Справа № 300/167/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

27 січня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Боднар О.В., Джуги С.Д.

при секретарі: Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Воловецького районного суду від 21 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними, усунення перешкод у користуванні майном та повернення товарно-матеріальних цінностей,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Воловецького районного суду від 21.10.2015 року позов ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном та повернення товарно-матеріальних цінностей задоволено частково. Визнано дії ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо недопущення ОСОБА_5 в приміщення магазину «Чава» в с.Колочава, вул. Шевченка, 27 Міжгірського району неправомірними. Зобовязано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_4 підприємницької діяльності на першому поверсі магазину «Чава» в с.Колочава, вул. Шевченка, 27 Міжгірського району, шляхом забезпечення йому вільного доступу до торговельного приміщення першого поверху та до приміщення третього поверху через другий поверх, як співвласника 1/2 частини даного магазину. В задоволенні вимог про повернення товарно-матеріальних цінностей відмовлено.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оскаржили його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зокрема зазначають, що суд дійшов помилкового висновку про фіктивність укладеного між відповідачами договору оренди, так як рішенням Воловецького районного суду від 25.12.2014 року договір оренди не визнано фіктивним. Посилається на те, що наявні інші тотожні судові справи по яким ухвалено судові рішення, а тому, на їх думку, суд повинен був закрити провадження згідно п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК України. Стосовно відповідача ОСОБА_3, вказує, що після визнання судовим рішенням недійсним договору оренди, останній приміщенням не користується та відповідно жодних перешкоду у користуванні позивачу не створює. Крім того, посилається на те, що жодних конкретних фактів безпосереднього створення відповідачами перешкоду позивачу в користуванні майном в судовому рішенні не наведено.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне в її задоволенні відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Встановлено, що сторони за час перебування в шлюбі збудували в с. Колочава Міжгірського району магазин «Чава», який використовувався ними для здійснення підприємницької діяльності, позивачем на першому поверсі магазину, а відповідачкою на другому поверсі.

25 січня 2013 року рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області було частково задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Спільно набуте майно подружжя було розподілено таким чином: квартиру №11 в будинку «А» у с. Сойми Міжгірського району Закарпатської області залишено у власності ОСОБА_4, а нежитлову будівлю магазин у с. Колочава, вул. Шевченка, 27 В залишено у власності ОСОБА_2

Після судового розгляду, до набрання рішенням суду законної сили відповідач ОСОБА_2 зачинила магазин у с. Колочава, де знаходився товар позивача на першому поверсі магазину, закривши таки чином позивачу доступ до магазину і таким чином перешкодила йому в здійсненні підприємницької діяльності.

Ці обставини встановлені рішенням Воловецького районного суду в справі 300/353/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди від 04 липня 2013 року, зміненим рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 22 серпня 2013 року в частині стягнення моральної шкоди, в якому замість стягнення 30 (тридцяти) тисяч гривень моральної шкоди суд апеляційної інстанції вирішив стягнути пять тисяч моральної шкоди (а.с.13-16).

За рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 18 червня 2013 року, рішення Міжгірського районного суду від 25 січня 2013 року про поділ майна було скасовано, ухвалено нове рішення яке набрало законної сили. Майно, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2, зокрема будівля в с. Колочава, вул. Шевченка, 30, та квартира в с. Сойми, буд. 6 «а» (тепер № 13) поділено по 1/2 частині кожному (а.с. 124-126).

Також, рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 25 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору оренди нежитлових приміщень недійсним позов задоволено. Визнано недійсним договір оренди нежитлового приміщення від 25.12.2012 року укладений між фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 10 березня 2015 року це рішення суду залишено без змін.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі створюють позивачу перешкоди в користуванні майном.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи. Зокрема судом першої інстанції правильно враховано обставини встановлені вищезазначеними судовими рішеннями, які є обовязковими в силу приписів ч.3 ст. 61 ЦПК України.

Колегія суддів відхиляє твердження апелянта про те, що рішенням Воловецького районного суду від 25.12.2014 року договір оренди, укладений між відповідачами не визнавався фіктивним, так як в мотивувальній частині зазначеного рішення суд першої інстанції чітко зазначив, що «укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір оренди нежитлового приміщення від 25.12.2012 року містить ознаки фіктивного правочину, а саме: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує певні наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які обумовлювалися у цьому правочині». Ухвалюючи дане рішення суд прямо послався в ньому на ст. 234 ЦК України. Та обставин, що в ухвалі апеляційного суду Закарпатської області від 10.03.2015 року додатково обґрунтовано недійсність вищезазначеного договору оренди, посиланням на порушення приписів ст. 358 ЦК України при його укладенні, не може братися до уваги, оскільки даною ухвалою суду апеляційної інстанції залишено без змін рішення Воловецького районного суду від 25.12.2014 року, в тому числі й щодо його мотивувальної частини. За таких обставин, суд першої інстанції правомірно послався на фіктивність договору оренди від 25.12.2012 року.

Також судом правомірно та обґрунтовано відхилено клопотання відповідачів щодо закриття провадження по справі на підставі п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК України. Зокрема, в даному випадку, незважаючи на наявність судових рішень, якими вже вирішувалося питання щодо усунення перешкод у користуванні майном, відповідачі по справі уклали між собою фіктивний договір, що стало додатковою підставою для звернення ОСОБА_4 до суду із даним позовом наразі. Таким чином, підстави позову по таким цивільним справами відрізняються, в звязку з чим такі не можуть вважатися тотожними, а відтак судом правомірно відхилено клопотання про закриття провадження по справі. Доводи апеляційної карги в цій частині підлягають відхиленню, оскільки ґрунтуються на неправильному розумінні норм процесуального права.

Що стосується інших доводів апеляційної скарги, то так також підлягають відхиленню зважаючи на наступне.

Як уже було вищезазначено, після ухвалення судом рішення, яким зобовязано ОСОБА_2 усунути позивачу перешкоди в користуванні спірним майном, остання уклала фіктивний правочин з ОСОБА_3 На думку колегії суддів, такі дії обидвох відповідачів свідчать про їх намагання уникнути виконання вказаного судового рішення, що в свою чергу є достатнім та доведеним фактом на підтвердження обставини створення обидвома відповідачами перешкод позивачу у користуванні майном. Тобто, суд першої інстанції, встановивши дану обставину, абсолютно обґрунтовано задовольнив вимоги ОСОБА_4 про визнання дій неправомірними, усунення перешкод у користуванні майном щодо обидвох відповідачів.

За таких обставин, відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Воловецького районного суду від 21 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді