Справа № 415/3654/16-ц
Провадження № 2/415/1662/16
РІШЕННЯ

Іменем України

27.10.16 року Лисичанський міський суд Луганської області

у складі: головуючого - судді Бойко С.Л.

при секретарі Тимофієвої О. В.

за участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лисичанськ справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Другого воєнізованого гірничорятувального загону ДВГРС про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У липні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до Другого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати у сумі 5046,42грн., моральну шкоду у розмірі 2000грн.

В обґрунтування якого вказав, що згідно до наказу № 122-к від 23.10.1990 року він працював у Другому воєнізованому гірничорятувальному загоні у м.Стаханов. У звязку з проведенням АТО на території Луганської області та відповідно до постанови КМУ від 07.11.2014року № 595 та наказу командира загону від 13.11.2014року №131 «Про зміну юридичної адреси та переміщення робітників 2 ВГРЗ» робітники підприємства були переміщені за новою адресою підприємства: м.Лисичанськ вул.. В.Сосюри (Свердлова) 197 та з 01.12.2014року позивач був змушений приступити до роботи за новим місцем роботи. Згідно наказу від 06.02.2015 року № 79-к позивач звільнений за п. 1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. При звільнені відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі за серпень, жовтень, листопад та грудень 2014 року в сумі 10251,66грн. Позивач просить суд стягнути з Другого воєнізованого гірничорятувального загону на його користь невиплачену заробітну плату за вказаний період роботи в сумі 10251,66грн., на підставі постанови КМУ № 1427 від 20.12.1997року компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати у сумі 5046,42грн., моральну шкоду у розмірі 2000грн., так як вважає, що в результаті не виплати зарплати, йому спричинені моральні страждання, поскільки були порушенні його законні права, які призвели до втрати нормальних життєвих звязків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Просить задовольнити позов у повному обсязі.

Позивач в судове засідання не з'явився, про час і місце повідомлений належним чином і в установленому законом порядку. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача позов не визнав у повному обсязі і суду пояснив, що ВГРЗ до 01.12.2014року дислакувався за адресою м.Стаханов, Луганської області, вул. Пирогова,2. Під час проведення АТО відповідно до Указу Призедента України від 14.04.2014року «Про затвердження рішення РНБО від 13.04.2014року «Про невідкладні заходи щодо подолання антитерористичної загрози і збереження цілосності України» адміністративна будівля з територією, де розміщався штаб 2 ВГРЗ були захоплені незаконними збройними формуваннями, так званої ЛНР і до теперішнього часу перебуває під їх контролем. До рук незаконних збройних формувань потрапило майно 2 ВГРЗ, первісна бухгалтерська документація, документи відділу кадрів, архив та печатка відділу кадрів, компютерна техніка з електронними носіями інформації. За таких обставин керівництвом 2 ВГРЗ було прийнято рішення про переміщення 2 ВГРЗ з м.Стаханов до м.Лисичанськ. Під час переміщення не вдалось перевести документацію та майно 2 ВГРЗ. У звязку з відсутністью первісних бухгалтерських документів 2 ВГРЗ не може погодитися з вимогами позивача, оскільки відсутні первісні документи на підтвердження заборгованості по заробітній платі перед позивачем. Вважає, що копії табулеграм, наданих позивачем, не є доказами наявності заборгованості по зарплаті. Позивачем не надано оригінал трудової книжки на підтвердження перебування його у трудових відносиних з відповідачем. Крім того, позивачем передчасно заявлені вимоги про стягнення з відповідача моральної щкоди, оскільки наразі відсутні такі значемі юридичні обставини, як невиплата заробітної плати та факт проведення розрахунку з позивачем. Просить в позовних вимогах відмовити.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу. В межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до наказу державної воєнізованої гірничорятувальної служби у вугільній промисловості «Про звільнення з роботи» № 79-к від 06.02.2015 року, інспектора по кадрам ОСОБА_3 ОСОБА_2 було звільнено за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) 06.02.2015 року.

Станом на 31.12.2014 року ОСОБА_2 перебував в трудових відносинах з 2ВГСЗ, займав посаду водія автотранспортних средств (спеціального оперативного автомобіля). Дані обставини не заперечувалися представником відповідача під час розгляду справи.

Посилання представника відповідача на те, що додані позивачем до матеріалів справи ксерокопія наказу 2 ВГРЗ № 122-к від 25.10.1990 року, ксерокопія наказу № 79-к від 06.02.2015року «Про звільнення з роботи», завірені печаткою відділу кадрів, яка була захоплена та використовується незаконними збройними формуваннями, про що надано оголошення в газеті, тому суд не може їх приймати, не заслуговують на увагу, оскільки представником відповідача під час розгляду справи не заперечувався факт перебування позивача у трудових відносинах з Другим воєнізованим гірничорятувальним загоном.

Згідно статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав і основних свобод людини Кожна людина має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною 1 ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення, якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно п. 3 Тимчасового Порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 595 від 07.11. 2014 року заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі (далі - контрольована територія), виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи.

У зв'язку з проведенням на території Луганської області антитерористичної операції та на виконання наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 28.10.2014 року № 764 «Про затвердження Положення про 2ВГРЗ» 07.11.2014 року було проведено державну перереєстрацію 2 ВГРЗ за новою адресою: м. Лисичанськ, вул. Свердлова,197.

Зміни щодо місця знаходження юридичної особи 2ВГРЗ внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, що підтверджено витягом з цього реєстру.

Згідно наказу Другого воєнізованого гірничорятувального загону № 131 від 13 листопада 2014 року «Про зміну юридичної адреси та переміщення робітників 2ВГРЗ» робітники 2ВГРЗ повинні приступити до виконання своїх трудових обов'язків за новим місцем розташування загону: м. Лисичанськ, вул. В.Сосюри (Свердлова) 197, з 01.12.2014 року.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суду пояснили, що вони працюють в гаражі 2 ВГРЗ м.Лисичанськ і підтверджують, що ОСОБА_2 з 01.12.2014 року не приступив до виконання своїх трудових обов'язків за новим місцем розташування загону: м. Лисичанськ, вул. В.Сосюри (Свердлова) 197.

Згідно до інформаційного листа УПСЗН Лисичанської міської ради № 9005 від 27.02..2016року ОСОБА_2до УПСЗН Лисичанської міської ради з метою взяття його на облік, як внутрішньо переміщену особу, не звертався. (а.с.96).

Однак суд не може взяти до уваги ту обставину, що позивач не приступив до роботи згідно до наказу 2 ГРЗ № 131 від 13.11.2014 року «Про зміну юридичної адреси та переміщення робітників 2ВГРЗ як підставу для відмови позивачу в задоволенні позовних вимог, по скільки позивач був звільнений на підставу наказу № 79-к від 06.02.2015 року, за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) 06.02.2015 року.

У відповідності до п. 10 Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.1998 року № 794 роботодавці зобов'язані в установленому порядку подавати уповноваженому органу достовірні відомості про фізичних осіб, які працюють у них.

Відповідно до індивідуальної відомості про застраховану особу, наданої управлінням Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області - страхувальником ОСОБА_2 в період з серпня 2014 року по грудень 2014 року включно є 2ВГРЗ.

Як вбачається з відповіді від 21.09.2006року, наданої управлінням Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області за період з 01.08.2014року по 31.12.2014року дані ОК-5 про наявність доходу у ОСОБА_2 відсутні.

Як вбачається з інформації, наданої ГУ ДФС у Луганській області № 8196/1209-1302 від 20.09.2016року, згідно щомісячних звітів за формою Д4 «Звіт про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забеспечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування до фіскальних органів», ОСОБА_2 нарахована заробітна плата за період: листопад 2014року у сумі 0,00грн.; грудень 2014року 3880,88грн.(звіти надавалися засобами телекомунікаційного звязку).

Як вбачається з ксерокопії табулеграм на імя позивача, йому було нараховано у серпні 2014року 1130,97грн.; у вересні 2014року-2835,30грн.; у жовтні 2014року-3163,61грн.; у грудні 2014року-3121,78грн. (а.с.13).

Відповідно до повідомлення командира 2ВГРЗ від 29.09.2016року № 532, керівництво загону не має можливості надати до суду довідку про стан розрахунків по заробітні платі з ОСОБА_2 за період з 01.08.2014року по 31.12.2014року.(а.с.86).

Отже належних та допустимих доказів, які б спростовували обставини щодо нарахування позивачу в період з серпня 2014 року по грудень 2014 року заробітної плати, так і її розмір, зазначений в табулеграмах на імя ОСОБА_2 та в інформації державної податкової інспекції у м. Лисичанську, відповідачем суду надано не було.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що позивач у спірний період перебував у трудових відносинах з 2ВГРЗ, оскільки згідно повідомлення Державної податкової інспекції у м. Лисичанську про нарахування ОСОБА_2 І,С. заробітної плати - згідно щомісячних звітів за формою Д4 «Звіт про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до фіскальних органів» є достатнім доказом наявності трудових відносин сторін.

Визначаючи розмір заборгованості по заробітній платі судом враховано, що позивачем до позовної заяви додані повідомлення (табулеграми) щодо нарахованої заробітної плати, у відповідності до положень ст. 110 КЗпП України, за період серпень 2014 року, грудень 2014 року, в яких зазначені суми нарахованої заробітної плати та суми відрахувань: серпні 2014року 1130,97грн.; у вересні 2014року-2835,30грн.; у жовтні 2014року-3163,61грн.; у грунті 2014року-3121,78грн.., що також свідчить про обґрунтованість позовних вимог.

В суді представнику відповідача роз'яснювалися положення ч.4 ст. 10 ЦПК України, однак будь-яких клопотань про витребування доказів на підтвердження факту виплати заробітної плати за спірний період останнім не заявлялося.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітні платі позивача за період з серпня 2014року по грудень 2014року у розмірі 10251,66грн. Підлягають задоволеню.

Стаття 43 Конституції України проголошує, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про працю працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно рішення Конституційного Суду України № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

З позовними вимогами про стягнення компенсації втрати заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати і моральної шкоди позивачі звернулися 22.07.2016року, тим самим не пропустив строк, передбачений ст. 233 КЗпП України, тому що відповідач фактично з ним не розрахувався до теперішнього часу.

Згідно зі ст.34 Закону України "Про оплату праці", "Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати", затвердженим Постановою КМУ від 20.12.1997р. № 1427, "Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати", затвердженим Постановою КМУ від 21.02.2001р. № 159, - суми недонарахованого щомісячного відшкодування шкоди підлягають індексації в зв'язку з підвищенням цін на споживчі товари і тарифів на послуги. Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у випадку затримки на один і більш календарних місяців виплати грошових доходів.

Відповідно до п.3 вказаного Положення сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Згідно п.4 зазначеного Положення у разі затримки виплати заробітної плати за кілька місяців сума компенсації визначається згідно з пунктом 3 цього Положення за кожний місяць окремо і підсумовується.

Будь-яких доказів того, що така компенсація була нарахована під час перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем не надано.

Позивачем ОСОБА_2 проведений розрахунок компенсації по недоплаті заробітної плати, яка виникла за період з серпня 2014року по грудень 2014року, з яким погодився суд, і складає 5046,42грн., що необхідно стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_2С

В судовому засіданні встановлено, що позивач отримав моральні страждання через порушення законодавства про оплату праці, тому, відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України, має право на відшкодування моральної шкоди.

Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови від 31.03.1995р. №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди /з змінами та доповненнями/ зазначив, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин /невиплати належних йому грошових сум тощо/, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок відшкодувати моральну /немайнову/ шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої незалежності.

Розмір відшкодування моральної /немайнової/ шкоди суд визначає відповідно до характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також тривалості спричинення, і вважає правильним призначити відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 грн.

Оскільки при зверненні до позивач звільнений від сплати судового збору, а позвні вимоги позивача задоволені, тому у відповідності до статті 88 ЦПК України з Другого воєнізованого гірничорятувального загону на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 551,20 грн.

На підставі ст.43 Конституції України, ст. 34 Закону України "Про оплату праці", "Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів ЇЇ виплати", затвердженого Постановою КМУ від 20.12.1997р. № 1427, "Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати'", затвердженого Постановою КМУ від 21.02.2001р. № 159 ст.ст. 3,10,60 ЦПК України, ст. 21, 110, 237-1 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», суд -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Другого воєнізованого гірничорятувального загону ДВГРС про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Другого воєнізованого гірничорятувального загону ДВГРС, ідентифікаційний код юридичної особи 00159367, місцезнаходження: Луганська область, місто Лисичанськ, вул. В.Сосюри, буд. 197 на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1:

-заборгованість по заробітній платі в сумі 10251,66 грн.

-компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати у сумі 5046,42грн.

-моральну шкоду у розмірі 1000грн.

Стягнути з Другого воєнізованого гірничорятувального загону ДВГРС на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн. за такими реквізитами: отримувач коштів УДКСУ у м. Лисичанську Луганської області, код ОКПО отримувача 37800278, банк отримувача ГУ ДКСУ у Луганській області, МФО 804013, рахунок 0051, код класифікації доходів бюджету 22030101, призначення платежу Лисичанський міський суд Луганської області, .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Луганської, області через Лисичанський суд шляхом подачі в 10-денний строк апеляційної скарги.

Головуючий-суддя: С.Л.Бойко