Справа № 495/2261/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Левченко А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (ордер серії ОД № 139671 виданий 26.03.2016 року)

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/2261/16-ц

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про стягнення боргу за розпискою

В С Т А Н О В И В:

28.03.2016 року ОСОБА_2 (далі по тексту позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_3 (далі по тексту відповідач) про стягнення боргу за розпискою (а.с.1-2).

Так, позивач просив суд:

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг у сумі 30 000 грн. у відповідності до умов, вказаних у розписці від 10.01.2016 року;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачену суму судового збору у розмірі 551,20 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 10.01.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, викладений у підписаній ОСОБА_3 розписці, згідно умов якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 30 000 грн. на лікування строком до 10.03.2016 року, а ОСОБА_3 зобовязався повернути ОСОБА_2 суму позики у строк до 10.03.2016 року. Цією ж розпискою сторонами встановлено, що у разі неповернення вказаної суми у встановлений у розписці строк, до ОСОБА_2 переходить право власності на нерухоме майно, що належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.10.1999 року та складається із 9/200 часток домоволодіння, розташованого у м. Білгород-Дністровському Одеської області по вул. Леніна,50. Між тим, за твердженням позивача, до сьогоднішнього часу відповідач ухиляється від повернення суми боргу та не повертає ані отримані кошти, ані передає право власності на майно, що вказане у розписці, чим порушує взяті на себе зобовязання.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.03.2016 року відкрито провадження по справі № 495/2261/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою. Справу призначено до розгляду (а.с.19).

18.04.2016 року відповідачем ОСОБА_3, подано до суду клопотання, згідно з яким через тяжку хворобу не може повернути позичену у ОСОБА_2 суму у розмірі 30 000 грн., у звязку з чим з позовними вимогами ОСОБА_2 згоден, згоден на виконання вимог, що містяться у позові та розписці від 10.01.2016 року, за згоди ОСОБА_2 та за умови повного погашення суми боргу та судових витрат, не заперечує проти погашення боргу шляхом переходу права власності на нерухоме майно, що фігурує у розписці у якості залогового майна, належне йому підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.10.1999 року, що складається із 9/200 часток домоволодіння, розташованого у м. Білгород-Дністровському Одеської області по вул. Леніна,50, яку Розпорядженням Білгород-Дністровського міського голови перейменовано на Михайлівську (а.с.28).

17.05.2016 року позивачем ОСОБА_2, подано до суду уточнену позовну заяву, відповідно до якої він просить суд зобовязати ОСОБА_3 виконати умови, що містяться у розписці від 10.01.2016 року та визнати за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно, що складається із 9/200 часток домоволодіння, розташованого у м. Білгород-Дністровському Одеської області по вул. Михайлівській,50 (а.с.47-48).

Крім того, до уточненої позовної заяви позивачем ОСОБА_2, додано копію підписаного 16.05.2016 року відповідачем ОСОБА_3, клопотання, згідно з яким він з позовними вимогами, що містяться у позові уточненому від 16.05.2016 року згоден, згоден на виконання вимог, що містяться у розписці від 10.01.2016 року, не заперечує проти погашення боргу шляхом переходу права власності на належне йому підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.10.1999 року нерухоме майно, що складається із 9/200 часток домоволодіння, розташованого у м. Білгород-Дністровському Одеської області по вул. Михайлівській,50, до ОСОБА_2 (а.с.49).

Представник позивача ОСОБА_1, в судовому засіданні 17.05.2016 року заявлені (уточнені) ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3, в судові засідання 20.04.2016 року та 17.05.2016 року не з'явився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, що підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними поштовими повідомленнями про вручення йому 13.04.2016 року ухвали суду про призначення розгляду справи, копії позовної заяви ОСОБА_2 з додатками до неї та 29.04.2016 року повістку суду (а.с.40, 45).

Згідно із ч.2 ст.77 Цивільного процесуального кодексу, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.169 Цивільного процесуального кодексуУкраїни, суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними.

Згідно із ст.157 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більше як на пятнадцять днів.

Враховуючи викладені обставини та норми чинного законодавства, суд вважає за можливе та доцільне, у відповідності до ч.2 ст.77, п.2 ч.1 ст.169, ст.157 Цивільного процесуального кодексу України, розглянути справу за відсутності відповідача ОСОБА_3, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, відповідно до розписки від 10.01.2016 року, ОСОБА_3 отримав у борг від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 30 000 грн. на лікування та зобов'язався їх повернути до 10.03.2016 року (а.с.3).

Цією ж розпискою від 10.01.2016 року встановлено, що у разі неповернення вказаної суми у встановлений у розписці строк, до ОСОБА_2 переходить право власності на нерухоме майно, що належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.10.1999 року та складається із 9/200 часток домоволодіння, розташованого у м. Білгород-Дністровському Одеської області по вул. Леніна,50.

Між тим, ОСОБА_3 борг за договором позики в розмірі 30 000 грн., відповідно до розписки від 10.01.2016 року по теперішній час ОСОБА_2 не повернув, що, зокрема, підтверджується поданим ОСОБА_3 до суду клопотанням (а.с.28), згідно з яким через тяжку хворобу не може повернути позичену у ОСОБА_2 суму у розмірі 30 000 грн.

Викладені обставини свідчать про те що, між сторонами виникли правовідносини, що витікають з договору позики, які регулюються нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.ст. 509. 510, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Загальними умовами зобов'язання є те, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ст.ст. 525, 625 ЦК України).

Згідно із ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України).

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.2 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 Цивільного кодексу України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 1047 Цивільного кодексу України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст.207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Крім того, згідно із ч.ч. 1, 3 ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Як вбачається з підписаної ОСОБА_3 розписки від 10.01.2016 року, укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем ОСОБА_2, грошової суми в розмірі 30 000 грн. позичальнику ОСОБА_3

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13 та від 24.02.2016 року по справі № 6-50цс16, за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права.

Таким чином, ОСОБА_3 в порушення зазначених вище норм чинного законодавства та підписаної розписки від 10.01.2016 року, не повернув ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 30 000 грн. до сих пір, у зв'язку з чим саме таку суму боргу може вимагати ОСОБА_2 стягнути на його користь з ОСОБА_3 в примусовому порядку.

У свою чергу, ОСОБА_2, згідно поданої до суду 17.05.2016 року уточненої позовної заяви, просить суд зобовязати ОСОБА_3 виконати умови, що містяться у розписці від 10.01.2016 року та визнати за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно, що складається із 9/200 часток домоволодіння, розташованого у м. Білгород-Дністровському Одеської області по вул. Михайлівській,50.

Між тим, суд з такими уточненими вимогами ОСОБА_2 погодитися не може, вважає їх безпідставними та необгрунтованими, з настуних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та було вищезазначено, відповідно до розписки від 10.01.2016 року, ОСОБА_3 отримав у борг від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 30 000 грн. на лікування та зобов'язався їх повернути до 10.03.2016 року.

Положеннями ст.1046 та 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що:

- позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості;

- позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, у звязку з тим, що ОСОБА_3 в порушення вимог чинного законодавства та підписаної розписки від 10.01.2016 року, не повернув ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 30 000 грн. до сих пір, ОСОБА_2 має право вимагати стягнути на його користь з ОСОБА_3 в примусовому порядку саме таку суму боргу.

Крім того, визнання права власності на нерухоме майно, його перехід та припинення здійснюється на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, тобто на підставі укладених між сторонами договорів дарування, купівлі-продажу, тощо, які підлягають відповідній державній реєстрації та нотаріальному посвідченню.

Згідно із ст.328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.392 Цивільного кодексу України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За приписами статті 182 Цивільного кодексу України право власності на нерухоме майно, перехід та припинення підлягають державній реєстрації, яка є публічною й здійснюється відповідним державним органом.

За таких обставин, суд вважає, що відсутні будь-які підстави для задоволення уточнених позовних вимог ОСОБА_2 про зобовязання ОСОБА_3 виконати умови, що містяться у розписці від 10.01.2016 року та визнання за ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно, що складається із 9/200 часток домоволодіння, розташованого у м. Білгород-Дністровському Одеської області по вул. Михайлівській,50.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про недоведеність, безпідставність та необґрунтованість уточнених позовних вимог ОСОБА_2, у зв'язку з чим в їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 182, 202, 207, 328, 392, 509, 510, 525-526, 530, 612, 625, 640, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 157, 169, 197, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні уточненої позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко