Номер провадження: 22-ц/785/1029/16
Головуючий у першій інстанції Поліщук І.О.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2015 року за позовом Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення,

в с т а н о в и л а:

29 серпня 2014 року Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про виселення, обґрунтовуючи вимоги тим, що житловий будинок АДРЕСА_3 перебуває в оперативному управлінні Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради та обслуговується КП ЖКС «Черьомушки». В однокімнатної квартирі №19, житловою площею 22,23 кв.м., у буд. АДРЕСА_3 наймачем якої була ОСОБА_7, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, проживають відповідачі ОСОБА_6, іі дід, та ОСОБА_3, двоюрідний брат, які вселились в квартиру без правових підстав. Відповідач ОСОБА_6 є співвласником приватизованої квартири АДРЕСА_1 та зареєстрований за цією адресою з 20 липня 1994 року. Відповідач ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 з 12 грудня 2003 року. Відповідачі на квартирному обліку Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради не перебувають, поліпшення житлових умов не потребують. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 травня 2013 року по цивільній справі №1519/3315/2012 за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_3 до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про зобов'язання укласти договір найму, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 листопада 2013 року, у задоволенні позову відмовлено.

Посилаючись на ці обставини та на ст. ст. 14, 58, 61, 109, 116 ЖК України, Малиновська районна адміністрація просила суд виселить відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_2, встановити порядок виконання рішення суду, а саме, зобов'язати відповідачів в добровільному порядку вчинити певні дії та звільнити самовільне зайняте житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3, у разі невиконання рішення суду в добровільному порядку застосувати вимоги ч. 2 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» щодо примусової організації виконавчих дій, спрямованих на звільнення вказаного житлового приміщення, та стягнути на користь позивача судовий збір в сумі 243,60 грн. (а.с. 2-7).

Представник відповідача, ОСОБА_3 - ОСОБА_4, проти позову заперечувала і в своїх поясненнях зазначала, що відповідач ОСОБА_3 є її сином, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 з 12 грудня 2003 року по теперішній час. Однак син проживає у спірній квартирі, куди заселився ще при житті його діда - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2014 року позов Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради задоволено (а.с. 46-47).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 10 березня 2015 року вказане заочне рішення суду скасовано в порядку перегляду заочного рішення (а.с. 67).

Останнім рішенням суду першої інстанції позов Малиновської районної адміністрації задоволено. Суд виселив відповідача ОСОБА_3 із займаного житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення, встановив порядок виконання рішення суду, а саме, зобов'язав відповідача в добровільному порядку вчинити певні дії та звільнити самовільне зайняте житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3, у разі невиконання рішення суду в добровільному порядку застосувати вимоги ч. 2 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» щодо примусової організації виконавчих дій, спрямованих на звільнення вказаного житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3, та стягнув з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 243,60 грн. (а.с. 79-80).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2015 року провадження у справі за позовом Малиновської районної адміністрації в частині вимог про виселення ОСОБА_6 закрито з підстави, передбаченої п. 6 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, у зв'язку зі смертю ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с. 75).

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального та матеріального права, а саме, судом не враховано, що відповідач ОСОБА_3 правомірно користується спірною квартирою, оскільки, перебуваючи з наймачем ОСОБА_7 в родинних стосунках, вселився в квартиру з її усного дозволу та допомагав у господарстві у зв'язку з тим, що вона була хворою людиною та потребувала сторонньої допомоги (а.с. 116-119).

Сторони у справі в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи сповіщені належними чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового повідомлення про виклик в суд позивача та представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у даному випадку їх неявка в суд не перешкоджає розглядові справи і не порушує право на доступ до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивачки задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду постановлено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Частиною 4, 5 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно із ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР виселення з займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі розпорядження Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 17 лютого 2009 року №76/01-06 відкрито особовий рахунок на ім'я ОСОБА_7 на займану нею однокімнатну квартиру НОМЕР_1 житловою площею 22,23 кв.м., у буд. АДРЕСА_3 складом сім'ї одна особа (а.с. 24). ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла (а.с. 25)

В спірній квартирі проживають відповідач ОСОБА_3, двоюрідний брат наймача ОСОБА_7, та проживав дід наймача - ОСОБА_6, померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с. 58).

Відповідач ОСОБА_6 був співвласником приватизованої квартири АДРЕСА_1 та зареєстрований за цією адресою з 20 липня 1994 року (а.с. 17, 28, 30).

Відповідач ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4, з 12 грудня 2003 року до теперішнього часу (а.с. 31).

Відповідач ОСОБА_3 на квартирному обліку Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради не перебуває, поліпшення житлових умов не потребує.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно ст. 61 ЖК УРСР, користування жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово- експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

У статті ст. 42 ЖК УРСР зазначено, що жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, крім випадків, передбачених статтею 46, частинами першою і другою статті 54, частиною першої статті 90, частиною шостою статті 101, статтями 102, 110, частиною першою статті 114 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством Союзу PCP і Української PCP.

У частинах 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР визначено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 травня 2013 року по цивільній справі №1519/3315/2012 за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_3 до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про зобов'язання укласти договір найму на спірну квартиру, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 листопада 2013 року, у задоволенні позову відмовлено (а.с. 10-12, 13-16).

Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої інстанції та апеляційної інстанції виходили з того, що позивачами ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не доведено, що вони вселились в спірну квартиру в порядку, передбаченому ст. 65 ЖК УРСР у якості членів сім'ї наймача ОСОБА_7, та набули право постійного користування житлом.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 проживає у спірній квартирі без правових підстав, право постійного користування житлом не набув, зберігає право користування іншим житлом, де зареєстрований у встановленому законом порядку, тому підлягає виселенню із спірної квартири без надання іншого житла.

Доводи представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом не враховано, що відповідач ОСОБА_3 правомірно користується спірною квартирою, оскільки, перебуваючи з наймачем ОСОБА_7 в родинних стосунках, вселився в квартиру з її усного дозволу та допомагав у господарстві у зв'язку з тим, що вона була хворою людиною та потребувала сторонньої допомоги, не приймаються до уваги з таких підстав.

У пункті 9 постанові №2 Пленуму «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року Верховний Суд України роз'яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу відповідач повинен був довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх заперечень проти позову, а саме, те що він набув право постійного користування спірною квартирою, але в судовому засіданні ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачем не доведені ці обставини.

Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Таким чином, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР).

Рішенням Малиновської районного суду м. Одеси від 25 серпня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення членом сім'ї наймача, визнання права користування квартирою, визнання наймача квартири, зобов'язання переоформити на його ім'я особистий рахунок на квартиру, залишеного без ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2016 року, у задоволені позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої інстанції та апеляційної інстанції виходили з того, позивач ОСОБА_3 не надав суду жодних належних та допустимих доказів щодо своєї реєстрації у спірній квартирі в установленому законом порядку за життя ОСОБА_7; постійного проживання разом із останньою в якості члена її сім'ї з квітня 2010 року та ведення з нею спільного господарства.

Допитані в суді першої інстанції за ініціативою представника позивача свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 свідчили, що ОСОБА_3 та його мати ОСОБА_4 під час хвороби ОСОБА_7 постійно відвідували її. Зазначене позитивно характеризує родину ОСОБА_4, проте не є доказом факту того , що ОСОБА_3 був членом сім'ї наймача та постійно проживав з нею.

Крім того, не підтверджує цей факт й здійснення за рахунок родини ОСОБА_3: поховання ОСОБА_7; утримання спірної квартири у належному санітарно - технічному стані та інших зобов'язань, що випливають із договору найму жилого приміщення, після смерті ОСОБА_7.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (ч. 3 ст. 61 ЦПК України), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.

Під судовим рішенням, зазначеним у ч. 3 ст. 61 ЦПК України, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ), у порядку господарського судочинства - відповідно до Господарського процесуального кодексу України, у порядку адміністративного судочинства - відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та наявні у справі докази, у тому числі й зазначені судові рішення, колегія суддів вважає, що з достовірністю встановлено те, що відповідач ОСОБА_3 не набув право постійного користування спірним житловим приміщенням у встановленому законом порядку, тому підлягає виселенню із спірної квартири без надання іншого житла.

Сам по собі факт реєстрації відповідача ОСОБА_3 після вирішення спорів, 25 квітня 2015 року у гуртожитку по АДРЕСА_5 не може служити підставою для задоволення позову. Також не має правового значення і те, що він допомагав у господарстві у зв'язку з тим, що вона була хворою людиною та потребувала сторонньої допомоги, як стверджує представник позивача.

Твердження представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом не зазначений правовий статус ОСОБА_3 в спірній квартирі, оскільки він проживає в неї із усного дозволу наймачем ОСОБА_7, не приймаються до уваги за таких підстав.

Статтею 99 ЖК УРСР передбачно, що піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім'ї, а також тимчасові жильці зобов'язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 фактично є тимчасовим жильцем й у разі смерті наймача ОСОБА_7 зобов'язаний негайно звільнити займане спірне житлове приміщення, а у разі відмови - підлягає виселення без надання іншого житла.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або ос порені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що позивачем Малиновською районною адміністрацією Одеської міської ради в судовому засіданні доведено, що відповідач ОСОБА_3 порушує її права, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України це право підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік