АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарях Ільченко В.В., Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 за договором - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 р. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з відповідача борг, на підставі розписки з порахованими штрафними санкціями, у розмірі 57 215,31 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн. та витрати на сплату судового збору у розмірі 572,15 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 28 листопада 2014 року відповідач власноручно написала розписку про те, що вона зобов'язується виплатити позивачу 40 000,00 грн. протягом 9 місяців: перший платіж у розмірі 20 000,00 грн., мав бути здійсненим до 28.04.2015 року; другий платіж у розмірі 20 000,00 грн., мав бути здійснений до 28.08.2015 року, проте свої зобов'язання не виконала.

Справа № 761/15011/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10674/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилався на те, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги розписки, відповідно до якої відповідач взяла у борг кошти у позивача. Представник позивача в судовому засіданні клопотав про перерву для надання оригіналу розписки, проте в рішенні цього не відображено.

Крім того, апелянт вважає, що посилання суду на договір купівлі продажу, як на підставу відмови у задоволенні позову є необґрунтованим, оскільки відповідач не була стороною того правочину, а підставою стягнення з неї коштів є саме написана нею розписка.

Представник позивача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, відповідно до копії розписки, ОСОБА_3 від 28.11.2014 року, що надана позивачем, ОСОБА_3 повідомляла, що при купівлі-продажі 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 її матір'ю, ОСОБА_6, була сплачена сума 230 000 грн. та 5 000 доларів США громадянину ОСОБА_1.

ОСОБА_3 взяла на себе зобов'язання виплатити 40 000,00 грн. протягом 9 місяців: перший платіж 20 000 грн. буде здійснений до 28.04.2015 р.; другий платіж 20 000 грн. буде здійснений 28.08.2015 року (а.с.4).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів, виходив з того, що наданий суду документ не можна вважати належним доказом отримання відповідачем грошових коштів у борг від позивача, оскільки розписка не містить посилань на те, що відповідач брала кошти у борг та не зазначено кому саме вона зобов'язалася повернути кошти.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не правильно оцінив наявні в матеріалах справи докази, зокрема, розписку про отримання коштів, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З викладених норм права вбачається, що кожна сторонами сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлений сторонами вимог.

Як вбачається з позовної заяви, позивач при зверненні до суду посилався на норми матеріального права, що регулюють відносини сторін за договором позики.

Проте, розписку, яку було надано позивачем, не можна вважати такою, яка писалася на виконання саме договору позики.

Так, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

В даному ж випадку, суд першої інстанції правильно зауважив, що розписка не містить даних про те, що ОСОБА_3 брала кошти у борг, не зазначено у кого саме вона брала кошти, кому саме зобов'язується виплатити кошти.

Таким чином, колегія суддів вважає, що наданий позивачем документ не є борговим, зокрема, виданим на підтвердження укладання договору позики, а тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову, з урахуванням заявлених позивачем вимог, за межі яких суд не вправі виходити.

Безпідставними є і доводи апелянта з посиланням на висновки суду щодо договору купівлі-продажу, оскільки вказаний висновок суду не став підставою для відмови у задоволенні позову, а увага до його умов була привернута в контексті саме посилань позивача на взаємозв'язок даного договору з розпискою.

Колегія суддів приймає доводи апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, проте вони не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення (ч.3 ст.309 ЦПК України).

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2016 року є обґрунтованим та таким, що ухвалене з дотриманням норм законодавства. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за договором - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді