Справа №521/9526/15-ц
Провадження №2/521/489/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2016 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Поліщук І.О.,

при секретарі Святецькій І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» про визнання кредитного договору №014/0010/74/63675 від 21.08.2006 року та договору іпотеки від 29.08.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за р. № 10964 недійсними, стягнення грошових коштів та відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернула сь з позовною заявою до Акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» про визнання кредитного договору №014/0010/74/63675 від 21.08.2006 року та договору іпотеки від 29.08.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за р. № 10964 недійсними, стягнення грошових коштів та відшкодування матеріальної та моральної шкоди, в якому просить визнати укладений між нею, ОСОБА_1 та відповідачем кредитний договір № 014/0010/74/63675 від 21 серпня 2006 року недійсним (нікчемним правочином) з моменту його укладення; визнати укладений між нею, ОСОБА_1 та відповідачем іпотечний договір від 29 серпня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований за р. № 10964, укладений в забезпечення зобовязань її, ОСОБА_1 за кредитним договором № 014/0010/74/63675 від 21 серпня 2006 року недійсним (нікчемним правочином) з моменту його укладення; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - кредитного договору № 014/0010/74/63675 від 21 серпня 2006 року шляхом стягнення з АТ «ОСОБА_2 Аваль» на її, ОСОБА_1 користь надмірно сплачених коштів в рамках кредитного договору № 014/0010/74/63675 від 21 серпня 2006 року у розмірі 9 251 долара США 70 центів, яка підлягає поверненню відповідно до вимог чинного законодавства України; стягнути з АТ «ОСОБА_2 Аваль» на її, ОСОБА_1 користь суму понесеної майнової шкоди у розмірі 25 141 гривня 95 копійок, а також стягнути з АТ «ОСОБА_2 Аваль» на її, ОСОБА_1 користь суму понесеної моральної шкоди у розмірі 10 000 гривень. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 21 серпня 2006 року між нею, ОСОБА_1 та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» укладено кредитний договір № 014/0010/74/63675, за яким відповідач надав їй, ОСОБА_1 кредит (у вигляді невідновлювальної кредитної лінії) на таких умовах: ліміт кредиту 64 000,00 доларів США; процентна ставка за користування кредитом 12 % процентів річних; кредит надавався на 240 місяців з 21.08.2006 року по 21.08.2026 року. 29 серпня 2006 року у забезпечення кредитних зобов'язань позивачки в рамках кредитного договору було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований за р. № 10964, де предметом іпотеки виступало нерухоме майно, а саме квартира № 71, яка знаходиться в місті Одесі по вулиці Гайдара № 15, площею 44,6 кв., що належить позивачці на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 21.08.2006 року, зареєстрований за р. № 10716, та зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН» у книзі 28допк на стор.175 номер запису № 22696. В той же час, укладений кредитний договір (зі всіма додатками та додатковими угодами) за своїм змістом та текстом не відповідає діючому законодавству України (в тому числі в галузі кредитування), інтересам позивачки, порушує її споживчі права та законні інтереси, що полягає у наступному. По-перше, те що взагалі лежить на поверхні та про що відповідач чудово знає, є факт невідповідності пункту 1 Кредитного договору діючому законодавству України. Так, цей пункт суперечить ч.1 статті 524 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Тобто, можна говорити про те, що в Кредитному договорі, в розумінні статті 638 ЦК України, порушено істотну умову договору, котра стосується його предмету. Договори, які передбачають отримання позичальником суми кредиту в іноземній валюті є такими, що суперечать закону навіть, в тому разі, якщо в них визначений еквівалент в національній валюті. Справа в тому, що еквівалент предмету договору споживчого кредиту в національній валюті не може сприйматися як предмет цього договору, оскільки ним є іноземна валюта. Таким чином, предметом договору споживчого кредиту в іноземній валюті є речі (відповідна сума іноземної валюти), а це суперечить ч. 1 статті 1054 ЦК України, яка визначає, що предметом кредитного договору можуть бути лише гроші - українська гривня. Договори споживчого кредитування в іноземній валюті за своєю юридичною природою не є кредитними договорами, а є класичним прикладом договорів позики, предметом яких можуть бути як грошові кошти, так і інші речі, визначені родовими ознаками. Отже, невідповідність договору споживчого кредиту вимогам закону в момент його укладення тягне за собою недійсність такого договору відповідно до стані 215 ЦК України. Таким чином, позичальник який отримав споживчий кредит в іноземній валюті має право звернутися до суду з позовом про визнання договору споживчого кредиту в іноземній валюті недійсним. По-Друге, кредитний договір відповідає всім ознакам споживчого кредиту, а саме: Відповідач є банком; Позивач є споживачем, так як є фізичною особою, яка придбаває продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція що набувається, відповідає ознакам продукції передбаченим Законом України «Про захист прав споживачів», правовідносини, породження яких є метою кредитного договору, регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». По-третє, укладення відповідачем кредитного договору, який за своїм змістом є фактично договором споживчого кредиту, в той формі, яку ми розглядаємо в рамках цієї позовної заяви, свідчить про те, що відповідач скористався юридичною необізнаністю позивачки та порушив цілу низку вимог діючого законодавства. Враховуючи той факт, що кредитний договір передбачав надання кредиту на особисті потреби (позивачка не є субєктом підприємницької діяльності в рамках кредитного договору та не є субєктом зовнішньоекономічної діяльності, а кредит відповідно до п. 2.1. Кредитного договору надавався на придбання нерухомого майна), тобто грошові кошти в рамках споживчого кредиту були надані відповідачем на купівлю позивачкою необхідного їй майна, а відповідно до діючого законодавства України розрахунки між резидентами України здійснюються виключно у гривні, укладення договору споживчого кредиту в іноземній валюті є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів». Тобто, відповідач укладаючи кредитний договір у іноземній валюті усвідомлював, що єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня, у звязку з чим позивачка не зможе використовувати отримані грошові кошти, у якості засобу платежу, та буде вимушена здійснювати валюто-обмінні операції для того, щоб використати їх за цільовим призначенням відповідно до умов кредитного договору. Необхідно відмітити, що позивачка не оспорює право відповідача на здійснення кредитних операцій у валюті, в разі наявності в нього відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України. По-четверте, положення законодавства, що передбачають необхідність зазначення в кредитному договорі інформації про сукупну вартість кредиту за кожним платіжним періодом, включаючи реальну процентну ставку і абсолютне значення подорожчання кредиту, розрахунок частки платежів у погашення основного боргу та в погашення відсотків (при ануїтетних платежах), валютні ризики, носять імперативний характер. Відсутність зазначеної інформації позбавляє споживача можливості правильно вибрати товар (послугу). Кредитний договір не містить вищенаведеної інформації. В свою чергу кредитний договір не містить жодних посилань на «орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, що є суттєвим порушенням законодавства України, та як слідство - визнання кредитного договору недійсним. Виконавець зобов'язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Споживач має право відмовитися від договору про надання послуг без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених в абзацах першому та другому ч. 12. ст. 10 Закону. Проте відповідач не попередив позивачку, що його послуги, зважаючи на їх ціну (вартість), явно не задовольнятимуть інтереси і вимоги позивачки, також відповідач не попередив і про те, що вартість кредиту може істотно зрости, ніж це очікувалось під час укладення договору. Позивачці з боку відповідача не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання позивачкою продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит. З вищевказаного, можливо дійти до висновку, що фактично, ще в момент підписання кредитного договору позивачку поставлено в невигідне та таке, що порушує її права становище. Кредитний договір взагалі не містить відповідальності з боку відповідача за невиконання або неналежне виконання умов кредитного договору, більше того даний кредитний договір містить виключно пункти відповідальності тільки з боку позичальника. Крім того, кредитний договір має істотний дисбаланс прав позивачки, по відношенню до безмежних прав відповідача. Фактично позивачка взагалі не має жодних прав! Проте, згідно п. 9 ч. 1 етапі 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір, повинен містити: права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору (зазначені вимоги в повній мірі кореспондуються з редакцією Закону України «Про Фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг від 15.12.2005 року). Спірний кредитний договір не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність відповідача: ні за невиконання, ні за неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору, а це є суттєвою умовою, через що кредитний договір в цілому, суперечить п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Окрім того, п. 9.3, 9.4 кредитного договору надають право відповідачу у разі невиконання будь-якої умови кредитного договору, в тому числі несвоєчасного погашення кредиту згідно затвердженого графіка, порушення строків сплати відсотків, невиконання, або неналежного виконання умов договорів, які є забезпеченням цього кредитного договору, збільшити відсоткову ставку на 5 % до 17 % річних з наступного дня, слідуючого за днем виявлення порушення, з подальшим письмовим повідомленням Позивача. Споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Судова практика виходить з того, що відсутність у кредитному договорі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупність вартості кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, є порушення пункту 2 ч.2 ст.11 Закону і може бути підставою для визнання договору недійсним в цілому. Враховуючи названі акти законодавства і судову практику, слід дійти висновку, що умови договору про валюту кредиту, сукупну вартість кредиту, в тому числі за кожним платіжним періодом, включаючи реальну процентну ставку і абсолютне значення подорожчання кредиту, розрахунок частки платежів у погашення основного боргу та в погашення відсотків (для ануїтетних платежів), а також валютні ризики, є істотними споживчими властивостями і їх характеристика впливає на вибір споживача. Відсутність названих умов в кредитному договорі може бути визнано несправедливими умовами у разі, коли ці умови вносять істотний дисбаланс у права та обов'язки сторін за договором на шкоду споживача, зокрема, у разі можливого збільшення суми витрат позичальника під час виконання зобов'язань в порівнянні з очікуваною сумою витрат під час укладення кредитного договору. Та обставина, що окремі умови договору або їх деякі аспекти були індивідуально узгоджені, не виключає застосування положень про несправедливі умови до решти договору. По-пяте, відповідно до статті 35 Закону України «Про Національний банк України» гривня (банкноти і монети), як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. На момент укладання Кредитного договору, курс гривні до долару США (долар) становив 505 гривень за 100 доларів, до цього часу такий курс, з незначними коливаннями, тримався в Україні протягом останніх шести років. Як запевняли позивачку працівники ПАТ «ОСОБА_2 Аваль», кредит в іноземній валюті - долар, є для неї найбільш вигідним. На сьогодні курс гривні до долару становить приблизно 2115,33 гривень за 100 доларів. Отже, існує істотна зміна становища, щодо виконання боргових зобовязань за кредитним договором. Тобто з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно зросла, яку позивачці необхідно сплачувати, в звязку із чим значно погіршився її фінансовий стан. Отже, подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у етапі З Цивільного кодексу України - принципу справедливості. Таким чином, використання відповідачем долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, значно погіршує становище позивачки, як споживача порівняно з відповідачем в разі настання певних подій, що тягне за собою наслідки передбачені відповідно до етапі 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто - визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. По-шосте, відповідно до абз. 2 ч. 1 статті 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Слід зазначити, що позивачка в рамках кредитного договору отримала від відповідача 64 000 доларів США. В той же час, відповідно до довідки позивачка сплатила відповідачу 72 611 доларів США 70 центів. Тобто різниця між отриманою сумою кредиту та виплаченою складає 8 611 доларів США 70 центів. Зазначена різниця підлягає поверненню позивачці шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки як наслідок недійсності кредитного договору. Відповідно до квитанції від 21.08.2006 року позивачка сплатила на користь відповідача визначену в кредитному договорі комісію, що фактично складало 640,00 доларів США. Зазначена різниця підлягає поверненню позивачці шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки як наслідок недійсності кредитного договору. По-сьоме, враховуючи той факт, що позивачка отримала послугу від відповідача, яка не відповідає нормативно-правовим актам і нормативним документам, вимогам, що пред'являються до неї, а також інформації, наданій виробником (виконавцем, продавцем). Позивачка має право на відшкодування майнової шкоди. Таким чином, загальних обсяг вимушених витрат позивачки (майнова шкода) складається із суми сплачених страхових платежів та складає 25 141 гривня 95 копійок. Зазначена сума підлягає поверненню позивачці шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки як наслідок недійсності кредитного договору та понесення позивачкою майнової шкоди. По-восьме, відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Позивачку як споживача заздалегідь було введено в оману та окутано певними межами, та заздалегідь непередбачуваними витратами. Позивачка вважає, що дії відповідача спричинили їй значні моральні стражданні, душевні переживання та біль, у звязку з чим, вона вимушена просити суд стягнути з відповідача на її, ОСОБА_1 користь моральну шкоду. Слід зазначити, що розмір моральної шкоди позивачки має компенсувати її внутрішні душевні страждання, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках (у звязку з тим, що вона не мала змоги нормальним чином вести домашнє господарство, завести сімю, сплачувати надмірно запозичені грошові кошти, придбати інше майно, тощо), час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану та складає 10 000 гривень. По-девяте, відповідно до статті 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Враховуючи той факт, що кредитний договір є недійсним з моменту його вчинення, то й Іпотечний договір підлягає визнанню недійсним, як забезпечення виконання зобовязань позивачки за кредитним договором. Позивачка зазначила, що виходячи з усього вищенаведеного, можна дійти висновку, укладений між нею, ОСОБА_1 та відповідачем кредитний договір про відкриття кредитної лінії, містить суттєві невідповідності відносно вимог чинного законодавства України, ці невідповідності свідомо допущені відповідачем і націлені проти прав та інтересів позивачки. Так як будь-яка із зазначених умов, є істотною умовою кредитного договору, відповідно до вимог законодавства України, вважає, що відповідно до ст. 217 Цивільного кодексу України, недійсність будь-якої із зазначених умов окремо, а разом всіх тим паче, є наслідком недійсності правочину (Кредитного договору) в цілому, з усіма правовими наслідками, які закон з цим повязує. В свою чергу іпотечний договір, як забезпечення зобовязань за Кредитним договором, також підлягає визнанню недійсним. Посилаючись на викладене позивачка звернулась з наведеним позовом до суду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги своєї довірительки підтримав з підстав викладених у позовній заяві та просив їх задовольнити.

Представник відповідача будучи присутнім в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, надав до суду письмові заперечення в яких просив суд відмовити ОСОБА_1 у позові до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, стягнення грошових коштів та відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В своїх запереченнях представник відповідача зазначив, що кредитний договір № 014/0010/74/63675, підписаний між банком та ОСОБА_1, укладений згідно з вимогами ст. 203 ЦК України, не суперечить чинному законодавству, є дійсними та обов'язковими для виконання.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» про визнання кредитного договору №014/0010/74/63675 від 21.08.2006 року та договору іпотеки від 29.08.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за р. № 10964 недійсними, стягнення грошових коштів та відшкодування матеріальної та моральної шкоди слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

У судовому засіданні встановлено, що 21 серпня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №014/0010/74/63675, за яким кредитор, на положеннях та на умовах цього договору, надає позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 64000,00 доларів США. Кредит надається на 240 місяців з 21 серпня 2006 року по 21 серпня 2026 року. Погашення кредиту здійснюється щомісячно згідно графіку погашення кредиту. Процентна ставка за користування кредитом складає 12 відсотки річних. Кредитні кошти призначені для використання на придбання нерухомого майна.

В забезпечення кредитного договору №014/0010/74/63675 від 21.08.2006 року 29.08.2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки посвідчений ОСОБА_3, приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 10964, де предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира під номером 71 в будинку під номером 15 по вулиці Гайдара в місті Одесі.

На час укладення кредитного договору, Договору Іпотеки Позичальник/Іпотекодавець ОСОБА_1 була ознайомлена з змістом вказаних договорів і наслідками порушення зобов'язань за цими договорами. Вказане підтверджується підписом Позичальника/Іпотекодавця в кредитному договорі, Договорі Іпотеки.

Надаючи правову оцінку виниклим між сторонами по справі правовідносинам, суд вважає, що спірні правовідносини регулюються Главою 71 Цивільного кодексу України та договірними умовами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

В своєму позові позивачка визнавала факт укладання безпосередньо нею спірного кредитного договору від 21.08.2006 року та договору іпотеки від 29.08.2006 року з відповідачем та отримання коштів за умовами договору.

Факт укладення Кредитного договору підтверджуються підписами сторін договору, а також діями, що свідчать про добровільне виконання покладених на сторін обовязків. До даного висновку суд приходить виходячи, з того, що до матеріалів справи надано копії: договору кредиту, договору іпотеки, договорів добровільного страхування майна, а також тим, що у самій позовній заяві позивачка визнає факт укладення кредитного договору та договору іпотеки. Також позивачка надала до матеріалів справи ксерокопії квитанції про часткову оплату кредитних коштів.

Суд враховує, що позичальник добровільно 21.08.2006 року уклала на встановлених сторонами умовах кредитний договір №014/0010/74/63675 та 29.08.2006 року договір іпотеки мала право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, що визначено ст. 1056 ч.2 ЦК України, але подібних дій з боку ОСОБА_1 здійснено не було.

Таким чином, судом встановлено, що сторони вчинили дії, які з однієї сторони, засвідчують їх бажання укласти відповідний Кредитний договір, а з іншої спрямовуються на виконання укладеного договору. Відповідними діями сторони підтвердили факти укладення договорів та здійснили фактичні дії щодо їх часткового виконання.

Також у позовній заяві вказано, що причиною звернення до суду є те, що на думку сторони позивача видача банками кредитів та сплата процентів за їх користування у валюті, відмінній від української гривні, без наявності індивідуальної ліцензії Національного банку України є порушенням валютного законодавства, що у свою чергу є підставою для визнання недійсним кредитного договору, у яких зобовязання між сторонами виражене в іноземній валюті та підлягає виконанню у валюті, відмінній від гривні України.

Дійсно, як встановлює ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Забезпечення стабільності грошової одиниці є основною функцією центрального банку держави Національного банку України. Втім, визначаючи правовий статус гривні, вказана норма Основного Закону не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав, офіційного тлумачення цього положення Конституційним Судом України не надавалось.

В силу ст. 192 ч.1 ЦК України, законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня.

Разом з тим, згідно ст. 533 ч.ч.1,2 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Але в той же час, ст. 192 ч.2 ЦК України встановлює, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. А ст. 533 ч.3 ЦК України регламентує, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Спеціальне законодавство України у сфері банківської діяльності та діяльності небанківських фінансових установ не містить приписів, які б забороняли банкам або іншим фінансовим установам надавати кредити в іноземній валюті.

Як прямо передбачає ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківська діяльність це залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб; банківський кредит це будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми; банківська ліцензія це документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність; кошти гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Законодавцем в ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» чітко визначені банківські операції, здійснювати які банки мають право на підставі банківської ліцензії незалежно від валюти, яка використовується національної або іноземної.

Згідно з ст. 55 ч.1 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

В силу ст.5 ч.ч.1,2 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Відповідно до ст.5 ч.4 п.п. «в»,«г», індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, такі операції: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Згідно ст.44 ч.1, ч.2 п.1, Закону України «Про Національний банк України», Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. До компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та контролю належить, зокрема, видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій.

Як встановлено в п.8.12 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України №200 від 30 травня 2007, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 18 червня 2007 року за №656/13923, фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій, і національний оператор поштового звязку можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій Національного банку на здійснення валютних операцій.

Відповідно до п.5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України №275 від 17 липня 2001 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 21 серпня 2001 року за №730/5921, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Таким чином, ст.5 ч.2 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», передбачено право банку на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) здійснювати валютні операції, в тому числі надавати кредити у іноземній валюті фізичним особам та відповідно вимагати виконання зобовязання в іноземній валюті.

З наданих суду доказів, вбачається, що Національним банком України було видано Акціонерному поштово-пенсійному банку «Аваль» Банківську ліцензію №10 від 03.12.2001 року на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п.п. 5-11 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностями. Невідємною частиною ліцензії є Дозвіл №10-3 від 10.02.2004 року з додатком, в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати Акціонерний поштово-пенсійний банк «Аваль» з валютними цінностями.

Суд враховує, що за станом на момент розгляду даної справи, як і на момент укладення Кредитного договору, законодавством України не встановлено терміни та суми кредитів в іноземній валюті, як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Даний факт, на переконання суду, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, повязані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, суд не вбачає порушень законодавства України, зокрема положень й вимог Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» та Цивільного Кодексу України, при укладенні та виконанні Кредитного договору, а посилання сторони позивача щодо невідповідності умов Кредитного договору законодавству України з підстав, повязаних з тим, що валютою кредитування є долари США, є цілком безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Безумовно, згідно ст. 16 ч.1, ч.2 п.2 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Як вказує ст. 202 ч.ч.1, 2 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно ст. 203 ч.ч.1,2,3,4,5 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Дійсно, згідно ст. 215 ч.ч.1,3 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Посилання позивачки на те, що всі ризики щодо знецінення національної валюти у відношенні до іноземної валюти несе відповідач, що на її думку є введенням в оману, судом також не прийняті, оскільки зазначені умови визначені договором, прочитані позивачкою ОСОБА_1 та вона на них погодилась підписавши договір та отримавши кошти, що не суперечить ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено, що визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання виконавцю можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір, у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладання договору не застосовується до операцій з фінансовими послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем послуг, що зазначено і в п.16 Постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року.

Для валютних операцій використовуються валютні (обмінні) курси іноземних валют, виражені у валюті України, зазначені курси встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України, до яких ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» ніякого відношення не має.

Таким чином, позивачка не довела суду жодної істотної обставини яка б вказувала на введення її в оману під час укладання договору кредиту, не доведено умисел дій відповідача, істотність значення обставин, а також і сам факт обману. Щодо коливання іноземної валюти, суд звертає увагу на те, що зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості могла, виходячи з динаміки зміни курсів валют, передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Суд не приймає до уваги те, що ОСОБА_1 не знає діючого законодавства, оскільки вона могла скористатися своїм правом та отримати юридичну допомогу при оформленні кредитного договору.

За клопотанням сторони позивача судом призначена судово-економічна експертиза, яка проведена Аудиторською фірмою АУДИТ ЮБК, згідно з висновком якої розрахунок щомісячного ануїтетного платежу у розмірі 704,70 доларів США відповідно до умов договору розраховано правильно. Розмір реальної процентної ставки за кредитом по договору № 014/0010/74/63675 від 21.08.2006 року складає 13,43 %. Експертом встановлено абсолютне значення подорожання кредиту відповідно до умов кредитного договору № 014/0010/74/63675 від 21.08.2006 року у розмірі 172 814, 75 доларів США. Відхилення між сумою платежів, передбачених додатком до кредитного договору і сумою, що була б сплачена з врахуванням додаткових платежів, складає 3686, 75 доларів США. Застосована відсоткова ставка у розмірі 13,43% при нарахуванні процентів за користування кредитом не відповідає умовам кредитного договору № 014/0010/74/63675 від 21.08.2006 року. Суд проаналізувавши висновок судово-економічної експертизи, вважає, що доводи експерта викладені у висновку не можуть слугувати підставою для визнання оскаржуваних договорів недійсними.

Отже, вимога про визнання кредитного договору недійсним є безпідставною, тому повинна бути залишеною без задоволення.

Виходячи із того, що вимога позивачки про визнання недійсним договору іпотеки є похідною від визнання договору кредиту недійсним, що задоволенню не підлягає, то і вимога про визнання недійсним договору іпотеки також задоволенню не підлягає, оскільки основне зобов'язання недійсним не визнано.

В звязку з вище наведеним, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки кредитний договір №014/0010/74/63675 від 21.08.2006 року та договір іпотеки від 29.08.2006 року, були укладені з дотриманням чинного законодавства, є чинними та такими які підлягають виконанню.

Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, дією чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст.137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (не майнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат не майнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд, відмовляючи в позові про відшкодування моральної шкоди, приймає до уваги, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є похідними від встановлення судом неправомірності дій відповідача, задоволення позову про стягнення збитків, тому відмовляючи в задоволенні позову, відмовляє і в задоволенні позову про стягнення моральної шкоди.

Представник відповідача в своїх письмових запереченнях зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності при поданні позовної заяви.

За ст.267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Розглянувши правомірність застосування правил ст. 267 ЦК України, суд дійшов наступних висновків. Згідно з п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленої до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Тому враховуючи, що стороною позивача позовні вимоги недоведені, суд відмовляє в їх задоволенні на загальних підставах, незалежно від спливу строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» про визнання кредитного договору №014/0010/74/63675 від 21.08.2006 року та договору іпотеки від 29.08.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за р. № 10964 недійсними, стягнення грошових коштів та відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Малиновський районний суд м. Одеси протягом 10 днів. Особи, що приймали участь у справі, але не були присутні при проголошенні рішення, мають право на його оскарження на протязі десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий: