Категорія: 39 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Стрільчука В.А.,

суддів Здрилюк О.І., Бовчалюк З.А.,

секретар судового засідання Перебойчук Р.В.,

з участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним дубліката свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання недійсним договору дарування за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду від 09 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником 1/3 частини квартири, яка знаходиться за адресою: м. Луцьк, пр. Молоді, 23/5. Крім того, вона прийняла спадщину на 1/3 частину цієї квартири після смерті іншого співвласника ОСОБА_5.

На даний обєкт нерухомого майна претендує і ОСОБА_3, яка незаконним шляхом отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частини квартири, а також дублікат цього свідоцтва, ввівши в оману працівників Першої Луцької державної нотаріальної контори щодо втрати оригіналу вказаного документа.

Шляхом укладення договору дарування від 27 січня 2012 року ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_6 згадані 2/3 частини квартири. Для укладення договору дарувальник предявила дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 січня 2012 року. Договір дарування було зареєстровано лише 16 лютого 2015 року.

Однак рішенням Луцького міськрайонного суду від 29 квітня 2013 року свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_3 на 2/3 частини квартири визнано недійсним і встановлено, що зазначена відповідач не є власником цього майна.

Оскільки дії ОСОБА_3 порушують її права як власника, просила визнати недійсним дублікат свідоцтва про право на спадщину від 20 січня 2012 року, визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_3, від 27 січня 2012 року і застосувати наслідки недійсності правочину.

Збільшивши під час розгляду справи позовні вимоги, ОСОБА_1, крім вищенаведеного, просила також скасувати державну реєстрацію дубліката свідоцтва про право на спадщину від 20 січня 2012 року, скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3, що була здійснена на підставі дубліката свідоцтва про право на спадщину від 20 січня 2012 року, скасувати державну реєстрацію договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, від 27 січня 2012 року (зареєстрований 16 лютого 2015 року), скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6, що була здійснена на підставі договору дарування від 27 січня 2012 року (зареєстрований 16 лютого 2015 року).

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 09 лютого 2016 року позов задоволено.

Постановлено визнати недійсним дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 січня 2012 року на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Скасувати державну реєстрацію дубліката свідоцтва про право на спадщину від 20 січня 2012 року.

Скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3, що була здійснена на підставі дубліката свідоцтва про право на спадщину від 20 січня 2012 року.

Визнати договір дарування, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, від 27 січня 2012 року недійсним.

Скасувати державну реєстрацію договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, від 27 січня 2012 року (зареєстрований 16 лютого 2015 року).

Скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6, що була здійснена на підставі договору дарування від 27 січня 2012 року (зареєстрований 16 лютого 2015 року).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення про відмову в позові, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В запереченні позивач ОСОБА_1 просить відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, зазначаючи про його законність і обґрунтованість.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких мотивів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду, яким визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частки квартири по пр. Молоді, 23/5 в м. Луцьку за ОСОБА_3, набрало законної сили, отже слід визнати недійсним і дублікат цього свідоцтва та правочин, на підставі якого він був вчинений, а саме договір дарування, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, від 27 січня 2012 року і застосувати наслідки недійсності правочину.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є власником 1/3 частини квартири, яка знаходиться за адресою: місто Луцьк, проспект Молоді, 23/5, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 37639125 від 18 травня 2015 року (а. с. 11-12) та свідоцтвом про право власності на житло від 18 листопада 1994 року (а. с. 21). Згідно з цим свідоцтвом співвласниками спірної квартири, крім ОСОБА_1, були ОСОБА_7 та ОСОБА_5, яким вказане майно належало на праві спільної сумісної власності.

27 грудня 2002 року державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори було видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частини спірної квартири. У свідоцтві зазначено, що спадкоємцем майна ОСОБА_5, яка померла 27 березня 2002 року, був її син ОСОБА_7, але у звязку з його смертю 01 грудня 1996 року спадщина переходить до його дочки ОСОБА_3 (а. с. 133).

Вказане свідоцтво було видане ОСОБА_3 у відповідності з вимогами ст. 66 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), згідно з якою на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Видача свідоцтва провадиться у строки, встановлені цивільним законодавством України.

На підставі заяви ОСОБА_3 про втрату свідоцтва про право на спадщину за законом 20 січня 2012 року державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори їй було видано взамін втраченого дублікат вказаного свідоцтва (а. с. 133, 134).

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 29 квітня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на спадкове майно, яке набрало законної сили, позов задоволено частково свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 27 грудня 2002 року ОСОБА_3 після смерті її матері ОСОБА_5, на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 визнано недійсним, оскільки 2/3 частин квартири не належали спадкодавцю та не було враховано наявність спадкоємця за заповітом спадкодавця ОСОБА_5, яка прийняла спадщину, - ОСОБА_1 Також вказаним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_1 прийняла спадщину на 1/3 частини квартири після смерті ОСОБА_5 В частині позову про визнання права власності на спадкове майно ОСОБА_1 відмовлено у звязку з передчасністю такої вимоги, оскільки вона не зверталася до нотаріуса з письмовою заявою про оформлення права на спадщину, а нотаріус не відмовляв їй у цьому (п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування») (а. с. 54-61).

Свою позовну вимогу про визнання недійсним дубліката свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 20 січня 2012 року, ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що рішенням суду вказане свідоцтво визнано недійсним. Саме з наведеної підстави суд і задовольнив позов в означеній частині.

Однак при цьому судом не враховано, що відповідно до ч. 1 ст. 53 Закону України «Про нотаріат» у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, які мають на це право, видається дублікат втраченого документа.

Визначення терміну «дублікат» в чинному законодавстві відсутнє, проте з практики застосування термінів, слів та словосполучень у юриспруденції дублікатом є другий примірник документа, що має таку саму юридичну силу, як і оригінал. Тобто дублікат документа повинен містити ті ж відомості, що й оригінал документа. Фактично видача дубліката полягає у відтворенні тексту документа, дублікат якого видається, що спрямовано на відновлення такого документа у випадку неможливості використання останнього з певних причин.

При скасуванні чи визнанні недійсним документа, на підставі якого виданий дублікат, одночасно втрачає свою силу і його дублікат.

Оскільки вищезгаданим рішенням Луцького міськрайонного суду від 29 квітня 2013 року (постановленим після видачі дубліката свідоцтва), яке набрало законної сили, свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 27 грудня 2002 року ОСОБА_3 після смерті її матері ОСОБА_5, на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 визнано недійсним, то і дублікат, виданий раніше взамін цього свідоцтва, також втратив свою силу. За таких обставин визнання недійсним дубліката не потребується.

Більше того, навіть за відсутності рішення про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за наявності виданого нотаріусом дубліката такого свідоцтва, яке оспорюється заінтересованою особою з підстав незаконності видачі свідоцтва, належним способом захисту її прав у такому випадку є визнання недійсним саме свідоцтва, а не його дубліката. Але, враховуючи, що в даному випадку свідоцтво визнано недійсним рішення суду, відсутні підстави для визнання недійсним дубліката, виданого взамін цього документа.

Такий висновок апеляційного суду випливає з наступного.

Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів міститься у ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу (далі ЦК) України. Згідно з ч. 3 цієї статті суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спосіб захисту цивільних прав та інтересів встановлено ст. 1301 ЦК України, згідно з якою свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Підставою своєї вимоги про визнання недійсним вказаного документа ОСОБА_1 зазначила незаконність саме свідоцтва про право на спадщину (відсутність у ОСОБА_3 права на спадкування, що встановлено рішенням суду), а не порушення, допущені при видачі дубліката свідоцтва (зокрема, у звязку з втратою оригіналу).

Тому в задоволенні позову в означеній частині слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Факт укладення 27 січня 2012 року нотаріально посвідченого договору дарування, за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 2/3 частини квартири АДРЕСА_3, крім пояснень позивача та її представника, які стороною відповідача не заперечувалися, підтверджується також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо обєкта нерухомого майна від 07 вересня 2015 року (а. с. 72-73).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України право розпорядження своїм майном належить власникові.

Оскільки, як встановлено вищезгаданим рішенням Луцького міськрайонного суду від 29 квітня 2013 року, право власності ОСОБА_3 на 2/3 частини спірної квартири було набуто незаконно, а правовстановлюючий документ, який посвідчував це право, визнаний недійсним, відчуження нею вказаного майна суперечить вимогам цивільного законодавства.

Даним договором дарування порушені права та охоронювані законом інтереси позивача, так як ОСОБА_3 відчужила ОСОБА_4 майно, частина якого раніше перейшла до ОСОБА_1 в порядку спадкування.

Тому у відповідності з ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. ст. 3, 4 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України позивач має право на захист свого порушеного права.

Однак, заявивши вимогу про визнання договору дарування недійсним, ОСОБА_1 обрала невірний спосіб захисту свого права. Вважаючи себе власником частини спірного майна, якого вона протиправно позбавлена, позивач просила захистити її порушене право шляхом визнання недійсним правочину про відчуження цього майна, стороною якого вона не була. Тобто, між позивачем та відповідачами договірних відносин не виникало.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правовчинів.

Як розяснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. п. 21, 22 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Згідно з ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Разом з тим, застосувавши як спосіб захисту порушених прав статті 215-216 ЦК України, суд першої інстанції не врахував, що реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину.

Отже реституція є правовим наслідком недійсності правочину і способом захисту цивільних прав, який може бути застосовано до відносин зобовязального характеру, за умови, якщо спір виник між сторонами недійсного правочину (договору).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Наведені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 листопада 2012 року (справа № 6-107цс12), від 18 вересня 2013 року (справа № 6-95цс13), від 17 грудня 2014 року (справа № 6-140цс14), від 10 червня 2015 року (справа № 6-348цс15).

Звернувшись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_1 не врахувала, що обраний нею спосіб захисту її порушеного права не забезпечить ефективного захисту цього права в разі задоволення позову, оскільки визнання правочину недійсним і застосування реституції матиме наслідком повернення майна відчужувачу ОСОБА_3 як стороні оспорюваного правочину, а не позивачу.

Виходячи із встановлених обставин справи та враховуючи положення ст. 11 ЦПК України, згідно з якою суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд першої інстанції прийшов до невірного висновку про задоволення позову в цій частині, оскільки позивачем неправильно обраний спосіб захисту порушеного права.

Тому в задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування слід відмовити.

Той факт, що ОСОБА_1 не оформила своє право власності на частину спірного майна, яке ОСОБА_3 незаконно відчужила ОСОБА_4 (про що зазначено в оскаржуваному рішенні), не є підставою для задоволення її позову про визнання недійсним договору, стороною якого вона не була.

Вимоги позивача про скасування державної реєстрації дубліката свідоцтва про право на спадщину за законом, права власності ОСОБА_3 на підставі цього дубліката, договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, від 27 січня 2012 року, права власності за ОСОБА_4 на підставі цього договору є похідними від заявлених вимог про визнання недійсними дубліката правовстановлюючого документа та договору дарування, а отже не підлягають задоволенню у звязку з безпідставністю основних вимог.

Крім того, заявивши вказані вимоги, сторона позивача не зазначила, в яких саме реєстрах відбулася державна реєстрація вищезгаданих документів, правочинів та речових прав, а також органи та юридичні особи, відповідальні за внесення та скасування записів до реєстрів, не заявляла клопотань про залучення цих осіб до участі у справі, хоча у разі задоволення позову в частині скасування державної реєстрації рішення суду може вплинути на їх права та обовязки щодо сторін спору.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. При цьому закон не вимагає прийняття окремого рішення суду про скасування державної реєстрації.

У звязку з невідповідністю висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи та допущеними ним порушеннями вищенаведених норм матеріального права оскаржуване рішення слід скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в позові згідно з вимогами ст. 309 ЦПК України.

Дане рішення апеляційного суду не перешкоджає ОСОБА_1М після оформлення в установленому законом порядку права власності на спадкове майно захистити своє порушене право шляхом предявлення віндикаційного позову до набувача її майна.

Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення без задоволення позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Оскільки позивач ОСОБА_1 як інвалід другої групи звільнена від сплати судового збору (п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»), понесені відповідачем ОСОБА_3 судові витрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2961,20 грн. (а. с. 183) підлягають поверненню їй за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 09 лютого 2016 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним дубліката свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання недійсним договору дарування відмовити.

Повернути ОСОБА_3 за рахунок держави судовий збір в сумі 2961 (дві тисячі девятсот шістдесят одна) грн. 20 коп., сплачений за подання апеляційної скарги на рішення Луцького міськрайонного суду від 09 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним дубліката свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання недійсним договору дарування.

Судовий збір сплачено відповідно до квитанції № 0.0.509981637.1 від 22 лютого 2016 року в сумі 2961 (дві тисячі девятсот шістдесят одна) грн. 20 коп. за наступними реквізитами: отримувач коштів УДКСУ у м. Луцьку, 22030001, код отримувача 38009628, банк отримувача 803014, рахунок отримувача 0002, призначення платежу: судовий збір.

Оригінал квитанції повернути ОСОБА_3

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: