Номер провадження: 22-ц/785/1847/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Ісаєвої Н.В.

при секретарі Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без укладення шлюбу, поділ спільного майна подружжя, визнання жилого будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на ? частину жилого будинку, поділ жилого будинку, визначення порядку користування присадибною земельною ділянкою, витребування майна,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 в своїх інтересах, а також в інтересах неповнолітньої на той час доньки ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без укладення шлюбу, поділ спільного майна подружжя, визнання жилого будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на ? частину жилого будинку, поділ жилого будинку, визначення порядку користування присадибною земельною ділянкою, витребування майна, посилаючись на те, що у 1991 році вона познайомилася з ОСОБА_4, а з травня 1992 року стала проживати однією сімєю та вести спільне господарство без реєстрації шлюбу з ним в будинку №4 по вул. Ювілейна с. Калаглія Овідіопольського району. На початку 90-х років колишнє КСП «Іскра» Овідіопольського району виділило відповідачу незавершений будівництвом зазначений вище жилий будинок. Разом з відповідачем вона все літо і осінь виконували роботи по приведенню будинку у придатний для постійного проживання стан: штукатурці будинку та господарських споруд, оздобленню кімнат та підсобних приміщень, малярні та інші роботи. За її згодою 25.05.1993 р. на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу відповідач на своє імя придбав жилий будинок за 8 266 крб. 04.09.1994 р. вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_4, а 28.03.1996 р. у них народилась дочка ОСОБА_5. В подальшому вона та відповідач за рахунок спільних коштів та праці побудували біля будинку господарські будівлі та споруди загальною вартістю 88 804 грн., у тому числі: літню кухню, вартістю 23 326 грн.; сарай під літ. «Г», вартістю 21 446 грн.; навіс під літ. «г», вартістю 9 814 грн.; сарай під літ. «Д», вартістю 16 087 грн.; вбиральню-душ під літ. «Е», вартістю 3509 грн.; арку під літ. «Ж», вартістю 12 107 грн.; замощення двору під №1, вартістю 2515 грн. Крім того вона з відповідачем обладнали в будинку ванну кімнату, провели у будинок водопровід та газифікували будинок, зробили каналізацію, замінили шифер на крівлі веранди, замінили вхідні та міжкімнатні двері, виконали оздоблювальні роботи, внаслідок яких вартість жилого будинку збільшилась на 25 798 грн. В цілому вартість жилого будинку збільшилась на 112 130 грн. ( 88 804 + 23 326)

Також вона та відповідач за час шлюбу за рахунок спільних коштів та праці придбали наступне рухоме майно: мякий куточок вартістю 3500 грн., холодильник вартістю 2500 грн., пральну машину вартістю 950 грн., кухонний гарнітур вартістю 1000 грн., опалювальний котел вартістю 1000 грн., мийку вартістю 150 грн., газову плиту вартістю 1500 грн., броньовані вхідні двері вартістю 1759 грн., ванну вартістю 400 грн., бойлер вартістю 550 грн., диван вартістю 300 грн.

10.08.2013 р. вона пішла від відповідача з дитиною та припинила з ним спільне проживання. Рішенням Овідіопольського районного суду від 29.08.2013 р. шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Все майно залишилось у відповідача. Також у відповідача залишилось особисте майно дочки ОСОБА_5: трюмо вартістю 150 грн., компютер вартістю 1500 грн., компютерний стіл вартістю 500 грн., крісло вартістю 150 грн., ліжко вартістю 300 грн., шафа вартістю 500 грн.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_2 просила встановити факт спільного проживання її з ОСОБА_4 однією сімєю з травня 1992 року до 04.09.1994 p.; визнати жилий будинок її та відповідача спільною сумісною власністю; визнати за нею право власності на ? частину жилого будинку та виділити їй в натурі з жилого будинку передпокій «1-1», площею 8,3 м2, житлову кімнату «1-2», площею 20 кв.м., кладову «1-6», площею 2,4 кв.м, ванну «1-7» площею 4,2 кв.м, веранду літ. «а», колодязь питний №9; визнати за нею право власності на будівельні матеріали у виді літ. «В» - літня кухня, літ. «Г» - сарай, літ. «г» - навіс, літ. «Е»- вбиральня-душ; літ. «Ж» - арка, №1 - вимощення двору; виділити ОСОБА_4 з жилого будинку житлову кімнату «1-3», площею 14,9 кв.м, житлову кімнату «1-4» площею 9,6 кв.м, кухню «1-5», площею 10,5 кв.м; визнати за ОСОБА_4 право власності на будівельні матеріали у виді сараю під літ. «Д»; зобовязати кожну із сторін виконати роботи з переобладнання та перепланування відповідно до висновку експерта; визначити порядок користування присадибною земельною ділянкою відповідно до запропонованого нею варіанту поділу жилого будинку; виділити їй у власність рухоме майно мякий куточок вартістю 3500 грн., холодильник вартістю 2500 грн., вхідні броньовані двері вартістю 1759 грн., ванну вартістю 400 грн., пральну машину вартістю 950 грн., бойлер вартістю 550 грн.; виділити у власність відповідачу диван, вартістю 300 грн., шафу для одягу, вартістю 800 грн., кухню, вартістю 1000 грн., газовий котел, вартістю 1000 грн., кухонну мийку, вартістю 150 грн., газову плиту, вартістю 1500 грн.; стягнути з неї на користь відповідача грошову компенсацію в сумі 1227 грн. 50 коп. за його частку у рухомому майні та 15 810 грн. за його частку у житловому будинку, а також стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати.

Донька ОСОБА_2 і ОСОБА_4, ОСОБА_4, яка за час розгляду справи досягла повноліття, просила витребувати у відповідача належне їй майно: трюмо, компютер, компютерний стіл, крісло, ліжко, шафу.

В судовому засіданні позивачі позов підтримали.

Відповідач позов його дочки ОСОБА_4 визнав повністю, позов ОСОБА_2 визнав частково.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 грудня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 задоволений частково, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_4 задоволений повністю; поділене набуте ОСОБА_2 і ОСОБА_4 за час шлюбу рухоме майно; виділене у власність ОСОБА_2 наступне майно: мякий куточок вартістю 3500 грн., холодильник вартістю 2500 грн., пральну машину вартістю 950 грн., а усього на суму 6950 грн.; виділено у власність ОСОБА_4 наступне майно: кухонний гарнітур вартістю 1000 грн., опалювальний котел вартістю 1000 грн., мийку вартістю 150 грн., газову плиту вартістю 1500 грн., броньовані вхідні двері вартістю 1759 грн., ванну вартістю 400 грн., бойлер вартістю 550 грн., диван вартістю 300 грн., а усього на суму 6659 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію 76 грн. 50 коп. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 відмовлено. Зобовязано ОСОБА_4 повернути ОСОБА_4 її особисте майно: трюмо вартістю 150 грн., компютер вартістю 1500 грн., компютерний стіл вартістю 500 грн., крісло вартістю 150 грн., ліжко вартістю 300 грн., шафу вартістю 500 грн., також стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якої просить рішення суду змінити, постановити рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, а також, що судом порушені норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно п. 3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив матеріали справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що з травня 1992 року до 04 вересня 1994 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що було підтверджено показаннями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу ОСОБА_13, шлюб між ОСОБА_14 та ОСОБА_13 (ОСОБА_4) розірваний, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 25.11.1992 року, зроблено запис № 84, яке було видане 03.06.1994 р. (а.с. 52).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу ОСОБА_13 (ОСОБА_4), після розірвання шлюбу присвоєно прізвище Узун (а.с. 52).

04 вересня 1994 року ОСОБА_4 і ОСОБА_13 зареєстрували шлюб, після реєстрації шлюбу ОСОБА_13 змінила прізвище на ОСОБА_4 (а.с. 49)

28.03.1996 p. y ОСОБА_4 і ОСОБА_2 народилась дочка ОСОБА_5 (а.с. 60).

25 травня 1993 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі- продажу ОСОБА_4 придбав у КСП «Іскра» житловий будинок, який складався з позначених на плані під літ. «А» - жилого будинку, під літ. «а» - веранди, вбиральні, цистерни і знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Миколаївка (зараз с. Калаглія), вул. Ювілейна, буд. №4 (а.с. 12-22).

Під час шлюбу ОСОБА_2 і ОСОБА_4 поліпшили стан жилого будинку, зокрема: виконали роботи щодо шпаклювання стелі та стін всередині будинку, оклеїли стіни шпалерами, обладнали приміщення ванної кімнати, облицювали кахельною плиткою стіни та підлогу ванної кімнати, завершили оздоблення зовнішніх стін будинку, газифікували будинок, влаштували новий водопровід, замінили на нові вхідні двері, замінили двері в одні із житлових кімнат. Внаслідок цього вартість жилого будинку згідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи збільшилась на 25 798 грн. З висновком експерта ОСОБА_2 і ОСОБА_4 згодні.

Крім того, за час шлюбу, за рахунок спільної праці і коштів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 самочинно, побудували біля спірного жилого будинку господарські будівлі та споруди: літню кухню під літ. «В», навіс під літ. «г», сарай під літ. «Д», сарай під літ. «Д», убиральню під літ. «Е», навіс під літ. «Ж», вимощення І.

Також судом встановлено, що з 04.09.1994 р. до 09.09.2013 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, під час якого за рахунок спільних коштів та праці вони набули наступне рухоме майно: мякий куточок вартістю 3500 грн., холодильник вартістю 2500 грн., пральну машину вартістю 950 грн., кухонний гарнітур вартістю 1000 грн., опалювальний котел вартістю 1000 грн., мийку вартістю 150 грн., газову плиту вартістю 1500 грн., броньовані вхідні двері вартістю 1759 грн., ванну вартістю 400 грн., бойлер вартістю 550 грн., диван вартістю 300 грн., загальна вартість якого становить 13609 грн.

Згоди щодо поділу цього майна між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 не досягнуто, однак відповідач визнав, що трюмо вартістю 150 грн., компютер вартістю 1500 грн., компютерний стіл вартістю 500 грн., крісло вартістю 150 грн., ліжко вартістю 300 грн., шафу вартістю 500 грн. є особистим майном його дочки ОСОБА_3 і погодився повернути їй це майно.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 в частині поділу спільного майна подружжя, та відмовляючи в задоволені позову про встановлення факту спільного проживання з відповідачем однією сімєю, визнання жилого будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання за нею права власності на ? частину жилого будинку, виділ їй в натурі ? частини будинку, визнання за нею права власності на будівельні матеріали у виді господарських будівель та споруд та їх поділ, визначення порядку користування присадибною земельною ділянкою, а також задовольняючи позов ОСОБА_4 про витребування майна, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно до положень ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, а відповідно до ст.71 цього ж Кодексу майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Якщо дружина і чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

З вказаного вбачається, встановлення фактів проживання однією сім'єю у період до 01 січня 2004 року законодавством не передбачено.

Згідно із частиною першою статті 24 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пункти 1, 2 частини першої статті 57 СК України).

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Тобто суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Судова колегія погоджується з вказаними висновками суду, та не находить підстав для задоволення апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд приймаючи рішення, не повно зясував дійсні обставини справи, оскільки вона своїми коштами та працею приймала участь у придбанні відповідачем жилого будинку, а тому має право на власності на нерухоме майно, а саме на частину будинку та будівельних матеріалів у вигляді господарських будівель та споруд, як це передбачено законом, не приймаються до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи, а саме тим, що ОСОБА_2 не надала доказів стосовно того, що своїми коштами та працею до реєстрації шлюбу з відповідачем, тобто до 04.09.1994 р., вона приймала участь у придбанні відповідачем 25.05.1993 р. на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку.

Інші доводи апеляційної скарги також не приймаються до уваги, оскільки вони також спростовуються матеріалами справи, а письмових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду надано не було.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційної скарги доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують, та задоволенню не підлягають, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в звязку з чим апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ ОСОБА_15