РІШЕННЯ

Іменем України

06.04.2016 року м. Львів

Франківський районний суд м.Львова в складі:

Головуючої судді: Мигаль Г.П.,

при секретарі: Максимович М.М.

за участю позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного закладу Франківської районної санітарно-епідемілогічної станції м.Львова, Міністерства охорони здоровя України, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3, про скасування наказу, визнання недійсним запису про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до Державного закладу Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м.Львова, Міністерства охорони здоровя України про скасування наказу, визнання недійсним запису про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні та стягнення 10 000 гривень моральної шкоди.

Позивач в позовній заяві зазначає, що 28.03.2012р. їй стало відомо про існування ухвали від 05.03.2012р. Франківського районного суду м.Львова (справа №2-2856, суддя Мартинишин М.О.), якою позовну заяву позивача про поновлення на посаді залишено без розгляду у звязку з повторною неявкою позивача в судове засідання, і це при тому, що жодних викликів з суду не отримувала. В цей же день 28.03.2012р. нею повторно подано позовну заяву до суду. Позивач вважає, що строк звернення до суду за захистом своїх прав нею не порушено, але якщо суд вважатиме, що такий строк пропущено просить поновити його як такий, що пропущено з поважних причин.

Приводом для звернення до суду за захистом та законних трудових інтересів послужило незаконне звільнення позивача з посади за скороченням штату. Зокрема, позивач посилається на те, що з 06.06.2011р. по 09.06.2011р. вона перебувала на листку непрацездатності.

08.08.2011 р. позивачці було вручено телеграму, якою повідомлялося про те, що згідно з наказом №17-К від 06.06.2011р. її звільнено у звязку з скороченням чисельності штату, і що їй необхідно зявитися для отримання трудової книжки. Таким чином, 08.08.2001р. позивач довідалась про те, що 06.06.2011 року, коли вона перебувала у лікарні, в яку було її доставлено з роботи швидкою медичною допомогою, позивача було звільнено з посади по скороченню. В день звільнення наказу про звільнення їй видано не було, також не видано трудової книжки, не проведено з нею і не виплачено повного розрахунку при звільненні. З отриманої телеграми 08.08.2011р. , повідомлялося, що їй слід зявитися та отримати виплату усіх сум.

Позивач вважає, що її було звільнено з роботи з порушенням вимог ч.4 ст.40 КЗпП України в період тимчасової непрацездатності та з порушенням вимог ст.42 КЗпП України, оскільки при скороченні посади помічника лікаря з гігієни харчування Державного закладу Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м.Львова, яку вона займала, не було враховано, що вона мала вищу кваліфікацію порівняно з іншими працівниками (першу категорію), а також у неї в сімї не було інших членів сімї із самостійним заробітком, на утриманні мала двох доньок, одна з яких навчалась, двох пристарілих батьків (по 75 років), стаж роботи більше 30 років. На засіданні профкому, на якому вирішувалось питання про надання згоди на її звільнення, вона присутня не була, і не були враховані вищевказані обставини.

В обґрунтування щодо моральної шкоди покликається на те, що діями відповідача, їй було заподіяно моральну шкоду. А саме, 06.06.2011р. позивач прийшла на роботу, здала лікарняні листки і написала заяву на продовження відпустки, як цього вимагають вимоги ст. статей 78 та 80 КЗпП України. Натомість, в.о. головного лікаря ОСОБА_3 почала застосовувати до позивача погрози, що скоротить або звільнить позивача по статті, позивач сильно розхвилювалась, їй стало дуже погано: зявилися сильні болі в області грудей, біль під лопаткою лівої руки, терпкість, запаморочення, пітливість, тахікардія і піднявся тиск. У звязку з цим, позивач вимушена була викликати на роботу швидку допомогу, яка приїхала в 13:30 год., бригада №18. Відтак, з 06.06.2011 року, позивачка перебувала на листку непрацездатності, такий листок непрацездатності було подано відповідачу. 16.06.2011 позивачку було скеровано на комісію МСЕК, комісія відбулась 20.06.2011р., яка дала їй третю групу інвалідності. Вище перелічені дії призвели до того, що ОСОБА_1 тепер інвалід, і до такого стану фактично довели нервові потрясіння, переживання, які вона отримала завдяки свідомим та упередженим діям та вчинкам в.о. головного лікаря Франківської СЕС ОСОБА_3

В подальшому позивачем подано суду заяви про збільшення та уточнення позовних вимог від 07 вересня 2015 року, від.24.11.2015 року, від 10 лютого 2016 року.

В остаточних позовних вимогах (заява від 10.02.2016р.) позивач просить визнати неправомірним та скасувати наказ №17-К від 06.06.2016р. про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника лікаря з гігієни харчування за п.1 ст.40 КЗпП України; визнати недійсним запис про звільнення, внесений в трудову книжку ОСОБА_1 на підставі наказу №17-К від 06.06.2011р. за п.1 ст. 40 КЗпП України; стягнути з Міністерства охорони здоровя України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 80 400,40 гривень , середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні 14 636,65 гривень та моральну шкоду в розмірі 10 000.00 грн.; визнати ОСОБА_1 звільненою за п.1 ст.40 КЗпП України у звязку з ліквідацією державного закладу Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м.Львова.

Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 03.03.2015 року залучено Головне Управління державної СЕС у Львівській області в якості співвідповідача.

Представник Головного управління держсанепідемслужби у Львівській області в судовому засіданні від 07.04.2015 року надав пояснення, що Головне управління Держсанепідемслужби у Львівській області- як новоутворена юридична особа не має статусу правонаступника ліквідованих державних закладів Держсанепідемслужби системи МОЗ України. Львівське міське управління Головного управління Держсанепідемслужби у Львівській області є відокремленим структурним підрозділом Головного управління Держсанепідемслужби у Львівській області без права юридичної особи. Зазначене також випливає із відповіді, отриманої від Державної санітарно-епідеміологічної служби України за №24.04.2015р. за №08.16/2472/27 (т.2 а.с.49-50).

В судовому засіданні представник позивача зазначив, що у позивача відсутні позовні вимоги до Головного управління Держсанепідемслужби у Львівській області. За клопотанням позивача, яке було задоволено, протокольною ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 25.01.2016 року Головне управління Держсанепідемслужби у Львівській області виключено з числа співвідповідачів, оскільки воно не є правонаступником Державного закладу Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м.Львова.

Протокольною ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 15 жовтня 2015 року за клопотанням представника позивача, яке було задоволено судом, залучено до участі у справі в якості співвідповідача Міністерство охорони здоровя України.

Міністерство охорони здоровя подало до суду заперечення на позов від 21 грудня 2016 року, в яких зазначило, що позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки п.4 ст.105 ЦК України встановлено, що з моменту призначення ліквідаційної комісії до неї переходять повноваження щодо керування справами юридичної особи. Таким чином, до голови ліквідаційної комісії перейшли всі повноваження щодо управління справами згаданого державного закладу. З наведеного слідує, що порядок ліквідації Франківської районної СЕС відповідає законодавству, а позивача звільнено відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України, у звязку з чим у неї виникло право на отримання вихідної допомоги, яку зобовязаний сплатити роботодавець - голова ліквідаційної комісії Франківської районної СЕС. Таким чином, обовязок щодо виплати вихідної допомоги при звільненні, передбаченої ст.44 КЗпП України, та інших виплат покладено на Франківську районну СЕС, що свідчить про відсутність порушення Міністерством охорони здоровя України прав позивача.

В судовому засіданні позивач та представник позивача надали пояснення, аналогічні, викладеним в позовній заяві та в заявах про збільшення та уточнення позовних вимог. Позов просили задоволити.

Представник відповідача Міністерства охорони здоровя в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про місце та час розгляду справи. Справу просив розглядати без участі представника, в позові відмовити з підстав, викладених в письмових запереченнях.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, про причини неявки суд не повідомила. Будучи присутньою в попередніх судових засіданнях, надала пояснення, що звільнення позивача відбулося відповідно до вимог законодавства, в позові просить відмовити. Щодо відповідача Державного закладу Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м.Львова зазначила, що вказана юридична особа ліквідована та припинила свою діяльність з 04.04.2014. Третя особа ОСОБА_3 була головою ліквідаційної комісії, неодноразово направляла позивачу листи щодо необхідності отримання трудової книжки, однак позивач відмовлялася та і на даний час відмовляється від отримання трудової книжки.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, надавши оцінку доказам, наданим сторонами, суд доходить до переконання, що позов слід задоволити частково, виходячи з нижченаведеного.

Позивач ОСОБА_1 (дівоче прізвище Курбан) 4 серпня 1980 року прийнята на роботу в санепідстанцію Радянського району м.Львова на посаду помічника санітарного лікаря відділення праці з 04 серпня 1980 року відповідно до наказу №77 від 01.08.1980р. (а.с.105).

Згідно з наказом №14 від 03 липня 1997р. помічнику епідеміолога ОСОБА_4 змінено прізвище на ОСОБА_1 у звязку з одруженням (т.1 а.с.96)

Відповідно до наказу санепідстанції Радянського району м.Львова №7-к від 12.11.2002р. ОСОБА_1 переведена на повну ставку помічника лікаря з гігієни харчування з 15 листопада 2002р.

Наказом №47-ВO від 25 листопада 2010 року Державного закладу «Франківська районна санітарно-епідоміологічна станція» м.Львова прийнято рішення про скорочення чисельності штату помічників санітарного лікаря з гігієни харчування у відділенні харчування. Відповідно до штатного розпису ДЗ «Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція» м.Львова станом на 30.09.2010р. у відділенні гігієни харчування передбачено 4 штатні одиниці помічника лікаря-гігієніста, а відповідно до шатного розпису від 17.02.2011р. передбачено 3 посади помічника лікаря-гігієніста (т. а.с.25-30).

Згідно з наказом №17-к від 06.06.2011р. ОСОБА_1 звільнено з займаної посади з 06.06.2011р. у звязку із скороченням чисельності штату відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України (т.1 а.с.34).

Розрахунок з позивачем проведено 09.04.2012р., що засвідчується видатковим меморіальним ордером за №37 від 09.04.2012р.

Про наступне вивільнення у звязку із скороченням чисельності помічників санітарного лікаря з гігієни харчування у відділенні гігієни харчування були попереджені ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (т.1 а.с.38-40). Попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 01.12.2010р. №3302/02 направлено рекомендованим повідомленням від 1.12.2012р., про що свідчить копія квитанції (т.1 а.с.41).

Відповідно до акту від 06.12.2010р., складеного в.о. головного лікаря ОСОБА_3, головою профкому ОСОБА_8, пом. лікаря ОСОБА_9 ДЗ «Франківська районна санепідстанція» м.Львова ОСОБА_1 в усній формі відмовилась від запропонованого працевлаштування на посаду помічника лікаря-епідоміолога (т.1 а.с.42).

Відповідно до талону супровідного листа Станції швидкої медичної допомоги м.Львів, підстанція №1 ОСОБА_1 була доставлена в лікарню 06.06.2011р. об 13 год.39 хв. з діагнозом вегето-судинний криз. (т.1 а.с.47).

09 червня 2011р. ОСОБА_10 був виданий листок непрацездатності лікарнею швидкої медичної допомоги м.Львів, про те, що ОСОБА_10 перебула у стаціонарі з 06.06.2011р. по 09.06.2011р. (т.1 а.с.48). Відповідно до листа Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги м.Львова від 05.09.2012р. ОСОБА_1 була доставлена в КМК ЛШМД 06.06.2011р. об 14 год. 30 хв. і госпіталізована в 2-е терапевтичне відділення. (т.1 а.с.107).

Відповідно до протоколу профспілкового комітету ДЗ «Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м.Львова» від 20.01.2011р. погоджено скорочення чисельності на 2011 рік помічників лікарів з гігієни харчування з чотирьох до трьох, в зв'язку з виробничою недоцільністю та звільнення ОСОБА_1 за скороченням чисельності штату та запропоновано адміністрації перевести на вільну посаду помічника епідеміолога в епідвідділі з вищим посадовим окладом (т.1 а.с.73).

Відповідно до протоколу спільного засідання профспілкового комітету та адміністрації ДЗ «Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м.Львова» від 06.12.2010р. на засіданні профкому в.о. головного лікаря ОСОБА_3 проінформувала, що відповідно до ст.42 КЗпП України встановлено пільги для працівників у звязку зі скороченням штату, а саме помічник санітарного лікаря з гігієни харчування ОСОБА_6 працює на посаді 35р.7 міс., немає категорії, але має пільгу «Дитина війни». ОСОБА_7 має стаж 36р. 8 міс., має вищу категорію, яку підтвердила в 2008 році. ОСОБА_1 має стаж 8р.8 міс., отримала першу категорію в 2008 році. В 2010 р. порушувала правила внутрішнього трудового розпорядку, лікарняний режим під час перебування на лікарняному. ОСОБА_5 має стаж 4 р.8 міс., категорії немає, але навчається в університеті ветеринарної медицини (т.1 а.с.74). На засіданні було вирішено скоротити посаду, яку займає ОСОБА_1, та запропонувати переведення на вакантну посаду помічника епідеміолога в епідвідділі.

21.09.2012р. Міністерством охорони здоровя України видано наказ за №176-о від 21.09.2012р. «Про ліквідацію бюджетних закладів, установ і організацій, що належать до сфери управління Міністерства охорони здоровя України з метою виконання пункту 4 постанови КМ України від 14.11.2011р. «Про затвердження граничної чисельності працівників територіальних органів центральних органів виконавчої влади» та п.197.1.2 Національного плану дій на 2012 рік щодо впровадження Програми економічних реформ на 2012-2014р.р. «Заможне суспільство. Конкурентноспроможна економіка, ефективна держава», затвердженого Указом Президента України від 12 березня 2012р. №187 (т.2 а.с.31). Відповідно до цього наказу було ліквідовано Державний заклад «Франківську районну санітарно-епідеміологічну станцію м.Львова. Відповідно до п.3.7 цього наказу було передбачено проведення в установленому законодавством України порядку інвентаризації, заходів щодо стягнення дебіторської та погашення кредиторської заборгованості, складання ліквідаційного балансу та подання його на затвердження до Міністерства охорони здоровя України, а також відповідно до п.3.8 здійснення заходів щодо передачі основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів, заборгованостей та документів юридичних осіб на баланс Головного управління Державної санітарно-епідеміологічної служби України відповідної території або відповідного виду транспорту за актом прийому-передачі (т.2 а.с.31-33).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи державного закладу «Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м.Львова» Міністерства охорони здоровя України з 04.04.2014р. за рішенням засновників.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 перший раз своєчасно звернулася до Франківського районного суду м.Львова з позовом про поновлення своїх трудових прав (справа №2-2856/11), однак Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 05.03.2012р. (справа №2-2858/11, суддя Мартинишин М.О.) позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду у звязку з повторною неявкою в судове засідання позивача. Згідно з поясненнями, наданими позивачем ОСОБА_1 , позивач не зявлялася в судові засідання по причині неотримання повісток, ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду отримала 28.03.2102р. в і цей же день повторно подала позовну заяву до суду.

Статтею 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст.234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

З врахуванням того, що позивач перший раз своєчасно звернулася до Франківського районного суду м.Львова і після залишення позовної заяви без розгляду (ухвала від 05.03.2012р. у справі №2-2856/11) повторно звернулася до суду 28.03.2012р. (згідно з поясненнями позивача ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду отримала 28.03.2012р.), а отже повторне звернення до суду після залишення позовної заяви без розгляду відбулося в короткий строк, а також враховуючи пояснення позивача, що вона не отримувала повісток щодо виклику до суду, суд доходить висновку, що строк звернення до суду позивачем пропущено з поважних причин і відповідно до вимог ст.234 КЗпП України підлягає поновленню.

Згідно зі ст.78 КЗпП України, днi тимчасової непрацездатностi працiвника, засвiдченої у встановленому порядку, а також вiдпустки у зв'язку з вагiтнiстю та пологами до щорiчних вiдпусток не включаються.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 80 КЗпП України щорiчна вiдпустка повинна бути перенесена на iнший перiод або продовжена у разi: тимчасової непрацездатностi працiвника, засвiдченої у встановленому порядку.

Згідно зі ч.4 ст.40 КЗпП України, забороняється звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасом непрацездатності.

Відповідно до вимог п.17 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», правила про недопустимістьзвільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач була звільнена з роботи 06.06.2011р. у період тимчасової непрацездатності, що підтверджується листком непрацездатності (т.1 а.с.48), а отже її звільнення проведено з порушенням вимог ч.4 ст.40 КЗпП України.

Щодо посилань третьої особи на відповідь головного лікаря КП ЛСШМД від 03.12.12р., що 06.06.2011р. не зафіксовано виїздів швидкої медичної допомоги за адресою: АДРЕСА_1, до гр.ОСОБА_1 (т.2 а.с.137), а також те, що в довідці від 06.06.2011р. про виклик лікаря швидкої медичної допомоги зазначено, що позивач «ургентної госпіталізації в ЛШМД не потребує», то зазначені документи не спростовують факт перебування позивача на листку непрацездатності у період з 06.06.2011р. по 09.06.2011р., що засвідчено у встановленому порядку шляхом видачі листка непрацездатності.

Відповідно до ч.1 ст. 42 КЗпП України при скороченнi чисельностi чи штату працiвникiв у зв'язку iз змiнами в органiзацiї виробництва i працi переважне право на залишення на роботi надається працiвникам з бiльш високою квалiфiкацiєю i продуктивнiстю працi. Як вбачається з матеріалів справи, позивач мала першу категорію. Інші працівники, які працювали на аналогічних посадах, а саме ОСОБА_6 та ОСОБА_5 категорії не мали. А отже, відповідно до вимог ч.1 ст.42 КЗпП України ОСОБА_1, маючи вищу кваліфікацію, що підтверджується першою категорією, мала переважне право на залишенні на роботі порівняно з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Крім цього, у випадку застосування ч.2 ст.42 КЗпП України, позивач також мала переважне право на залишення на роботі, оскільки відносилась до осіб, в сімї яких не було інших працівників з самостійним заробітком, оскільки її чоловік помер у 2008 році та більш тривалим безперервним стажем роботи в Державному закладі «Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м.Львова» (більше 30 років) порівняно з ОСОБА_5

Враховуючи те, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог ч.4 ст.40 та ст.42 КЗпП України, позовні вимоги щодо визнання неправомірним та скасування наказу №17-К від 06.06.2011р. про звільнення позивача з посади помічника лікаря з гігієни харчування за п.1 ст.40 КЗпП України та визнання недійсним запису про звільнення, внесеного у трудову книжку ОСОБА_1 на підставі наказу №17-К від 06.06.2011р. за п.1 ст.40 КЗпП України є підставними та підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ст.240-1 КЗпП України, у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 49-3 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України "Про зайнятість населення".

Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобовязує ліквідаційну комісію або власника (орган уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч.2 ст.235 КЗпП України). Одночасно суд визнає працівника звільненим за п.1 ст.40 КЗпП України у звязку з ліквідацією підприємства, установи, організації.

У звязку з ліквідацією відповідача Державного закладу «Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м.Львова» та неможливістю поновлення позивача на роботі, підлягає до задоволення і позовна вимога щодо визнання ОСОБА_1 звільненою за п.1 ст.40 КЗпП України у звязку з ліквідацією Державного Закладу «Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м.Львова».

Оскільки органом управління майном Державного Закладу «Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м.Львова» є Міністерство охорони здоровя України, про що свідчить наказ Міністерства охорони здоровя України №176-0 від 21.09.2012р. (т.2 а..31) та витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців щодо ДЗ « Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м.Львова» (т.1 а.с.247), а отже відповідно до вимог ст.235, 240-1 КЗпП України та враховуючи розяснення, надані п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. №6 «Про практику розгляду судами трудових спорів», саме Міністерство охорони здоровя України зобовязано виплатити позивачу заробітну плату за час вимушеного прогулу, зважаючи на те, що позивач від дати звільнення і на дату винесення судом рішення не працевлаштована.

Позовні вимоги позивача щодо виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню частково за період з дати звільнення з 06.06.2011р. по 3.04.2014р., враховуючи що дата припинення юридичної особи Державного Закладу «Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м.Львова» - 04.04.2014р. При розрахунку середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу суд бере до уваги розрахунок норми тривалості робочого часу при пятиденному робочому тижні з 06.06.2011р. по 03.04.2014р. Кількість робочих днів за вказаний період становить - 714. Середньомісячна заробітна плата згідно з інформацією, наданою третьою особою, становила 1349,00 гривень, середньоденна 67,45 гривень. А отже з Міністерства охорони здоровя в користь позивача підлягає стягненню середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 48158грн. (714 днів х 67,45грн.).

Не підлягає до задоволенню вимога позивача щодо стягнення середньомісячного заробітку за час затримки повного розрахунку позивача при звільненні з 06.06.2011р. по 09.04.2012р., враховуючи ту обставину, що судом визнано незаконним звільнення позивача з 06.06.2011р. за п.1 ст.40 КЗпП України за скороченням штату та задоволено вимогу щодо стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з ст. 237-1 КЗпПУкраїни, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд, враховуючи ту обставину, що позивач незаконно звільнена з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України, доходить висновку,що позивачці було заподіяно моральні страждання , у зв'язку з втратою нормальних життєвих звязків відсутністю роботи, спілкування з колегами по роботі, переживань з боку позивача за своє майбутнє у звязку з втратою роботи, та враховуючи вимоги ст. 23 ЦК України щодо розумності та справедливості оцінює її у розмірі 3000 (три тисячі) гривень, що підлягає стягненню з Міністерства охорони здоровя України, як органу, уповноваженого управляти майном ліквідованого ДК «Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м.Львова».

Враховуючи те, що позивача звільнено від сплати судового збору, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з Міністерства охорони здоровя України в користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог, враховуючи ставки судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір» за позовні вимоги майнового та немайного характеру.,

На підставі викладеного, керуючись ст.10,11, 57-60,64,88, 212-215,218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Поновити позивачу ОСОБА_1 строк на звернення до суду.

Позов задоволити частково.

Визнати неправомірним та скасувати наказ №17-К від 06.06.2011 р. Державного закладу «Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м.Львова» про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника лікаря з гігієни харчування за п.1 ст.40 КЗпП України.

Визнати недійсним запис про звільнення, внесений у трудову книжку ОСОБА_1 на підставі наказу №17-К від 06.06.2011р. за п.1 ст.40 КЗпПУкраїни.

Стягнути з Міністерства охорони здоровя України (01061, м.Київ, вул.Грушевського,7, ) на користь ОСОБА_1 (79013, АДРЕСА_2) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 48158 (сорок вісім тисяч сто пятдесят вісім) гривень.

Стягнути з Міністерства охорони здоровя України (061601, м.Київ, вул.Грушевського,7, ) на користь ОСОБА_1(790013, АДРЕСА_3) моральну шкоду у розмірі 3000 (три тисячі) гривень.

Визнати ОСОБА_1 звільненою за п.1 ст.40 КЗпП України у звязку з ліквідацією державного закладу Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м.Львова.

В решті позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Стягнути з Міністерства Охорони Здоровя України (01061, м.Київ, вул.Грушевського,7, ) в користь держави 5158 (пять тисяч сто пятдесят вісім) гривень судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Львівської області через Франківський районний суд м.Львова на протязі 10-ти днів з дня його оголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні, можуть подати апеляційну скаргу на протязі 10 днів з дня отримання копії рішення.

Головуючийсуддя ОСОБА_11