Провадження № 22-ц/780/5597/16 Доповідач у 2 інстанції Білоконь О. В.
Категорія 26 27.10.2016
УХВАЛА

Іменем України

27 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді - Білоконь О.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

при секретарі Волинець Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

встановила:

У грудні 2015 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на таке.

12 серпня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем було укладено кредитний договір № К380А800000004, за яким позичальнику було надано кредит у розмірі 13088,62 доларів США на термін до 11 лютого 2013 року, відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування ним у строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Оскільки боржник не виконав свої зобов'язання за договором, то позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором станом на 21 серпня 2015 року в розмірі 41904,42 доларів США.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Зокрема, в обґрунтування скарги зазначає, що висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності звернення до суду є необгрунтованим та незаконним, оскільки право на звернення до суду виникло з моменту несплати відповідачем чергового місячного платежу по кредиту і строк позовної давності починається з 17 листопада 2010 року і закінчується 17 жовтня 2015 року у відповідності до ст. 255 ЦК України.

Крім того, висновок суду про те, що з настанням події дефолту починається строк позовної давності з повернення кредиту в повному обсязі є безпідставним.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності, а тому наявні передбачені законом підстави для відмови в задоволенні позову.

Колегія суддів із вказаними висновками погоджується, оскільки вони є обґрунтованими і відповідають вимогам закону.

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

У відповідності до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк та інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 12 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитно-заставний договір, на підставі якого позичальнику було надано кредит у розмірі 13088,62 доларів США, терміном до 11 лютого 2013 року.

Відповідно до положень розділу 11договору, протягом 30 календарних днів з моменту отримання позичальником повідомлення про дефолт, яким вважається відповідно до п.1.11.1 затримання сплати позичальником частини наданого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, позичальник зобов'язаний негайно повернути суму кредиту в повному обсязі, виплатити винагороди, проценти за користування кредитом, виконати усі інші грошові зобов'язання за договором у повному обсязі або передати предмет застави у володіння банку за актом прийому-передачі.

Обов»язок позичальника достроково виконати усі грошові зобов'язання за договором перед банком в повному обсязі у випадку дефолту також передбачено у п. 5.2.8 договору.

У ст. 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ухвалюючи рішення, суд обґрунтовано виходив з вказаних положень закону та договору і рахував, що сторони передбачили зміну строку виконання зобов»язань за кредитним договором у випадку несплати позивачем чергового місячного платежу за кредитним договором.

Встановлено, що відповідно до п.п.2.2, 4.1,12.1 договору, для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобов'язань за договором, позичальник надав банку в заставу автомобіль марки Chevrolet Lacetti, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, який може бути використаний для задоволення з його вартості всіх забезпечених вимог у їх максимальному розмірі.

Встановлено, що з 17 грудня 2008 року відповідач своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконував, станом на 05 жовтня 2009 року утворилась заборгованість, тому відповідач ОСОБА_2 передав предмет застави у володіння банку, про що свідчать довіреність від 05 жовтня 2009 року та звіт про експертну оцінку предмету застави 08 жовтня 2009 року, який в подальшому був реалізований. Ці обставини сторони не оспорювали.

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що до 5 жовтня 2009 року ОСОБА_2 отримав повідомлення про дефолт, відповідно до умов договору передав предмет застави у володіння банку, який реалізував автомобіль, тому з 5 листопада 2009 року у банка виникло право вимоги до боржника про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки саме з цього моменту позивач дізнався про порушення своїх прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що повідомлення банку про дефолт втратило чинність на підставі п.11.2.5 договору, оскільки боржник передав предмет застави банку, отже, у боржника не виникло зобов»язання негайно погасити достроково усю заборгованість за кредитним договором колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до п.11.2.5 договору, якщо протягом 30 календарних днів зх. моменту отримання позичальником повідомлення про дефолт позичальник усуну подію дефолту, вимоги банку у зазначеному повідомленні про дефолт втрачають чинність.

На вимогу суду банк не надав даних про розмір заборгованості відповідача станом на 5 жовтня 2009 року, відповідно, відсутні підстави стверджувати про те, що шляхом передання банку предмету застави боржник повернув суму кредиту в повному обсязі, виплатив винагороди, проценти за користування кредитом, виконав усі інші грошові зобов'язання за договором у повному обсязі. Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, предмет застави реалізовано 25 травня 2010 року за 7821,16 доларів США, однак заборгованість за кредитним договором не погашена у повному обсязі, станом на 21 серпня 2015 року в розмірі 41904,42 доларів США.

Отже, вимоги банку про негайне дострокове погашення кредиту не втратили чинність, і з 5 листопада 2009 року у боржника виник обов»язок погасити заборгованість за кредитом у повному обсязі, а у банку - право вимоги вказаної заборгованості.

Відповідно до положень ч.1 ст. 259 ЦК України, п.13.11 кредитного договору сторони у письмовій формі домовились про збільшення строку позовної давності стосовно стягнення заборгованості за кредитом до 5 років.

Згідно з ч. з ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а згідно ч. 4. ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Встановивши, що банк звернувся до суд з позовом у грудні 2015 року, суд обґрунтовано виходив з вказаних положень закону та дійшов правильного висновку про сплив строку позовної давності звернення до суду, який розпочався у листопаді 2009 року та закінчився у листопаді 2014 року.

Оскільки 12 липня 2016 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд дійшов правильного висновку про сплив строку позовної давності звернення до суду.

Доводи апеляційної скарги про право позивача на стягнення заборгованості за кредитним договором в межах строку з 17 листопада 2010 року по 17 листопада 2015 року спростовуються умовами укладеного між сторонами договору та матеріалами справи.

Так, умовами договору передбачено обов»язок позичальника сплачувати щомісячними платежами до 11 лютого 2013 року, але у випадку настання події дефолту - прострочення сплати місячного платежу - позичальник зобов»язаний негайно повернути усю суму заборгованості по тілу кредиту, процентам, неустойці у повному обсязі.

Оскільки судом достовірно встановлено про настання події дефолту у жовтні 2009 року, у позичальника змінився не лише строк виконання зобов»язання ( з 11 лютого 2013 року строк змінився на 5 жовтня 2009 року), а змінився спосіб виконання обов»язку боржника: замість обов»язку повернути борг частинами у позичальника виник обов»язок повернути борг негайно у повному обсязі.

За таких обставин, колегія суддів вважає безпідставним посилання апелянта на те, що у позивача початок перебігу строку позовної давності за кожний черговий платіж відповідача з моменту порушення строку його погашення.

Доводи апелянта про недоведеність обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки повністю спростовуються зазначеними належними та допустимими доказами по справі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: