Справа № 379/1772/15-ц Головуючий у І інстанції Василенко О. М.
Провадження № 22-ц/780/1645/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 28.03.2016
УХВАЛА

Іменем України

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого:ОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 14 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька та дозволу на оформлення документів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька та дозволу на оформлення документів.

Просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України, оформлювати документи для тимчасового виїзду без згоди та супроводу батька ОСОБА_5 на період з 01.02.2016 р. по 01.09.2016 р. до Французької Республіки та вирішити питання щодо судових витрат, оскільки добровільної згоди батько дитини не надає.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 14 січня 2016 року позов задоволено.

Надано дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини ОСОБА_7 за межі України без згоди та супроводу батька ОСОБА_5 на період з 01.02.2016 року по 01.09.2016 року до Французької Республіки.

Дозволено ОСОБА_6 без згоди батька ОСОБА_5, оформлювати документи для тимчасового виїзду неповнолітньої дитини ОСОБА_7 за межі України без згоди та супроводу батька ОСОБА_5 на період з 01.02.2016 року по 01.09.2016 року до Французької Республіки.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у справі, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, які зявилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов та надаючи дозвіл на тимчасовий виїзд дитини і оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду дитини за кордон, суд першої інстанції виходив із положень Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 26 жовтня 1999 року рішенням Таращанського районного суду Київської області шлюб між сторонами по справі розірвано.

Неповнолітня дочка ОСОБА_7 перебуває на утриманні матері, позивачки по справі ОСОБА_6.

В січні 2016 року позивачка мала намір разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_7 тимчасово виїхати за кордон, а саме до Французької Республіки для оздоровлення та навчання останньої. Проте, у звязку з тим, що відповідач заперечував проти виїзду дочки за кордон, позивачка звернулася до суду для отримання дозволу.

Статтею 150 СК України встановлено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції).

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Згідно зі ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено, зокрема, Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Згідно з ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Проїзний документ дитини видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства.

Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами і доповненнями) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Отже, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для скасування рішення суду при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, суперечить його правам та інтересам дитини, не заслуговують на увагу, оскільки апелянтом не надано доказів на підтвердження вказаних обставин.

Що ж стосується доводів апелянта про необхідність закриття провадження у справі, так як він до винесення рішення суду першої інстанції надав нотаріально посвідчену, добровільну заяву на дозвіл ОСОБА_6 на тимчасовий виїзд дитини за кордон та дозвіл на оформлення документів доньки, то вони колегією суддів розцінюються критично, оскільки такі підстави не передбачені ст. 205 ЦПК України, а з самої заяви вбачається (а.с. 33), що ним було надано дозвіл ОСОБА_8, тоді як позивачка є ОСОБА_9, а отже іншою особою, ніж та, якій було надано відповідний дозвіл, тому остання жодним чином не може скористатися відновідною заявою.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач не спростував обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини закордон.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно встановив фактичні обставини справи, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Таращанського районного суду Київської області від 14 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В.Березовенко

Судді: С.М.Верланов

ОСОБА_3