Провадження № 2/522/2036/6
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2016 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у судовому засіданні в залі Приморського районного суду м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 30.11.2015 року звернувся до суду з позовом Головного управління Національної поліції в Одеській області, Державної казначейської служби України, за яким просив стягнути з відповідачів на його користь матеріальну шкоду у розмірі 120 000, 00 грн. та моральну шкоду у розмірі 50 000, 00 грн..

Позовні вимоги обґрунтував наступним. 20.04.2012 року протиправними діями ОСОБА_2 було захоплено його квартиру АДРЕСА_1, у якій позивач народився та з 1968 року постійно мешкав. Перший розбійний злом захват житла позивача відбувся 30.07.2011 року, про що показували по телебаченні та сповіщалось у пресі. Після чого за заявою Приморської районної адміністрації було скасовано заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.05.2011 року по справі №2-6044/11 (с. Турецький О.С.), яким до того було зобовязано Приморську районну адміністрацію укласти з ОСОБА_2 договір найму житлового приміщення, а саме квартири під номером 28, в будинку № 18, по вулиці Манежній в місті Одесі. Вважає, що стаття у газеті від 03.08.2011 року, виступ на телебаченні, скарги сусідів ОСОБА_1 до ЖЕКу змусили ПРА ОМР скасувати вказаний договір найму. Проте, сам ОСОБА_3 відділ міліції на дві скарги позивача (талони повідомлення від 31.07.2011 року та від 03.08.2011 року) видала постанову від 03.08.2011 року за №31/23 про відмову у порушенні кримінальної справи, розяснивши що правовідносини, які виникли з ОСОБА_2, є цивільно-правовими. Позивач не погоджується з даною постановою, оскільки дії ОСОБА_2 були протиправними, останній після злому житла позивача викрав з оселі чимало майна, грошей позивача і усе це залишилось без покарання. Також, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.12.2011 року по справі 2/1522/10950/11 (с. Кравчук Т.С.), яким було задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1; визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою № 28 в будинку № 18 по вул. Манежній в м. Одесі, теж скасовано. Факт незаконних, злочинних дій ОСОБА_2 підтверджує також листом відповіддю директора Департаменту міського господарства за №С-1534 від 31.10.2011 року, в якому вказано про наявність відносно позивача ознак злочину, передбаченого ст.. 162 КК України (порушення недоторканості житла).

Вважає, що ОСОБА_4 без жодного юридичного дозволу та дозвільних документів, без судових виконавців віроломно зломав та захопив житло позивача на очах міліції, яка не діяла та своєчасно не розглядала скарги позивача. По другому злочинному зломі квартири позивача, ОСОБА_1 було подано до міліції сім скарг. Вважає, що його оселя була розграбована по вині працівників відділу міліції, які не реагували належним чином на його скарги. 11.08.2012 року позивачем було подано до ОСОБА_3 талон повідомлення та список усього викраденого майна позивача за термін хазяйнування ОСОБА_2 з 20.04.2012 року по 03.08.2012 року. Проте, працівниками відділу міліції не приймались дії з розшуку ОСОБА_2 та усього викраденого майна позивача. ОСОБА_5 04.01.2013 року було відкрито кримінальне провадження №0000089 та слідчим СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області були внесені відомості до ЄРДР за фактом таємного викрадення майна ОСОБА_1, за ознаками ч.1 ст.185 КК України, внесені відомості до ЄРДР, за яким позивач вказан потерпілим. 07 червня 2014 року постановою слідчого Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_6 досудове розслідування було закрито, у зв'язку з відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення. Не погоджуючись з постановою про закриття кримінального провадження, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідною скаргою та ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 19.11.2014 року (справа №522/19802/14-к) скаргу ОСОБА_1 задоволено: постанову слідчого Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_6 від 07.06.2014 року про закриття кримінального провадження № 0000089 від 04.01.2013 р. за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України скасовано; зобов'язано слідчого Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_6 по кримінальному провадженні № 0000089 усунути недоліки. У подальшому усі його запити до органів державної влади мають лише одну відповідь проводиться розслідування. Таким чином, вважає усі дії органів міліції протиправними, злочинність постанови про закриття кримінального провадження підтверджує ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси, посилається на бездіяльність працівників міліції щодо належного здійснення розслідування кримінального провадження стосовно ОСОБА_4, чим порушено його законні права та інтереси.

У судове засідання зявились позивача та його представник ОСОБА_7 позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити, стягнувши з відповідачів на користь позивача матеріальну шкоду розмірі 120 000 грн. та моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. ОСОБА_1 додатково пояснив, що ОСОБА_2 двічі захоплював його житло: 30.07.2011 року та за допомогою сусідів його вигнали; та 20.04.2012 року і позивач на протязі 3,5 місяців не міг зайти до власної квартири. Потрапив до власної оселі лише 03.08.2012 року за допомогою сусідів, а не міліції. На усі звернення працівники міліції не реагували, лише 03.08.2011 року прийняли його звернення та пізніше надали відповідь про наявність між позивачем та ОСОБА_2 цивільно-правових відносин та відмову у відкритті кримінального провадження. 20.04.2012 року ОСОБА_2 поставив броньовані двері та позивач не мав можливості зайти до власної квартири, позивач за участю своїх сусідів у кв. 21 викликав міліцію. Працівникам міліції двері також не відчинили і вказали, що всередині охоронець, пізніше приїхав ОСОБА_2, показав працівникам міліції свій паспорт з пропискою в квартирі позивача, та міліція поїхала. Враховуючи, що ОСОБА_2 не мав права на квартиру, позивач звертався до міліції згідно талону-повідомлення 20.04.2012 року та заявою 03.05.2012 року. він також звертався до органів прокуратури, проте жодної відповіді не отримував. За весь цей час ОСОБА_2 повністю обікрав квартиру позивача. Проте, працівники міліції свої обовязки не виконували належним чином, першого разу відмовивши у відкритті кримінального провадження, другого разу незаконно закривши кримінальне провадження, не звертаючи уваги на злочинні дії ОСОБА_2. Ухвала слідчого судді від 19.11.2014 року підтверджує незаконність закриття кримінального провадження. До теперішнього часу йде розслідування. Крім того, позивач посилався те, що такими шахрайськими діями ОСОБА_2 діяв по відношенню до інших осіб, приблизно знає вісім потерпілих осіб. Вважає, що працівники міліції виконували свої обовязки не належним чином, в порушення вимог законодавства, допустивши розкрадання майна позивача. Завдані збитки оцінює на 120 000 грн.. Вважає, що міліція сприяла незаконним діям ОСОБА_4, усе це завдало йому моральні страждання, виразилось на проблемах із здоровям, у звязку з чим оцінює завдану моральну шкоду на суму 50 000, 00 грн.

Представники Головного управління Національної поліції в Одеській області, Державної казначейської служби України у судове засідання не зявились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомили. до суду 12.04.2016 року Головним управлінням ДКС України в Одеській області були надані письмові заперечення (а.с.103-107), за якими у задоволенні позову просили відмовити у повному обсязі.

Суд, за згодою осіб, які брали участь у справі, з урахуванням вимог ст.. 169 ЦПК України, ухвалив слухати справу за відсутності представників відповідачів.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, прийшов до висновку, що про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач був зареєстрований з 03.07.1968 року за адресою: АДРЕСА_2 (довідка (виписка з домової книги про склад сімї та реєстрацію №1297 від 01.09.2011 року (а.с.12).

З пояснень позивача та його представника судом встановлено, що позивач двічі внаслідок дій ОСОБА_2 був позбавлений доступу до свого житла. Зокрема, першого разу позивач не зміг потрапити до квартири 03.07.2011, на підтвердження чого надав роздруківку статті з газети (а.с.13) та заяву сусідів - мешканців будинку від 01.08.2011 року (а.с.14).

У звязку з чим, ОСОБА_1 31.07.2011 року та 03.08.2011 року звертався до ОСОБА_3 Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області з відповідними заявами про злом квартири та викрадення майна (талони повідомлення від 31.07.2011 року та від 03.08.2011 року (а.с.19).

ОСОБА_5 №31/23-5703 ЖРЗПЗ від 03.08.2011 року (а.с.23) ОСОБА_3 повідомив позивачу, що на підставі зібраних матеріалів справи винесена постанова про відмову у порушенні кримінальної справи на підставі 6 п.2 КПК України. У звязку з тим, що між ним та ОСОБА_2 склались цивільно-правові відносини, та для відшкодування збитків було рекомендовано позивачу звернутись до суду.

При цьому суд враховує, що 19.05.2011 року Приморським районним судом м. Одеси (с. Турецький С.О., справа 2-6044/11) було винесено заочне рішення, яким було задоволено позов ОСОБА_2 та зобовязано Приморську районну адміністрацію укласти з ОСОБА_2 договір найму житлового приміщення, а саме квартири під номером 28, в будинку № 18, по вулиці Манежній в місті Одесі (а.с.15-17).

Тобто, на момент звернення ОСОБА_1 до працівників міліції з відповідними заява вказане заочне рішення не переглядалось та було чинним. Також, на підставі даного рішення між ОСОБА_2 та Приморською районною адміністрацією 11.07.2011 року був укладений відповідний договір найму АДРЕСА_3.

У подальшому, за заявою голови Приморської районної адміністрації ухвалою суду від 04.08.2011 року вказане заочне рішення від 19.05.2011 року було скасоване (а.с.18).

З пояснень позивача судом встановлено, що другого разу він не міг попасти до власного житла 20.04.2012 року та зміг повернутись до власного житла лише через три місяці. З приводу другого проникнення до його квартири позивач також звертався до ОСОБА_3.

Зазначене підтверджується також Листом ОСОБА_3 Приморського РВ ОМУ ГУВМС України в Одеській області від 25.06.2012 року (а.с. 19-21). Згідно даного листа, позивач 25.06.2012 року звернувся до ОСОБА_3 Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області із заявою про те, що він 20.04.2012 року повернувшись з прогулянки до додому, виявив, що вхідні двері АДРЕСА_4, змінені, у квартирі знаходяться по сторонні люди (ЖРЗПЗ №3103 від 20.04.2012 року). У ході перевірки встановлено, що на розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебувала справа №2/1522/109560/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, заочним рішенням по якій 01.12.2011 року було задоволено позов ОСОБА_2 та визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою № 28 в будинку № 18 по вул. Манежній в м. Одесі (а.с.24-25). Також встановлено, що ОСОБА_2 був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі заяві про реєстрацію місця проживання, наданої начальнику СГІРФО ОСОБА_3 Приморського РВ ОМУ ГУМВС 13.01.2012 року на підставі договору найму.

03.04.2012 року ОСОБА_1 подав до Приморського районного суду м. Одеси заяву про перегляду вказаного заочного рішення суду. Ухвалою суду від 11.06.2012 року вищевказане заочне рішення було скасовано та справу призначено до розгляду у загальному порядку.

Рішенням суду від 19.03.2013 року по справі №1522/14955/12 (с. Кравчук Т.С.) у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення відмовлено. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування задоволено та визнано право ОСОБА_1 на користування квартирою № 28 в будинку № 18 по вул.. Манежній в м. Одесі (а.с.26-28).

Відповідно до рішення суду від 19.03.2013 року ОСОБА_1 знову був зареєстрований у своїй квартирі АДРЕСА_5.

За фактом незаконного проникнення до квартири позивач неодноразово звертався до ОСОБА_3, про що свідчать наявні у матеріалах справи копії талонів-повідомлень (від 20.04.2012 року реєстр №3103, від 10.05.2012 року №3670, від 19.11.2012 року № 8995 (а.с.30-31).

Також 10 серпня 2012 року позивач подав ОСОБА_3 Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області заяву з переліком майна, яке було викрадено ОСОБА_2 за період його злочинного перебування у квартирі (а.с.33-35). Згідно даної заяви, позивач просив порушити кримінальну справу за фактом викрадення ОСОБА_2 належного позивачу майна, посилаючись, що за період з 20 квітня 2012 року по 03 серпня 2012 року ОСОБА_2 було повністю розграбовано його житло на суму більш ніж 120 000 грн..

Зокрема, у даній заяві позивач вказує, що було викрадено кошти на суму 30000 грн., 2 000 дол. США, приблизно 1 000 Євро, 50 англійських фунтів, 30 канадських доларів, музичні інструменти та інше майно.

Постановою ОСОБА_3 від 19.08.2012 року (а.с.36) було відмовлено у порушенні кримінальної справи.

Також судом встановлено, що пізніше 04.01.2013 року слідчим СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області до ЄРДР були внесені відомості за фактом таємного викрадення майна ОСОБА_1 за ознаками ч.1 ст. 185 КК України.

Пізніше, постановою слідчого Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 07.06.2014 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000089 від 04.01.2013 року закрито у звязку з відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення (а.с.39-40). У постанові також вказано, що під час перевірки було опитано ОСОБА_2, який зазначив, що під час заселення до вищевказаної квартири у 2010 році, крім обгорілого сміття у приміщення нічого не було.

Не погоджуючись з даною постановою слідчого, ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з відповідною скаргою. Слідчим суддею Приморського районного суду м. Одеси Пислар В.П. було розглянуто скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_6 від 07.06.2014 року про закриття кримінального провадження № 0000089 від 04.01.2013 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, яке скоїв ОСОБА_2.

19.11.2014 року винесено ухвалу (справа №522/19802/14-ц), якою скаргу ОСОБА_1 задоволено: постанову слідчого Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_6 від 07.06.2014 року про закриття кримінального провадження № 0000089 від 04.01.2013 р. за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України скасовано. Зобов'язано слідчого Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_6 по кримінальному провадженні № 0000089 усунути вищевказані недоліки (а.с.41-42).

З пояснень позивача та його представника судом також встановлено, що на даний час розслідування кримінального провадження № 0000089 триває.

Зазначене знайшло також підтвердження у листі Портофранківського ВП Приморського відділення міліції у м. Одесі ГУНП в Одеській області №36/2С-174 від 04.05.2016 року та листі Прокуратури Одеської області №04/2/2-6207-15 від 21.04.2016 року, згідно яких проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0000089 триває та доручено слідчому СВ Приморського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_5.

Звертаючись з відповідним позовом до суду, ОСОБА_1 в обґрунтування розміру завданої матеріальної шкоди посилався саме на вищезгаданий перелік викраденого майна, вказаного у заяві, поданої до відділу міліції, та просив задовольнити позов з підстав, передбачених ст.. 1166, 1167 ЦК України.

Згідно до ст.. 5 Закону України «Про міліцію», міліція виконує свої завдання неупереджено, у точній відповідності з законом. Ніякі виняткові обставини або вказівки службових осіб не можуть бути підставою для будь-яких незаконних дій або бездіяльності міліції. Для забезпечення громадського порядку працівники міліції зобов'язані вживати заходів незалежно від свого підпорядкування.

Міліція поважає гідність особи і виявляє до неї гуманне ставлення, захищає права людини незалежно від її соціального походження, майнового та іншого стану, расової та національної належності, громадянства, віку, мови та освіти, ставлення до релігії, статі, політичних та інших переконань. При звертанні до громадянина працівник міліції зобов'язаний назвати своє прізвище, звання та пред'явити на його вимогу службове посвідчення. У взаємовідносинах з громадянами працівник міліції повинен виявляти високу культуру і такт.

У разі невиконання працівниками міліції вимог, встановлених цією статтею, особа, права якої були порушені, та/або її представники (родичі, захисник) можуть звернутися до суду із заявою про відшкодування шкоди у встановленому законом порядку.

Відшкодуванню підлягають у повному обсязі моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії або бездіяльність працівників міліції завдали моральної втрати громадянинові, моральних страждань, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Працівники органів міліції несуть матеріальну відповідальність за шкоду, завдану незаконними діями або бездіяльністю в межах, встановлених законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 22, 23,1166, 1167 ЦК України.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

На підставі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України).

За правилами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина.

Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків.

Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

П.18 Постанови Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з'ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди,

Тобто, умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на бездіяльність працівників міліції, яка знайшла підтвердження в ухвалі слідчого судді від 19.11.2014 року, та унаслідок якої йому було надано відповідні збитки.

Проте, суд не вважає обставини викладені у вказаній ухвалі суду преюдиційними, оскільки відповідно до ст. 61 ЦПК України виключно вирок у кримінальному провадженні є тим видом судового рішення, обставини встановленим яким, не потребують на доказування. Разом з тим, рішення суду, на яке посилається позивач, вироком суду не є, тому суд оцінює надану ухвалу суду, як письмовий доказ.

Так, дослідивши мотивувальну частину ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 19.11.2014 року, судом не встановлена наявність висновків, що свідчить про винуватість слідчого. Ухвала суду містить зазначення положень кримінального процесуального законодавства, резолютивна частина ухвали містить зобовязанні усунути недоліки по кримінальному провадженні № 0000089 та виконати усі необхідні слідчі дії. Проте вказані висновки не свідчать про наявність бездіяльності та вини слідчого у завданні позивачу збитків та шкоди.

Будь-яких інших доказів вини слідчого, позивач не надав, тоді як відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті вимоги, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на вищевикладене, суд не вбачає наявності вини працівників міліції у тому, що у позивача були викрадені речі, вказані у заяві від 10.08.2012 року. При цьому позивачем на підтвердження наявності до крадіжки у квартирі вказаного у переліку майн будь-яких належних та допустимих доказів суду також не надано.

Відповідно до ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Система стримувань й переваг, як складовий елемент принципу верховенства права передбачає зокрема й судовий контроль за діяльністю органів досудового слідства в кримінальному процесі, який полягає в усуненні допущених порушень, відновленні процесуальних прав допущених органами досудового слідства.

Так, відповідно до ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржена бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобовязаний вчинити у визначений цим Кодексом строк.

Таким чином, процесуальним законом, учаснику кримінально-процесуальних правовідносин надаються певні гарантії та права, при реалізації яких, унеможливлюється можливість понесення збитків, в сенсі 22, 1166 ЦК України.

Оскільки реалізація наданих процесуальних законом прав здійснюється за розсудом особи, що їй належать, втрати понесені при такій реалізації, не можна вважати збитками та матеріальною шкодою.

За таких обставин, суд встановив відсутність всіх елементів цивільно-правого делікту, а саме відсутність шкоди, спричиненої позивачу, причинно-наслідкового звязку між протиправною поведінкою та спричиненою шкодою. Крім того, з огляду на відсутність належних доказів вини відповідача, суд також встановив відсутність протиправної поведінки відповідача, тому відмовляє в задоволенні позовної заяви.

За таких ж самих обставин, суд відмовляє в задоволенні моральної шкоди. Так, окрім відсутності доказів протиправної поведінки відповідача, підставою для відмови в задоволенні позовної заяви в цієї частині є відсутність доказів наявності моральної шкоди, причинного звязку між шкодою і протиправною бездіяльністю заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Не підтвердив й позивач чим саме були спричинені моральні страждання, з чого позивач виходить при встановленні компенсації у відшкодуванні моральної шкоди в розмірі 50000 гривень.

Враховуючи викладене, керуючись принципами справедливості, розумності, добросовісності, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 15, 60, 169, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст..ст. 16, 22, 23, 1166, 1176 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення., згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України .

Суддя: Домусчі Л.В.

13.05.2016