АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Борисової О.В., Соколової В.В.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/5636/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Шумейко О.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 06 листопада 2015 року задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі по тексту - ТОВ «Кредитні ініціативи») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором №2 від 22 серпня 2008 року, що виникла за період з 22 серпня 2008 року по 10 березня 2015 року, а саме: прострочену заборгованість по тілу кредиту у розмірі 13 058,27 грн., заборгованість по процентам у розмірі 3 777,07 грн., заборгованість за комісією у сумі 11 203,57 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» судовий збір у сумі 280,39 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову у повному обсязі. Зазначає, що його не було повідомлено про відступлення права вимоги за кредитним договором №2 від 22 серпня 2008 року, а тому права вимоги, на його думку, у ТОВ «Кредитні ініціативи» не виникло. Також зазначає, що ТОВ «Кредитні ініціативи» пропустило строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки дата останнього платежу за кредитом була 10 серпня 2010 року. Заборгованість за останні три роки у нього відсутня. Звертає увагу на те, що розрахунок заборгованості необґрунтований належними доказами.

В судове засідання сторони не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином. Сидорова Ю.В. в інтересах ТОВ «Кредитні ініціативи» просила розгляд справи відкласти в зв'язку із її зайнятістю в іншому судовому засіданні, проте, до заяви не додано доказів на підтвердження вказаної обставини, а тому колегія суддів залишила клопотання без задоволення. Відтак, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 22 серпня 2008 року між ТОВ «ПростоФінанс» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №2, за умовами якого ТОВ «ПростоФінанс» надало ОСОБА_1 кредит на споживчі потреби в розмірі 14 985,28 грн. зі сплатою процентів у розмірі 8% річних та зі сплатою щомісячної комісії за управління кредитом у розмірі 2,4% та кінцевим терміном погашення кредиту до 10 серпня 2010 року (а.с.5-7).

Згідно з п. 3.5 вказаного договору сума кредиту, сума процентів за користування кредитом, сума комісії за надання кредиту та сума комісії за управління кредитом складає повну заборгованість позичальника. Заборгованість підлягає сплаті позичальником шляхом здійснення єдиних щомісячних платежів в сумі 1037,39 грн., кількість яких відповідає кількості платіжних періодів.

Відповідно до п. 5.1 кредитного договору за невиконання або неналежне виконання зобов'язань, прийнятих на себе згідно умов цього договору сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України.

18 травня 2012 року між ТОВ «ПростоФінанс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за умовами якого ТОВ «ПростоФінанс» відступило позивачу право вимоги до боржників за кредитними договорами, перелік яких міститься в додатку №1 до договору відступлення, зокрема, до ОСОБА_1 за кредитним договором №2 від 22 серпня 2008 року (а.с.10-14, 17).

З розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «Кредитні ініціативи», вбачається, що ОСОБА_1 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, в наслідок чого в останнього утворилась заборгованість у розмірі 28 038,91 грн., з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 13 058,27 грн., заборгованість по процентам - 3 777,07 грн., заборгованість за комісією - 11 203,57 грн. (а.с.18).

У травні 2015 року ТОВ «Кредитні ініціативи» порушило перед судом питання про стягнення з ОСОБА_1, заборгованість за кредитним договором № 2 від 22 серпня 2008 року.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк».

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, установивши, що ОСОБА_1 неналежним чином виконує свої зобов'язання за кредитним договором №2 від 22 серпня 2008 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з останнього заборгованості.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не був повідомлений про відступлення права вимоги за кредитним договором №2 від 22 серпня 2008 року до ТОВ «Кредитні ініціативи», а тому у останнього право вимоги не настало, з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Частиною 1 ст. 517 ЦК України визначено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Відповідно до ч. 2 вказаної статті боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Таким чином, заміна у зобов'язанні кредитора на підставі договору не припиняє прав та обов'язків боржника. У разі, якщо боржник не одержав письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги, а також доказів відступлення права грошової вимоги, він вправі здійснити платіж первісному кредитору на виконання свого обов'язку перед ним.

Відтак, неповідомлення про заміну кредитора не є підставою для невиконання зобов'язання за кредитним договором і тягне наслідки для боржника лише у вигляді виконання зобов'язання не новому, а колишньому кредитору.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Однією із засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно положень ст.10 ЦПК України сторона на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до положень ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правам и щодо предмета спору на власний розсуд.

Крім того, у відповідності до положень ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач посилався на пропущення позивачем строку позовної давності. Зазначав, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем, містить в собі неправдиві відомості, оскільки останній платіж здійснений ним у 2010 році. Відхиляючи заперечення відповідача суд першої інстанції виходив із того, що будь-яких належних доказів на підтвердження викладених обставин ОСОБА_1 суду не надав, заяв про витребування таких доказів не заявив. Натомість позивач довів факт вчинення відповідачем дій, що свідчить про визнання ним свого обов'язку щодо погашення кредитних зобов'язань.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 знову виклав аналогічні заперечення та послався на те, що просив суд витребувати у позивача виписку з рахунку щодо зарахування коштів за даним кредитним договором.

В той же час дане твердження відповідача спростовується матеріалами цивільної справи, оскільки будь-яких клопотань в ході судового розгляду у суді першої інстанції ним заявлено не було. Не містить таких клопотань і апеляційна скарга. Крім того, відповідач не скористався наданим законом правом доводити свою позицію безпосередньо у судовому засіданні, як до суду першої інстанції, так і апеляційної інстанції, ОСОБА_1, не зважаючи на належне повідомлення про час та місце судового розгляду (а.с.67), не з'явився.

Напроти, позивач на спростування доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, надав суду апеляційної інстанції заяву про переказ готівки № 18034 від 30.08.2012 про сплату відповідачем заборгованості у сумі 200 грн. за кредитним договором 2 від 22.08.2008. Даний документ прийнято судом апеляційної інстанції на підставі положень ч.2 ст.303 ЦПК України, оскільки він узгоджується з наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості, який був предметом дослідження суду першої інстанції.

Вказані обставини свідчать про визнання ОСОБА_1 свого боргу, що відповідно до положень ст.264 ЦК України є підставою для переривання позовної давності.

З позовом до суду ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося 30 квітня 2015 року.

Таким чином, посилання ОСОБА_1 на те, що ТОВ «Кредитні ініціативи» заявило вимоги зі спливом позовної давності є безпідставними.

Також, колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 на необґрунтованість наданого позивачем розрахунку заборгованості, як безпідставні, оскільки ним не надано суду жодних доказів на його спростування.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В АЛ И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: О.В. Борисова

В.В.Соколова