Категорія 53Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого: Медяного В.М.,

суддів : Жданкіна В.В., Ковальчука О.В.,

при секретарі : Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до КП Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

Посилається на те, що вона працювала на підприємстві з березня 2009 р. інженером з підготовки кадрів.

В листопаді 2011 р. відбулось об'єднання КП ВМР «Вінницямісьтеплоенерго» з ДП «Вінницькі теплові мережі».

В квітні 2011 р. вказану посаду незаконно скоротили та звільнили її з роботи за скороченням штату, внаслідок чого вона звернулась до суду, який її поновив на роботі та стягнув на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Після поновлення на роботі з листопада 2011 р. вона знаходилась у відпустці по догляду за дитиною і вийшла на роботу в січні 2015 р.

28 квітня 2015 р. її попередили про наступне звільнення у звязку зі змінами в штатному розписі.

26 червня та 13 липня 2015 р. їй запропонували вільні вакансії від яких вона відмовилась, оскільки інформація по цим вакансіям не містила належних даних про оплату праці, функціональних обовязків, що не давало можливості оцінити пропозицію про зайняття вільної посади.

Після її відмови від запропонованих посад питання про її звільнення розглядав профспілковий комітет підприємства, який дав згоду на її звільнення, яку вона вважає незаконною, оскільки в роботі профкому приймав участь керівник підприємства ОСОБА_3, який своєю присутністю міг вплинути на рішення членів профкому.

Позивач вважає, що зазначені порушення призвели до видачі адміністрацією підприємства наказу №318-к від 09.07.2015 р., яким вона звільнена з роботи з 13.07.2015 р. з посади інженера з підготовки кадрів відділу кадрів КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» у звязку зі скороченням штату працівників відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. У звязку з цим позивач вважає її звільнення з роботи незаконним, без врахування тривалості її роботи та кваліфікації.

У звязку з цим просила визнати наказ № 318-к від 09.07.2015 року про звільнення її з роботи незаконним та скасувати його, поновити її на займаній посаді, стягнути середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу та моральну шкоду в сумі 20 000 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено (а.с.92- 95).

В апеляційній скарзі позивач у справі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції від 04.12.2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Зазначає, що рішення суду вважає незаконним та необґрунтованим через неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 апеляційну скаргу повністю підтримала та просила її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Представники відповідача у справі КП Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 апеляційну скаргу не визнали та заперечили проти її задоволення, надали письмові заперечення на апеляційну скаргу, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просили рішення залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобовязана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції встановив, що 10.03.2009 року ОСОБА_2 було прийнято на посаду інженера з підготовки кадрів у відділ кадрів КП ВМР «Вінницямісьтеплоенерго».

28.04.2011 р. ОСОБА_2 була звільнена з посади за скороченням штату (п.1 ст.40 КЗпП України). В подальшому, рішенням суду її звільнення було визнано незаконним та поновлено на попередній посаді наказом №267/1-к від 21.11.2011 р.

Наказом №318-к від 09.07.2015 р. ОСОБА_2 звільнена з посади у звязку з скороченням штату працівників відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України.

Після звільнення ОСОБА_2 перебуває на обліку, як непрацююча, в Лівобережному міжрайонному центрі зайнятості м. Вінниці і одержує допомогу по безробіттю відповідно до п.1 ст.23 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

КП ВМР «Вінницямісьтеплоенерго» в звязку зі змінами в організації виробництва та структурі підприємства, з метою раціонального використання праці працівників, удосконаленням організації праці та переглядом функціональних обовязків на підставі наказу по підприємству № 217 від 01.07.2015 року, затверджено з 02.07.2015 року нову організаційну структуру підприємств і з 02.07.2015 року введено в дію новий штатний розпис.

Перед затвердженням нового штатного розпису по підприємству проведена значна робота по визначенню посад які підлягають скороченню, попереджено працівників. Так, відповідно до інформаційної довідки № 03/1789 від 19.10.2015 року в період проведення заходів по скороченню штату працівників на підприємстві звільнено 120 працівників, ліквідовано ряд підрозділів, в тому числі управління з кадрових та загальних питань, в якому працювала позивач.

Таким чином, судом встановлено, що на підприємстві дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці які потягли за собою скорочення посад.

Посаду, яку займала ОСОБА_2 інженер з підготовки кадрів відділу кадрів попала під скорочення.

28.04.2015 року ОСОБА_2 була письмово попереджена про наступне звільнення на підставі наказу по підприємству № 130 від 28.04.2015 року.

На підприємстві також було дотримано норми ст. 42 КЗпП України щодо врахування переважного права на залишення на роботі. Зокрема, на підставі наказу № 203 від 23.06.2015 року на підприємстві створена комісія з метою визначення працівників, які відповідно до ст.. 42 КЗпП України мають переважне право на залишення на роботі у звязку зі змінами виробництва і праці.

Встановлено, що Протоколом №1 засідання даної комісії від 30.06.2015 р. комісією розглянуто списки працівників посади яких будуть виведені зі штатного розпису і встановлено, що 96 працівників підприємства, в тому числі і ОСОБА_2 не мають переважного права на залишення на роботі при вивільненні у звязку зі змінами виробництва і праці, а тому можуть бути звільнені за п.1 ст.40 КЗпП України.

Відповідно до актів від 26.06.2015 р. та 13.07.2015 р. ОСОБА_2 офіційно запропонували вакансії, що є вільними по підприємству. Однак, від зазначених посад ОСОБА_2 відмовилась, про що засвідчено в актах її особистим підписом та підписами членами зазначеної комісії.

Протоколом №14 засідання профспілкового комітету КП ВМР «Вінницямісьтеплоенерго» від 26.06.2015 р. встановлено, що на засіданні профкому розглянуто подання в.о. генерального директора підприємства від 12.06.2015 р. про попередню згоду на розірвання трудового договору з працівниками підприємства, які є членами профспілки, згідно якого профком надав згоду на звільнення 26 працівників підприємства за скороченням штату відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України, в тому числі і ОСОБА_2 Одночасно, на цьому ж засіданні профкому відмовлено у наданні згоди на звільнення стосовно 4 осіб.

Позивач вважає, що дане рішення профспілкового комітету постановлено з порушенням закону, оскільки на засіданні профкому був присутній керівник підприємства та начальник служби з кадрових та загальних питань, що на її думку могло вплинути на рішення членів профкому. Проте, суд першої інстанції такого порушення Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» не вбачав, оскільки в.о. генерального директора підприємства ОСОБА_3 на зазначеному засіданні профкому лише обґрунтовував поважність звернення з зазначеним поданням і після виступу він залишив засідання при подальшому обговоренні кандидатур працівників на скорочення та голосуванні, тобто не міг вчиняти тиск на членів профкому як зазначає позивач.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що проведення змін в організації виробництва та структурі підприємства, визначення переважного права працівників, які мають право на залишення на роботі, порядок попередження та одержання згоди профкому стосовно ОСОБА_2 було проведено у повній відповідності до вимог діючого трудового законодавства, а отже видаючи наказ №318-к від 09.07.2015 р. керівник підприємства діяв на законних підставах і без порушень вимог закону. Подальші дії підприємства щодо остаточного розрахунку з ОСОБА_2, вручення їй трудової книжки, повідомлення в центр зайнятості про майбутнє звільнення також проведено у відповідності до норм закону. Суд не знайшов достатніх законних підстав вважати, що звільнення ОСОБА_2 з займаної посади є незаконним, а тому вимога позивача про скасування наказу про звільнення і визнання його таким, що не має юридичної сили, поновлення на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди не підлягає до задоволення.

Позивачем ОСОБА_2 не доведено факт порушення відповідачем її трудових прав, оскільки її звільнення відбулося правомірно з дотриманням вимог статей 40, 49 2 КЗпП України. При цьому, ОСОБА_2, будучи двічі поінформованою про наявність вакантних посад, не вчинила жодних дій для свого працевлаштування, заяв на їх заміщення не подавала.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши такі обставини, правильно застосувавши норми матеріального права та не порушивши при цьому норми процесуального права, прийшов до вірного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні даного позову.

Так, згідно п.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, не сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

Частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розяснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, порядок вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5 1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49 2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49 2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, зокрема, перевірив, чи були на той час наявні вакантні посади, які відповідали кваліфікації, освіті, досвіду роботи позивачки, чи було їх запропоновано позивачці, що є обов'язком роботодавця відповідно до вимог статті 49 2 КЗпП України.

Встановлено, що згідно наказу №318-к від 09.07.2015 року позивач ОСОБА_2 з 13.07.2015 року була звільнена з посади інженера з підготовки кадрів у звязку із скороченням штату працівників (п.1 ст.40 КЗпП України).

Таке тішення відповідача ґрунтувалося на положеннях ст.64 ч. 3 ГК України, а також наказі про зміну штатного розпису від 28.04.2015 року №130 та наказі №140-к.

Відповідно до ст.64 ч. 3 ГК України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Таким чином, діючи в межах наданих повноважень та у встановлений чинним законодавством спосіб, відповідачем було видано наказ про зміну штатного розпису 28.04.2015 року №130, в тому числі і про скорочення посади позивача, із внесенням відповідних змін до штатного розпису з 02.07.2015 року, про що позивач була ознайомлена 28.04.2015 року, тобто за 2 місяці до проведення скорочення штату.

Як вбачається з матеріалів справи, за штатним розписом до зміни організаційної структури підприємства, у відділ кадрів було 4 інженера з підготовки кадрів, з них 2 інженера 1 категорії та 2 інженери без категорії.

За новим штатним розписом у відділі кадрів залишено лише 3 посади інженера з підготовки кадрів.

Відповідно п.1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Перевага по залишенню на роботі згідно ч.2 ст. 42 КЗпП України може бути надана при рівній кваліфікації та продуктивності праці працівників.

Інженери з підготовки кадрів 1 категорії є особами з вищою кваліфікацією, яким було відповідно до ст. 42 КЗпП України надано переважне право на залишення на роботі.

Позивач ОСОБА_2 займала посаду інженера з підготовки кадрів (без категорії). Таку ж посаду займала і ОСОБА_6.

Відповідно до ч.2 ст. 42 КЗпП України, при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, сімейним - при наявності двох і більше утриманців.

З наданих суду доказів вбачається, що ОСОБА_6 є матірю трьох неповнолітніх дітей, має освіту IV рівня акредитації (магістр) та нагороджувалась грамотами, а тому відповідач вважає, що вона мала переважне право на залишення на роботі перед ОСОБА_2, яка має нижчий рівень освіти (бакалавр), грамотами та відзнаками не нагороджувалась та не має інших переваг, передбачених ст.. 42 КЗпП.

Крім того, встановлено, що ОСОБА_6 на час проведення скорочення, з 27.03.2015 року по даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, згідно медичного висновку з 27.03.15 р. по 26.09.15 р. та з 27.09.15 р. по 27.03.16 р. (ч. 6 ст.179 КЗпП).

Відповідно до статті 184 КЗпП України заборонено звільнення жінок, які мають дітей віком до шести років, за умов визначених у ч. 6 ст. 179.

Згідно штатного розпису посад інженера з підготовки кадрів у інших підрозділах підприємства не було.

Таким чином при звільненні позивача не було інших працівників з рівною кваліфікацією, крім тих, яких заборонено звільняти (ст. 184 КЗпП), а тому переважне право на залишення на роботі по відношенню до позивача не могло бути застосовано.

Також судом першої інстанції вірно встановлено, що 26.06.2015 року та 13.07.2015 року позивачу двічі було запропоновано ряд вакантних посад на підприємстві, які б за кваліфікаційними вимогами їй підходили, враховуючи те, що вона має педагогічну освіту, серед яких було запропоновано посаду провідного інженера відділу аналізу техніко-економічних показників діяльності, якості робіт, послуг та звязків з громадськістю.

Крім цього, ОСОБА_2 були запропоновані також ряд інших вакансій, що були вільними по підприємству, а саме:

- 26.06.2015 року: провідний економіст з ціноутворення (на період відпустки основного працівника); провідний економіст з фінансової роботи (на період відпустки основного працівника); оператор теплового пункту 3 р. (на період відпустки основного працівника); прибиральник виробничих приміщень; інженер з підготовки кадрів (на період відпустки основного працівника); технік 1 категорії; диспетчер;

- 13.07.2015 року: заступник головного бухгалтера (на період відпустки основного працівника); провідний інженер; інженер з якості І категорії; економіст з ціноутворення (на період відпустки основного працівника); економіст з фінансової роботи І кат. (на період відпустки основного працівника); бухгалтер 2 кат. (на період відпустки основного працівника); інженер 2 кат. (на період відпустки основного працівника); інженер з ремонту 2 кат. (на період відпустки основного працівника); інженер з підготовки кадрів (на період відпустки основного працівника); інженер-проектувальник 2 кат. (на період відпустки основного працівника); майстер; контролер-ревізор (на період відпустки основного працівника); оператор теплового пункту 3 р. (на період відпустки основного працівника); прибиральник виробничих приміщень.

Однак, свою згоду на переведення на іншу посаду позивач ОСОБА_2 не надала та вказала в актах, що відмовляється від усіх запропонованих посад, про що в актах власноручно поставила свій підпис.

Колегія суддів погоджується із запереченнями відповідача на апеляційну скаргу про те, що специфіка роботи КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» не дає змоги запропонувати особі з педагогічною освітою інші вакантні посади, які б відповідали її кваліфікації - вчителя російської мови та літератури. А тому, посилання позивача в апеляційній скарзі на той факт, що їй не було запропоновано абсолютно всіх вакантних посад на підприємстві колегія суддів вважає є безпідставним та необґрунтованим.

Протоколом №14 засідання профспілкового комітету КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» від 26.06.2015 р. надано згоду на розірвання трудового договору з працівниками підприємства, які є членами профспілки в тому числі і позивача за скороченням штату відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. Крім цього, питання про законність звільнення позивачки також було перевірено обкомом профспілки працівників житлово-комунального господарства, який не знайшов при звільненні жодних порушень.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» з послідуючими змінами розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Колегія суддів також не погоджується з доводами позивача про те, що на її думку на підприємстві не було змін організаційної структури підприємства, а скорочено було лише її одну, оскільки судом встановлено те, що на підприємстві насправді було скорочено 105 працівників та ліквідовано 9 структурних підрозділів, що підтверджується зокрема Звітом з праці за січень-вересень 2015 року, згідно якого на підприємстві з початку року було звільнено 188 працівників, з них 105 по причині зміни в організації виробництва і праці, а решта через плинність кадрів та вихід на пенсію. Крім того, зміна організаційної структури підприємства доводиться наявними в матеріалах справи наказами про зміни організаційної структури, зокрема наказом №203/1 від 23.04.2013 року та № 217 від 01.07.2015 року, з порівняння яких вбачається ліквідацію 9 структурних підрозділів.

Встановлено, що скорочення штатної чисельності працівників підприємства було зумовлено важким фінансовим станом підприємства, та перевищенням фонду оплати праці над сумою врахованою в діючих тарифах. Фонд оплати праці формується в межах коштів, затверджених у тарифах на теплову енергію. Питання збільшення розміру тарифів не входить до компетенції підприємства, тарифи затверджуються Національною комісією, що здійснює регулювання в сфері енергетики та комунальних послуг. Так, у затверджених тарифах, розмір витрат на оплату праці працівників підприємства не переглядався з 2009 року. З ростом мінімальної заробітної плати, заробітна плата працівникам підприємства постійно збільшувалось. Таким чином станом з 2014 р. на підприємстві постійно була заборгованість по заробітній платні 1-2 місяці, що змусило підприємство скоротити штат на 10%.

Також не може погодитись колегія суддів і з твердженнями позивача про те, що на підприємстві з 02.07.2015 року було переведено 882 працівника на новостворені посади, оскільки зазначене повністю спростовується доказами наданими суду відповідачем, згідно яких вбачається, що станом на 01.10.2015 року на підприємстві загальна штатна чисельність працівників 877 осіб (звіт про оплату праці за січень-вересень).

Вказуючи на наявність такого порушення трудового законодавства як наявність вакантних посад на які було переведено інших працівників, позивач не врахувала те, що питання переведення працівників на іншу посаду є компетенцією саме власника, а тому суди не повинні входити в обговорення питання доцільності такої перестановки.

Також вважає колегія суддів необґрунтованими посилання позивача на те, що суд не зясував на якій підставі актом від 26.06.2015 року їй пропонувались певні посади з огляду на те, що новий штатний розпис було введено в дію з 02.07.2015 року, оскільки встановлено, що позивачці ОСОБА_2 двічі пропонувались відповідачем вакантні на той час посади, зокрема 13.07.2015 року. Встановлено, що інших вакантних посад, яку позивач ОСОБА_2 може виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду тощо, на підприємстві не було.

Установивши наявність обставин, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення ОСОБА_2 відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства, у тому числі положень статті 49 2 КЗпП України, а тому у справі, яка переглядається, рішення першої інстанції є законним.

Також суд першої інстанції, керуючись вимогами ст. 237-1 КЗпП України, вірно відмовив в задоволенні позову і в частині відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки не встановлено порушення її законних прав, які могли призвести до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Посилання апелянта на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом застосування норм матеріального та процесуального права є безпідставним, не обґрунтованим та таким, що суперечить вимогам Закону та матеріалам справи.

Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно зясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх обєктивний склад, права та обовязки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : підпис. ОСОБА_7

Судді : підписи. ОСОБА_8

ОСОБА_9

Згідно з оригіналом.

Суддя : В.М. Медяний