Номер провадження: 22-ц/785/4784/16
Головуючий у першій інстанції Бучацька А. І.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Фальчука В.П.,

за участю секретаря Сідлецької Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 а також Головного управління Держгеокадастру в Одеській області на рішення Саратського районного суду Одеської області від 12 квітня 2016 року у цивільній справі за позовом прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області в інтересах держави, в особі Головного Управління Держгеокадастру в Одеській області, до ОСОБА_3 про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним та примусове припинення права власності на земельну ділянку,

встановила:

17 квітня 2015 року прокурор в інтересах Саратської районної державної адміністрації Одеської області звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_1 на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку НОМЕР_2 площею 4,17 га, кадастровий номер НОМЕР_3, вартістю 91048 грн., призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Петропавлівської сільської ради Саратського району Одеської області (далі - спірна земельна ділянка).

Також позивач просив примусово припинити право власності відповідача на спірну земельну ділянку та примусово повернути її у власність держави. Підстави для представництва інтересів держави в суді прокурор обґрунтував п.2 ст.121 Конституції України, ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, яка діяла на час подання позовної заяви).

Свій позов прокурор обґрунтував тим, що відповідач успадкував спірну земельну ділянку та як громадянин Республіки Молдова, повинен був відчужити її протягом року. Однак, всупереч ч. 4 ст.81 ЗК України відповідачем земельна ділянка протягом року не відчужена та на даний час такою лишається, у зв'язку з чим право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 підлягає примусовому припиненню.

30 грудня 2015 року керівник Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області в інтересах держави, в особі Головного Управління Держгеокадастру в Одеській області, надав заяву про уточнення позовних вимог до ОСОБА_3 (а.с.124-126), в якій обґрунтував підстави представництва інтересів держави в суді, з посиланням на п.2 ст.121 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Позивач також просив визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_1 на право власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку; примусово припинити право власності відповідача на неї та примусово повернути вказану земельну ділянку у державну власність.

Представник Головного управління Держгеокадастру в Одеській області був належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи (а.с.90, 105, 119, 131), але до суду не прибув, надав письмові пояснення, в яких підтримав позов у повному обсязі та просив розглянути справу за його відсутності (а.с. 91-95,106-110, 133-134).

Відповідач ОСОБА_3 та його представник - адвокат Куйтуклу В.Д. позов не визнали, заперечували проти його задоволення, посилаючись на те, що прокурор у позовній заяві не надав суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді; відповідач протягом року не здійснив відчуження земельної ділянки з поважних причин, оскільки на той час законодавством не був врегульований механізм такого відчуження; примусове припинення права власності на земельну ділянку без відшкодування її вартості порушує права відповідача, як власника; в даний час відповідач ініціював процедуру отримання громадянства України та отримав посвідку на постійне проживання в Україні.

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 12 квітня 2016 року позовні вимоги прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області були задоволені частково.

Було припинено право власності ОСОБА_3, на спірну земельну ділянку та визнано недійсним державний акт серії НОМЕР_4 на право власності на спірну земельну ділянку, виданий ОСОБА_3 на підставі розпорядження Саратської райдержадміністрації від 08.07.2003 року № 478/А-03.

В задоволенні решти позову було відмовлено.

13 травня 2016 року від ГУ Держгеокадастру в Одеській області надійшла апеляційна скарга на зазначене судове рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового - про відмову прокурору Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області в інтересах держави, в особі Головного Управління Держгеокадастру в Одеській області в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ГУ Держгеокадастру в Одеській області ставить питання про зміну даного рішення, в частині виключення вимоги про збереження за ОСОБА_3 права на отримання повного відшкодування вартості зазначеної земельної ділянки, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, заперечень проти них, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційних скарг, виходячи з наступних підстав.

Ті обставини, що відповідач ОСОБА_3 є громадянином Молдови, та те, що він отримав у спадщину земельну частку (пай) на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_5, що належала його матері ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, а також те, що ОСОБА_3 отримав Свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого 16 червня 2001 року державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори Одеської області за реєстровим № 2652, спадкова справа № 360-2001, підтверджуються матеріалами справи та визнані сторонами, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

Також сторонами визнано, що 02 березня 2006 року на підставі розпорядження Саратської районної державної адміністрації від 08 липня 2003 року № 478/А-03 ОСОБА_3 був виданий державний акт серії НОМЕР_4 на право власності на спірну земельну ділянку, нормативна грошова оцінка якої на 01 січня 2015 року становить 91048 грн, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3.

Спірними в даному випадку є питання стосовно того, чи маються законні підстави для визнання вищевказаного державного акту недійсним та припинення права власності відповідача ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку, та чи має йому бути відшкодована її вартість.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ч.1, ст.14 Конституції України, ч.1 ст.1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно п. 5 ст.22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 81 ЗК України, іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно ч.2 цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземними громадянами та особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.

Статтею 378 ЦК України передбачено, що право власності особи на земельну ділянку може бути припинено за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Згідно пункту "е" ч. 1 ст. 140 ЗК України однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк з моменту виникнення права на землю.

Пункт "д" частини 1 ст. 143 ЗК України встановлює, що примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 2 ст.145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду.

Саме з таких правових підстав виходив суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення, з чим повністю погоджується колегія суддів.

З підстав викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки громадянин Республіки Молдова ОСОБА_3 протягом року з моменту переходу права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, а саме: з 02 березня 2006 року до теперішнього часу, не здійснив відчуження земельної ділянки, то наявні підстави для примусового припинення права власності відповідача на земельну ділянку.

При цьому суд правильно виходив із того, що відчуження земельної ділянки без компенсації відповідачу її вартості буде порушенням його права власності, оскільки законом передбачене саме припинення права власності на земельну ділянку, а не її конфіскація.

Так, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Саме таких правових позицій дотримується Верховний Суд України, згідно його постанов від 18 вересня 2013 року (справа № 6-92 цс13), в якій зазначено, що основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», від 11 березня 2003 року - «Новоселецький проти України», від 1 червня 2006 року - «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст.1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Як було зазначено вище, у відповідності до ст.348 ЦК України, якщо особа у встановлені законом строки не відчужила майно набуте нею на законних підставах, але яке не може їй належати, це майно з урахуванням характеру і призначення, за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власнику передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов'язаних з відчуженням майна.

Виходячи з вищевикладеного, у разі наявності підстави примусового припинення права власності через невідчуження іноземцем земельної ділянки у встановлений законом строк, не може мати наслідком вилучення у нього земельної ділянки в безоплатному порядку.

У зв'язку з цим, доводи апелянта ОСОБА_3 про відсутність правових підстав для припинення його права власності на спірну земельну ділянку є необгрунтованими і такими, що не основані на нормах чинного земельного законодавства України.

З огляду на викладене, та враховуючи вимоги норм національно і міжнародного права, також є необґрунтованими доводи апелянта - Головного Управління Держгеокадастру в Одеській області щодо припинення права власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку, без компенсації її вартості.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого і правильного висновку про необхідність задоволення позовних вимог, в частині припинення права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 4,17 гектарів, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Петропавлівської сільської ради Саратського району Одеської області, шляхом її примусового відчуження зі збереженням за ОСОБА_3 права на отримання повного відшкодування вартості зазначеної земельної ділянки, та в частині визнання недійсним державного акту серії НОМЕР_4 на право власності на вищевказану земельну ділянку.

Також суд правомірно відмовив у задоволенні позову, в частині передачі земельної ділянки у державну власність, оскільки земельна ділянка може бути передана у власність держави лише після того, як вона була примусово вилучена.

Що стосується доводів апелянта ОСОБА_3 про те, що в даний час він ініціював процедуру отримання громадянства України та 22 жовтня 2015 року отримав посвідку на постійне проживання в Україні, то дані обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки судом встановлено, що як на момент переходу права власності на земельну ділянку, так і в даний час відповідач є громадянином Республіки Молдова.

Також безпідставними є доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що він протягом року не здійснив відчуження земельної ділянки з поважних причин, з посиланням на те, що на той час законодавством не був врегульований механізм такого відчуження, оскільки ч.1 ст.132 ЗК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) встановлювала, що угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються у письмовій формі та нотаріально посвідчуються.

Що стосується вимог апелянта ОСОБА_3, які ним викладені в суді апеляційної інстанції, щодо проведення індексації вартості земельної ділянки, яка має бути йому відшкодована, то колегія суддів зазначає, що вказані обставини не є предметом судового спору суду першої інстанції та апеляційного розгляду.

Дані обставини можуть бути предметом іншого судового розгляду у разі пред'явлення таких вимог ОСОБА_3

Крім викладеного, колегія суддів зазначає, що суд в оскаржуваному рішенні повністю обґрунтував участь прокурора в суді в якості представника позивача - держави, в особі Головного Управління Держгеокадастру в Одеській області, з чим повністю погоджується колегія суддів, оскільки цей висновок суду ґрунтується на вимогах чинного законодавства України щодо участі прокурора у цивільному процесі.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційних скарг не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони посилаються як на підставу позовних вимог, заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційних скарг.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційних скарг його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційні скарги слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, а такожГоловного Управління Держгеокадастру в Одеській області відхилити.

Рішення Саратського районного суду Одеської області від 12 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

В.П. Фальчук