяли від імені малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і був посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 1897. Визнано удаваною угодою договір дарування земельної ділянки площею 0,0596 га та з кадастровим номером НОМЕР_2, що розташована по АДРЕСА_1 від 30.04.2014 року, що був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які діяли від імені малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і був посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 189.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про задоволення її позовних вимог.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 заперечують у задоволенні скарги і пояснили, що їм не було відомо про скасування торгів і вони є добросовісними набувачами, сплатили за майно кошти, а тому воно не може бути витребувано.

Представник Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), представник ОСОБА_4 та прокурор також заперечують у задоволенні скарги.

Розглянувши справу в межах визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що 13.06.2012 між відділом державної виконавчої служби Житомирського РУЮ та ПП «Нива В.Ш.» були укладені договори про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації спірного нерухомого майна, як предмету іпотеки. Згідно з даними договорами на прилюдні торги передано спірне майно боржника ОСОБА_2, арештоване під час примусового виконання виконавчого напису нотаріуса. Переможцем торгів став ОСОБА_4, який оплатив вартість реалізованого майна та отримав свідоцтво про право власності.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 03.06.2012 року по справі №2-1617/12, залишеним в силі ухвалю ВССУ від 22.01.2014 року, зазначені торги визнані недійсними.

За заявою ОСОБА_2, ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 18.03.2014 року скасовано заходи забезпечення позову по справі №2-1617/12.

30.04.2014 між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які діяли також в якості законних представників своїх дітей - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з одного боку та ОСОБА_4 з іншого боку, укладені договори дарування квартири АДРЕСА_1, та земельної ділянки площею 0,0596 га за цією ж адресою, за яким ОСОБА_5 отримав в дар 1/2 частину спірного майна, а діти - по 1/4 частині.

Відповідно до Інформаційної довідки з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, обтяження на спірну квартиру на момент укладення договорів дарування припинено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира та земельна ділянка були передані ОСОБА_2 в іпотеку банку, який мав право у випадку невиконання зобов'язання отримати борг за рахунок іпотечного майна, а тому, на думку суду, наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Визнання наступних договорів недійсними не вимагається, оскільки власник майна може пред'явити вимогу згідно ст.388 ЦК України. В свою чергу, суд вважав неможливим витребування майна у подружжя ОСОБА_5 та їх дітей, оскільки останні є добросовісними набувачами і їх право захищено ч.2 ст.388 ЦК України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 суд вважав доведеним укладення 30.04.2014 року договорів купівлі-продажу, а не договору дарування.

Однак, колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику.

Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5, ОСОБА_6 та їх неповнолітні діти мали у власності квартиру АДРЕСА_2 та на підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради № 221 від 11.06.2013 року отримали дозвіл на її відчуження з метою придбання квартири АДРЕСА_1 і земельної ділянки площею 0,0596 га.

Квартира АДРЕСА_2 продана ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які також діяли в інтересах своїх дітей, за договором купівлі-продажу від 12.04.2014 року, а 30.04.2014 року укладено оспорювані договори дарування.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник підтвердили у судових засіданнях, що подружжя ОСОБА_5 сплатило ОСОБА_4 за нерухоме майно кошти в сумі 500000 грн.

Встановлюючи, що між вказаними сторонами фактично було укладено договір купівлі-продажу квартири, суд першої інстанції правильно посилався на вищевказані докази, надані позивачем, в тому числі на пояснення ОСОБА_4, який підтвердив, що він з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підписали договір дарування квартири саме для спрощення процедури її оформлення на неповнолітніх дітей.

Таким чином, з урахуванням зазначених обставин суд дійшов вірного висновку, що договори дарування квартири і земельної ділянки відповідно до вимог ст. 235 ЦК України є удаваним.

Доводи позивача ОСОБА_2 не спростовують висновків суду.

Також, є вірним висновок суду щодо безпідставності вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Проте, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданного на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо вічуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленного статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно (правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 13 травня 2015 року по справі № 6-67цс15).

Встановивши, що торги є за своєю суттю договором купівлі-продажу (правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 24 жовтня 2012 року по справі № 6-116цс12), а оспорювані договори дарування, які фактично є договорами купівлі-продажу, вчинені покупцем за торгами, тобто є наступним правочином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вказаного позову.

З огляду на роз'яснення, викладені у п.25 постанови Пленуму Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача ОСОБА_2 щодо наявності у відповідачів ОСОБА_5 можливості з'ясувати відсутність у ОСОБА_4 права на відчуження майна, тобто, що вони не є добросовісними набувачами.

Так, на момент укладення договорів дарування право власності за ОСОБА_4 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, будь-які обмеження були відсутні. Сім'я ОСОБА_5 проживала у спірній квартирі з 2012 року з дозволу ОСОБА_4, який не повідомляв їм про наявність спору, що вирішується у судовому порядку, та про скасування свідоцтва про право власності, а тому останні не знали і не могли знати про відсутність у ОСОБА_4 на момент укладення договорів прав на відчуження майна.

Ухвала Житомирського районного суду Житомирської області від 18.03.2014 року про скасування заходів забезпечення позову, з якою був ознайомлений ОСОБА_5 під час оформлення договорів дарування, не містить достатньої інформації, яка б надавала йому можливість сумніватися у відсутності права власності у ОСОБА_4 Навпаки, в резолютивній частині ухвали суду зазначено про скасування арешту на квартиру АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_4

Із зазначеною ухвалою ОСОБА_5 був ознайомлений нотаріусом, який у подальшому посвідчив договори дарування, що, з пояснень відповідача, впевнило його у законності дій відчужувача.

В той же час, колегія суддів не може погодитися із висновком суду про неможливість витребування майна у добросовісного набувача.

З матеріалів справи та рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03.06.2012 року по справі №2-1617/12, залишеним в силі ухвалю ВССУ від 22.01.2014 року, вбачається, що квартира АДРЕСА_1 і земельна ділянка площею 0,0596 га за цією ж адресою належали на праві власності ОСОБА_2 та були передані останньою в іпотеку ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Підстави припинення права власності визначені у ст.346 ЦК України, серед яких зазначено звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника.

Відповідно до статей 1, 9 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотекодавець має право самостійно володіти та користуватися предметом іпотеки, а також вчиняти інші дії з ним за згодою іпотекодавця.

Отже, передача майна в іпотеку не позбавляє іпотекодавця права володіння, користування та розпорядження майном, а лише обмежує таке право в частині розпорядження. Власність припиняється після звернення стягнення на майно, здійснене у межах закону.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого ст. 41 Конституції України, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

За приписами статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Положення наведених норм є підставою для витребування майна у набувача за обставин, коли майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати, поза волею власника цього майна.

Аналізуючи зміст ст.ст.1, 9 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.346, 387, 388 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що реалізація іпотечного майна з прилюдних торгів вважається такою, що проведена за згоди власника майна, тільки у тому разі, якщо така реалізація здійснена на відповідній правовій підставі, тобто в межах Закону України «Про іпотеку» та інших законодавчих актів, що регулюють порядок реалізації іпотечного майна (ст.ст.33, 41, 43-45 Закону України «Про іпотеку»), оскільки іпотекодавець передавши майно в іпотеку надала згоду на його реалізацію у порядку, встановленому Законом, а саме на підставі судового рішення про звернення стягнення на майно або виконавчого напису нотаріуса, які повинні відповідати вимогам законодавства.

Звернення стягнення на іпотечне майно, яке проведене з порушенням вимог законодавства, не може свідчити про наявність волі у власника на його відчуження в такий спосіб, а тому майно є таким, що вибуло поза волею власника.

Зазначений висновок узгоджується із роз'ясненнями, викладеними у п.30 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що судовими рішеннями не тільки визнано недійсними результати прилюдних торгів, протокол прилюдних торгів, акт державного виконавця та свідоцтво про придбання арештованого майна з прилюдних торгів ОСОБА_4, але і визнано таким, що не підлягав виконанню виконавчий напис нотаріуса № 1940 від 02.03.2009 року, на підставі якого проведеною відчуження майна ОСОБА_2

Житомирський районний суд Житомирської області встановив незаконність дій нотаріуса при вчиненні виконавчого напису та недотримання процедури реалізації іпотечного майна.

Набувач за недійсними прилюдними торгами - ОСОБА_4, уклав договір відчуження майна, не будучи його власником на час посвідчення договору.

Враховуючи наведене, доводи ОСОБА_2 про те, що майно вибуло з її володіння поза її волею, є обґрунтованими, а вимоги про витребування квартири і земельної ділянки та виселення відповідачів підлягають задоволенню.

Підстав для застосування ч.2 ст.388 ЦК України немає, оскільки реалізація майна з торгів проводилася не у порядку виконання судового рішення.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення вимог ОСОБА_2 про витребування майна, виселення та розподілу судових витрат з ухваленням нового рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

Судом першої інстанції відстрочено позивачу сплату судового збору, а тому, у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за немайнову вимогу, а з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за вимогами майнового і немайнового характеру. З останніх слід стягнути також судові витрати на користь ОСОБА_10, понесені нею за подачу апеляційної скарги, в частині задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2015 року скасувати в частині вирішення вимог ОСОБА_2 про витребування майна, виселення та розподілу судових витрат і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Витребувати у ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_7, ОСОБА_8, квартиру АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування та задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання правочинів удаваними залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 2410,32 грн., по 1205,16 грн. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь держави судовий збір в сумі 2191,2 грн., по 1095,6 грн. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 243,6 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: