Пров. № 2/521/1828/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 лютого 2016 року місто Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Мирончук Н.В.

при секретарі - Варналій К.О.,

за участі сторін:

представник позивача не прибув,

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулося ПАТ «КБ «ПриватБанк» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 8143,30 грн., витрат по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням уточнених, позивач посилався на те, що відповідно до укладеного кредитного договору від 09.11.2007 року відповідач отримав кредит в розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв'язку з тим, що відповідач належним чином свої обов'язки не виконує, відповідач має заборгованість - 5949,73 грн. заборгованість за кредитом за період з 07.10.2011р. по 07.10.2014р.; 1567,70 заборгованість по комісії за користування кредитом за період з 07.10.2011р. по 07.10.2014р.; а також штрафи відповідно до Умов кредитного договору: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 375,87 грн. штраф (процентна складова).

22.12.2014 року по зазначений справі було ухвалено заочне рішення.

За апеляційною скаргою відповідача Апеляційним судом Одеської області вказане заочне рішення по справі було скасовано та винесено нове рішення від 21.04.2015 року, яким в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» було відмовлено.

Позивач по справі подав касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Одеської області від 25.04.2015р.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України від 30 вересня 2015року, заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 21 квітня 2015 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

При надходженні справи до суду першої інстанції, справа, згідно автоматичного розподілу, була передана судді Мирончук, якою справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Представник позивача в судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій підтримав уточнені позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити та стягнути з відповідача заборгованість у розмірі -8 143,30 грн. та справу розглянути у його відсутності.

Відповідач у судовому засіданні вказав про застосування строку позовної давності щодо заявлених позовних вимог та зазначив, що позовні вимоги не визнає, просив суд застосувати строк позовної давності.

До канцелярії суду також відповідачем було надана заява, у якій останній зазначив, що відповідно до п. 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою, граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле MONTH). Таким чином, зобов'язання щодо повернення грошових коштів та сплати відсотків за їх користуванням повинні були виконані до 30 червня 2010 року, про що свідчить зазначення на картці терміну її дії. Тому, відповідач, вважає, що з дня закінчення дії кредитної картки почався перебіг строку позовної давності. На підставі зазначеного, відповідач просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог та застосувати строки позовної давності, відповідно до ст. 267 ЦК України (а.с. 150-151).

Суд, оцінивши доводи позивача, приймаючи до уваги заперечення відповідача, встановивши обставини, якими обґрунтовуються доводи і заперечення, з'ясувавши характер та взаємовідносини сторін, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, приходить до наступного.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк, або інша фінансова установа /кредитодавець/ зобов'язується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з умовами кредитного договору № б/н від 09.11.2007 р., укладеного між позивачем та ОСОБА_1, банк надав позичальнику кредит в сумі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 12-18).

Судом встановлено і цей факт підтверджується матеріалами справи, що відповідач 09.11.2007 року підписав заяву, якою підтвердив свою згоду на отримання кредиту та, що погоджується з Умовами надання банківських послуг.(а.с.12).

Згідно до укладеного договору, кредит відповідачу надано на 12 місяців, з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін (а.с. 17).

Обґрунтування позивача в позовній заяві в частині того, що договір щорічно пролонговується та на теперішній час діє, тому строк позовної давності не пропущено, суд вважає необґрунтованими, оскільки строк дії договору і термін виконання зобов'язання в законодавстві визначаються як різні поняття - ст.ст. 530, 631 ЦК України.

Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за період з 07.10.2011 року по 07.10.2014року. Проте, з розрахунку наданого позивачем, не зрозуміло користувався відповідач в зазначений період карткою чи ні.

Так, Відповідачу по укладеному Кредитному договору від 09.11.2007 року, нарахована заборгованість на загальну суму 8143,30грн., з яких: - 5949,73 грн. заборгованість за кредитом за період з 07.10.2011р. по 07.10.2014р.; 1567,70 заборгованість по комісії за користування кредитом за період з 07.10.2011р. по 07.10.2014р.; а також штрафи відповідно до Умов кредитного договору: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 375,87 грн. штраф (процентна складова). (а.с. 168-173).

У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Статтями 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що Позичальник зобов'язаний повернути Кредитору надані грошові кошти та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором.

У відповідності до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 4 ст. 631 Цивільного кодексу України, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Частиною 2 ст.1050 ЦК України зазначено, що, коли договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами /з розстроченням/, то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Щодо заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Відповідно до ст. 257 ЦПК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати, або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 р. у справі № 6-116 цс13, визначено, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа.

Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного суду України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Таким чином, виходячи з зазначеного, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа.

Згідно зі статтею 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року по справі № 6-14 цс14, в якій зазначено, що за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а не закінченням строку дії договору.

Дана постанова Верховного Суду України відповідно до ст.360-7 ЦПК України також є обов'язковою для виконання і розширеному тлумаченню не підлягає.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права та обставин, встановлених судом, оскільки позичальник не сплачував щомісячний платіж, то з 09.11.2008 року, у банку виникло право на пред'явлення позову до суду.

Проте, правом дострокового звернення до суду про стягнення заборгованості за непогашення цього платежу як і чергових платежів, останній з яких не було здійснено позичальником - 09.11.2008 року, позивач не скористався.

Протягом трьох років (загального строку позовної давності), право звернення до суду про стягнення заборгованості, позивачем також не було реалізовано. У цей строк відповідачем будь-яких платежів, які б свідчили про визнання ним боргу, не проводилось, домовленості між сторонами про реструктуризацію заборгованості не досягнуто.

При зверненні 11.11.2014 року позивача до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором за весь період невиконання позичальником кредитних зобов'язань слідує, що позивачем пропущено 3-річний строк позовної давності до основної вимоги, а тому вважається, що сплив строк позовної давності і до додаткових вимог.

За таких обставин справи, рішення суду про відмову у задоволені позову внаслідок спливу строку повернення споживчого кредиту відповідає вимогам норм до виниклих правовідносин, передбачених п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо неможливості повернення споживчого кредиту, строк давності повернення якого минув.

Отже, заява відповідача про застосування строку позовної давності є гарантованим правом, що спрямовано на захист власного майнового інтересу, а при відсутності підстав для поновлення строку позовної давності, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Оскільки, позивач про порушення своїх прав дізнався в 2008 році, до суду з позовом звернувся поза межами строку, встановленого Законом, підстав для поновлення строку позовної давності, судом не встановлено, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Стороною позивача при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп, який за правилами ст. 88 ЦПК України, відшкодуванню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 74, 88, 158, 197, 209, 212-215, 218, 360-7 ЦПК України, ст. ст. 253, 256-258, 261, 266, 267, 526, 530, 631, 1048-1050, 1054 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного Банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовити у повному обсязі за спливом строку позовної давності.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів, з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 22 лютого 2016 року.

Суддя Н.В. Мирончук