Ухвала

іменем україни

19 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Маляренка А.В.,
суддів: Леванчука А.О., Карпенко С.О.,Коротуна В.М., Ступак О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 5 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 18 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_6 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 24 вересня 2001 року він вніс у касу Маріупольської філії закритого акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - ЗАТ КБ «Приватбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») 400 тис. доларів США для зарахування на депозитні рахунки на своє ім'я та ім'я дочки ОСОБА_9 по 200 тис. доларів США. На підтвердження отримання банком вказаної суми грошових коштів головний бухгалтер банку ОСОБА_8 надала йому прибутковий касовий ордер від 24 вересня 2001 року № 14, виписаний на його ім'я, на суму 400 тис. доларів США. Разом із цим 26 вересня 2001 року між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір про спеціальний строковий вклад № 7912, який був підписаний директором Маріупольської філії ЗАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_7, яка діяла на підставі довіреності голови правління ЗАТ КБ «Приватбанк» від 26 жовтня 2000 року № 3878. За умовами укладеного договору банк зобов'язався протягом шести місяців з дня наступного після прийняття від нього 200 тис. доларів США нарахувати на цю суму 24 % річних і на першу його вимогу - виплатити йому суму вкладі та відсотків. Однак у зверненні до банку про повернення суми вкладу йому було відмовлено з підстав того, що грошові кошти ним не вносилися.

Позивач стверджував, що грошові кошти він вносив до банку, проте останні були злочинним шляхом привласнені директором Маріупольської філії ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_7 та головним бухгалтером ОСОБА_8

У зв'язку з цим позивач просив стягнути з відповідача суму у розмірі 200 тис. доларів США, що на день звернення до суду було еквівалентно 4 254 000 грн, 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 13 568 978 грн 05 коп. відсотків у вигляді упущеної вигоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 5 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 18 лютого 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково, стягнуто на його користь з ПАТ КБ «Приватбанк» 4 254 000 грн на відшкодування матеріальної шкоди. У решті позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення у справі про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення не відповідають цим вимогам.

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій було встановлено, що між ОСОБА_6 та Маріупольською філією ЗАТ КБ «Приватбанк» 26 вересня 2001 року було укладено договір № 791 про спеціальний строковий вклад на суму 200 тис. доларів США з нарахуванням на неї 24 % річних та терміном дії 6 місяців. Даний договір був підписаний директором Маріупольської філії ЗАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_7, яка діяла на підставі довіреності голови правління ЗАТ КБ «Приватбанк» від 26 жовтня 2000 року № 3878.

З прибуткового касового ордера від 24 вересня 2001 року № 14 вбачається, що ОСОБА_6 вніс у касу Маріупольської філії ЗАТ КБ «Приватбанк» 400 тис. дол. США.

Згідно з актом КРВ у м. Маріуполі від 2 квітня 2002 року документальною перевіркою фінансової діяльності ПАТ КБ «Приватбанк» було встановлено, що документи, які підтверджують надходження коштів у сумі 400 тис. доларів США від позивача, відсутні.

Як вбачається з постанов Ленінського районного суду м. Донецька від 3 березня 2005 року та 7 червня 2006 року головний бухгалтер Маріупольської філії ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_8 за попередньою змовою з керівником цього банку ОСОБА_7 вчинили службові злочини, які полягали у тому, що зазначені особи розробили та склали бланк договору про спеціальний строковий вклад, який не відповідав типовим бланкам, затвердженим ЗАТ КБ «Приватбанк» наказами від 22 вересня 1997 року № 719 та від 30 листопада 2000 року № 1278, і використавши його для укладення договору з ОСОБА_6, незаконним шляхом отримали від нього грошові кошти, які в касу ПАТ КБ «Приватбанк» не надходили, чим завдали ОСОБА_6 матеріальну шкоду у розмірі 200 тис. дол. США.

Згідно із ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, чи постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Отже, встановивши вищезазначені обставини у справі, які свідчать про те, що злочинними діями директора Маріупольської філії ЗАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_7 та головного бухгалтера ОСОБА_8 під час виконання своїх службових обов'язків була завдана шкода позивачу, суд першої інстанції дійшов висновку про застосування до спірних правовідносин положень ст. 441 ЦК УРСР та необхідність покладення обов'язку з відшкодування цієї шкоди на відповідачаПАТ КБ «Приватбанк».

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції погодився із встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами у справі, однак разом із цим вважав, що застосування при вирішенні цього спору положень ст. 441 ЦК УРСР, замість ст. ст. 6, 161, 384 УРСР, Правил здійснення депозитних операцій для банківських депозитів, затверджених постановою Правління Національного банку України від 7 липня 1997 року № 216 (у редакції, затвердженій постановою Правління Національного банку України від 30 червня 1998 року № 250), не є підставою для скасування правильного по суті рішення.

Однак з такими висновками судів повністю погодитися не можна, оскільки суд першої інстанції не правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, а апеляційний суд правильно посилаючись на положення ст. ст. 6, 161, 384 УРСР, Правила здійснення депозитних операцій для банківських депозитів, затверджені постановою Правління Національного банку України від 7 липня 1997 року № 216 (у редакції, затвердженій постановою Правління Національного банку України від 30 червня 1998 року № 250), не прийняв до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, у відповідності до якої письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 60, 212, 303 ЦПК України не перевірив чи дотримано сторонами вимоги щодо укладення договору банківського вкладу, якими належними і достовірними доказами підтверджено внесення позивачем грошових коштів на депозитний рахунок відповідача.

З'ясування цих обставин має суттєве значення для вирішення цього спору, а отже висновок апеляційного суду про залишення без змін рішення суду першої інстанції є передчасним.

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, то рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

У той же час при новому розгляді справи судам слід прийняти до уваги правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14 та від 6 квітня 2016 року у справі № 6-352цс16, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Крім того, при новому розгляді справи судам слід перевірити доводи заявника про те, що в провадженні суду вже знаходився і був вирішений спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, і в залежності від встановленого, вирішити питання відповідно до вимог ЦПК України щодо подальшої юридичної долі даного позову у цьому провадженні.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду і цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 5 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 18 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.В. Маляренко С.О. Карпенко А.О. Леванчук В.М. Коротун О.В. Ступак Головуючий Судді: