У х в а л а

іменем україни

4 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.

суддів: Гвоздика П.О., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до обласного комунального підприємства «Буковина-Фарм» про стягнення боргу, за касаційною скаргою обласного комунального підприємства «Буковина-Фарм» на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від

13 січня 2015 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 2 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 17 травня 2013 року між нею та обласним комунальним підприємством «Аптека № 110» (далі - ОКП «Аптека № 110») було укладено договір № 27 про переведення боргу. Відповідно до умов вказаного договору позивачем було виконано грошове зобов'язання за договором від 4 січня 2010 року на користь ПрАТ «Альба Україна» на суму 10 393 грн 37 коп.

ОКП «Атпека № 110» зобов'язалось не пізніше 1 серпня 2013 року сплатити позивачу кошти за прийняття боргу в сумі 10 393 грн 37 коп. Протягом вересня-жовтня 2013 року ОКП «Аптека № 110» сплатило їй кошти у розмірі 2 000 грн. Рішенням Чернівецької обласної ради від 14 березня 2013 року № 73-10/12 з урахуванням змін, внесених рішенням Чернівецької обласної ради від 14 березня 2013 року № 12-14/13, ОКП «Аптека № 110» було ліквідовано шляхом приєднання до ОКБ «Буковина-Фарм».

Посилаючись на те, що у зв'язку із неналежним виконанням умов договору 17 травня 2013 року № 27 у відповідача виникла заборгованість у розмірі

46 050 грн 85 коп., з яких: 8 393 грн 37 коп. - сума боргу, 306 грн 99 коп. - 3 % річних, 37 350 грн 49 коп. - пеня за прострочення виконання зобов'язання, ОСОБА_1 просила її позовні вимоги задовольнити, стягнути з відповідача на її користь вказаний вище борг.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 13 січня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОКП «Буковина-Фарм» на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 8 393 грн 37 коп., 30 634 грн 45 коп. пені за прострочення виконання зобов'язання та 3 % річних у розмірі 306 грн 99 коп., а всього 39 334 грн 81 коп.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 2 грудня 2015 року рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 13 січня 2015 року в частині стягнення пені скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОКП «Буковина-Фарм» про стягнення пені задоволено частково.

Стягнуто з ОКП «Буковина-Фарм» на користь ОСОБА_1 8 000 грн пені.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 січня 2015 року в частині стягнення з ОКП «Буковина-Фарм» на користь ОСОБА_1 загальної суми заборгованості змінено, визначено загальну суму заборгованості, яка підлягає стягненню з ОКП «Буковина-Фарм» на користь ОСОБА_1 у розмірі 16 700 грн 36 коп.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОКП «Буковина-Фарм» просить рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 13 січня 2015 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 2 грудня 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити тільки в частини стягнення основної суми заборгованості, а в решті вимог відмовити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Статтею 520 ЦК України передбачено, що боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов'язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Як убачається з матеріалів справи, 17 травня 2013 року між ОСОБА_1 та ОКП «Аптека № 110» було укладено договір про переведення боргу. Відповідно до умов вказаного договору позивачем було виконано грошове зобов'язання за договором від 4 січня 2010 року на користь ПрАТ «Альба Україна» на суму

10 393 гривні 37 копійок. ОКП «Атпека № 110» зобов'язалось не пізніше 1 серпня 2013 року сплатити позивачеві кошти за прийняття боргу в сумі 10 393 грн

37 коп. (а.с. 3-4).

Рішенням Чернівецької обласної ради № 73-10/12 від 31 травня 2012 року з урахуванням змін, внесених рішенням від 14 березня 2013 року № 12-14/13, ОКП «Аптека №110» припинено шляхом приєднання до ОКП «Буковина-Фарм»

(а.с. 11-15).

16 вересня 2014 року ОСОБА_1 направила на адресу ОКП «Буковина-Фарм» вимогу про виконання грошового зобов'язання, яке було адресатом отримано19 вересня 2014 року (а.с. 9-10)

Протягом вересня-жовтня 2013 року в рахунок виконання вищевказаних зобов'язань було сплачено 2 000 грн, що визнається сторонами та не підлягає доказуванню.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із зазначаних норм закону та вважав, що позикодавець має право на отримання від позичальника суми боргу, процентів від суми боргу у зв'язку із простроченням строку повернення боргу, трьох відсотків річних від суми заборгованості, а також пені за прострочення виконання зобов'язання в межах річного строку позовної давності.

При цьому суд вважав, що сторони дійшли згоди з усіх істотних умов договору, зокрема і щодо відповідальності за невиконання умов договору.

Апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції погодився не в повному обсязі, зазначаючи, що судом першої інстанції не враховано, що нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони., а в матеріалах справи відсутня заява ОКП «Буковина-Фарм» про застосування строків позовної давності, подана до ухвалення судом першої інстанції рішення, тому суд першої інстанції помилково зменшив пеню в межах річного строку позовної давності.

Згідно з п. 5.2 укладеного між ОСОБА_1 та ОКП «Аптека № 110» договору про переведення боргу від 17 травня 2013 року за несвоєчасне виконання грошового зобов'язань за цим договором первісний боржник зобов'язується сплатити новому боржникові за його вимогою пеню у розмірі 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення.

Із матеріалів справи вбачається, що за період із 1 серпня 2013 року до

20 жовтня 2014 року відповідачу нарахована пеня в сумі 37 350 грн 49 коп.

Такий розмір пені значно перевищує суму боргу за договором, яка становить 8 700 грн 36 коп.

Представник відповідача пояснив суду, що ОКП «Буковина-Фарм» перебуває у важкому фінансове становищі та має значну кількість боргів.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що відповідно до правил ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір пені слід зменшити із 37 350 грн 49 коп. до 8 000 грн.

Правильно апеляційним судом не взято до уваги доводи апеляційної скарги про те, що у відповідача є заборгованість перед позивачем тільки в сумі

8 393 грн 37 коп., а вина за невиконання зобов'язання у підприємства відсутня.

Згідно із ч. 2 ст. 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Однією із форм припинення юридичної особи є передача всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам-правонаступникам у результаті злиття, приєднання, поділу чи перетворення (ст. ст. 104-109 ЦК України).

У розумінні зазначених норм закону приєднання це така форма реорганізації, при якій одна юридична особа включається до складу іншої юридичної особи, що продовжує існувати й далі, але в більшому масштабі. Приєднувана ж організація припиняє свою діяльність як самостійна юридична особа. У разі приєднання на підставі передавального акту орган, який здійснює державну реєстрацію юридичної особи, виключає юридичну особу, яка припинила діяльність, з державного реєстру.

Юридична особа-правонаступник, до якої внаслідок приєднання перейшли майно, права та обов'язки припиненої юридичної особи, несе відповідальність за її зобов'язаннями в повному обсязі (ст. ст. 107 ЦК України).

ОКП «Буковина-Фарм» є юридичною особою-правонаступником після ліквідації ОКП «Аптека №110» та несе відповідальність за її зобов'язання в повному обсязі.

Такі висновки апеляційного судувідповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, яким дана правильна оцінка.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу обласного комунального підприємства «Буковина-Фарм» відхилити.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 2 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.І. Мартинюк
П.О. Гвоздик
О.М. Ситнік