Ухвала

іменем україни

19 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Фаловської І.М.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Карпенко С.О., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача та стягнення грошових коштів, за касаційними скаргами публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» та ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного Запорізької області від 10 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 27 лютого 2006 року між ним та закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») було укладено договір про надання банківських послуг - відкриття карткового рахунку та його обслуговування. Банк видав позивачу картку Visa «Універсальна» та за заявою останнього встановлено кредитний ліміт у розмірі 500 грн.

Приблизно о 19.00 год. 21 жовтня 2014 року позивач виявив, що о 18.50 год. того ж дня кредитний ліміт на його картці було збільшено до 10 000 грн., а протягом часу з 18.51 год. до 18.54 год. пройшло три транзакції про перерахування з його картки платежів, а саме: о 18.51 год. - 5 039,65 грн., о 18.53 год. - 4 384,45 грн., о 18.54 год. - 722,06 грн., а всього у розмірі 10 146,16 грн., з яких 2 190,00 грн. належали позивачу, а 7 956,16 грн. банк перерахував у якості кредиту.

Оскільки, жодного з вказаних розпоряджень позивач банку у будь-який спосіб не надавав, то намагався сповістити про це відповідача, але виявив, що його телефон (сим-карту) було заблоковано. З іншого телефону ОСОБА_3 повідомив ПАТ КБ «ПриватБанк» про несанкціоновані платежі і 21 жовтня 2014 року о 19.09 год. його картку було заблоковано. Зранку 22 жовтня 2014 року позивач письмово повідомив відповідача про несанкціоновані транзакції з його рахунку та просив повернути йому кошти та скасувати кредит, який не отримував.

Крім того, 22 жовтня 2014 року позивач звернувся до правоохоронних органів з відповідною заявою. Під час кримінального провадження встановлено, що 21 жовтня 2014 року невстановленими особами сім-карта позивача була перевидана у центрі обслуговування абонентів «Київстар» у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, а тому телефон ОСОБА_3 було заблоковано. Після цього, правопорушники направили смс-повідомлення на номер 10060, після чого банк збільшив кредитний ліміт до 10 000 грн., отримали від банку відомості про CVV-2 код та здійснили несанкціоновані платежі з картки позивача. Особи правопорушників не встановлені, слідство триває. Проте, до теперішнього часу банк відмовляється повернути позивачу гроші та скасувати кредит, який він не отримував.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь 2 190 грн., які відповідачем переказані неналежному отримувачу, пеню у розмірі 567,21 грн., 5 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, 1 000 грн. витрат на правову допомогу, а всього 8 757,21 грн.; зобов'язати банк анулювати кредитну заборгованість, яку він нараховує за договором від 27 лютого 2006 року, укладеним між сторонами.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного Запорізької області від 10 березня 2016 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 2 190 грн., пеню у розмірі 567,21 грн., а всього стягнуто 2 757,21 грн. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову частково, апеляційний суд виходив із того, що в матеріалах справи відсутні докази, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, вина позивача у проведенні банком несанкціонованих платежів з картки відсутня. Разом з тим, ОСОБА_3 невірно обрано спосіб захисту в частині вимог про анулювання кредитної заборгованості.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відсутні відомості щодо допуску адвоката позивача, який здійснював підготовку та складення позовної заяви, до участі у розгляді справи ухвалою суду як особу, яка надає правову допомогу.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Судами встановлено, що 27 лютого 2006 року на підставі заяви позивача між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено договір про надання банківських послуг - відкриття карткового рахунку та його обслуговування. В заяві було вказано номер мобільного телефону позивача 067-947-44-83. Встановлено кредитний ліміт у розмірі 500 грн.

На підставі заяви банк видав картку Visa «Універсальна» № НОМЕР_1, ПІН-код до неї та здійснював розрахунково-касове обслуговування платіжних операцій протягом 8 років.

21 жовтня 2014 року з картки № НОМЕР_1 здійснено списання коштів на загальну суму 10 146,16 грн. (а. с. 7), з яких 2 190 грн. - грошові кошти позивача, а 7 956,16 грн. - кредитні кошти.

Згідно з листом банку від 25 листопада 2014 року на ім'я ОСОБА_3 невідома особа відновила телефонний номер (так як сім-карта заблокувалася) і здійснила шахрайський переказ коштів; заволодівши сім-картою фінансового телефону, невідома особа могла через СМС-інформування отримати дані про доступний ліміт по карті, а також через мобільний додаток СМС-банкінг отримати дані про СVV-2 код карти (а. с. 13).

У зв'язку з тим, що ОСОБА_3 розпорядження про списання коштів не давав, будь-яких дій, що могли б призвести до списання грошових коштів не вчиняв, він звернувся за телефоном гарячої лінії банку з вимогою заблокувати картки, відкриті на його ім'я, та повідомив про факт шахрайства. ОСОБА_3 будь-яких платіжних доручень не складав та не скеровував їх відповідачу ні у паперовому вигляді, ні у електронному з використанням електронної системи «Приват-24» або будь-якої іншої клієнтської системи банку.

ОСОБА_3 звернувся до відповідача з заявою про несанкціоноване списання грошових коштів з його кредитної картки, на яку листами від 25 листопада 2014 року та від 31 грудня 2014 року (а. с. 13, 14) банк повідомив позивача про відсутність правових підстав для задоволення його вимог, оскільки ним розголошена особиста інформація третім особам.

За змістом ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на належну якість обслуговування, звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав.

Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 40-1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» еквайр та емітент повинні проводити моніторинг з метою ідентифікації помилкових та неналежних переказів, суб'єктів помилкових та неналежних переказів та вжиття заходів із запобігання або припинення зазначених переказів. Моніторинг має проводитися постійно за параметрами, встановленими правилами відповідної платіжної системи.

Відповідно до п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» для встановлення правомірності переказу еквайр, за результатами моніторингу або в разі опротестування переказу держателем, емітентом або платіжною організацією платіжної системи, має право призупинити завершення переказу на час, передбачений правилами відповідної платіжної системи, але не більше ніж на дев'яносто календарних днів. У разі правомірності переказу еквайр має завершити переказ та відшкодувати отримувачу 0,1 відсотка суми платежу за кожний день такого призупинення, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Згідно із п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, чинного на час виникнення спірних правовідносин, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

За відсутності обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про відсутність вини позивача у перерахуванні спірних грошових коштів.

Вказаний вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 13 травня 2015 року № 6-71цс15, який відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Разом з тим, визначаючи розмір пені від суми неналежного переказу, суд першої інстанції врахував норми Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», а також навів розрахунки, з яких виходив при задоволенні вказаної грошової вимоги.

За змістом п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» шкодою є завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект.

Про вказані вище наслідки порушення його прав позивач не заявляв, а тому суди дійшли вірного висновку про відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди у межах заявлених вимог.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права (статті 3, 4, 11 ЦПК України).

Згідно із ч. 2 ст. 31 ЦПК України позивачеві належить право визначення предмета і підстав позову.

Із позовної заяви ОСОБА_3 вбачається, що він пред'явив вимоги до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів на підставі статей 1071, 1073 ЦК України, проте також просить анулювати кредитну заборгованість, що не відповідає вимогам законодавства, зокрема Положенню про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням.

Разом з тим, не можна погодитися з висновком суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні позову про стягнення витрат на правову допомогу з огляду на наступне.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення витрат на правову допомогу, оскільки адвокат позивача не брав участі у судовому засідання, а лише надавав правову допомогу, складав позовну заяву та вирішував питання щодо збору необхідних документів для розгляду справи.

За таких обставин ухвала суду апеляційної інстанції не може вважатись законною і обґрунтованою та в силу ст. 342 ЦПК України підлягає скасуванню в частині вирішення питання про стягнення витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, з направленням справи в цій частині на новий розгляд до апеляційного суду.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати, що склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Керуючись статтями 336, 337, 342 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного Запорізької області від 10 березня 2016 року скасувати в частині вирішення питання про стягнення витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, в справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного Запорізької області від 10 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий І.М. Фаловська

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

С.О.Карпенко

О.В. Умнова