Справа № 369/2689/16-ц
Провадження № 2/369/1723/16
РІШЕННЯ

Іменем України

09.08.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Дуплій Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг» до ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_2, приватне підприємство «Триан-Приват» про визнання договору нікчемним та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в :

У березні 2016 року позивач звернувся до суду з названим позовом. Свої вимоги мотивував тим, що з 09 квітня 2013 року по 07 серпня 2013 року ОСОБА_2 тимчасово виконував обов'язки директора ДП «Білоцерківський військовий торг». 28 травня 2013 року між позивачем, в особі керівника ОСОБА_2, та ОСОБА_1 укладено договір відповідального зберігання. Відповідно до акту відповідачу було передано трактори, в тому числі трактор Т-150 К, на відповідальне зберігання за адресою: АДРЕСА_1. Але за даним місцем трактора не було виявлено. Вказав, що підписаний між сторонами договір, ніколи не укладався, оскільки не містить підпису ОСОБА_1, тому є недійсним. У добровільному порядку відповідач трактор не повернув.

Просив суд визнати договір №2т відповідального зберігання від 28 травня 2013 року недійсним; судові витрати покласти на відповідача.

При розгляді справи позивач неодноразово позовні вимоги уточняв. Свої вимоги обгрунтовав також тим, що укладений правочин є нікчемним, тому відповідач заволодів майном підприємства без належних правових підстав. У добровільному порядку ОСОБА_1 трактор не повернув, тому їх права є порушеними.

Остаточно просив суд визнати договір №2т відповідального зберігання від 28 травня 2013 року нікчемним, витребувати з чужого незаконного володіння трактор Т-150 К шляхом зобов'язання ОСОБА_1 повернути ДП «Білоцерківський військовий торг» трактор Т-150 К; судові витрати покласти на відповідача.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив суд задоволити позов.

У судовому засіданні відповідач проти позову заперечував, просив відмовити в задоволенні позову. У судове засідання 09 серпня 2016 року не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

У судове засідання Буличов С.П., представник ПП «Триан-Приват» не з'явились. Про час та місце розгляду справи до суду не надходило. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

При розгляді справи судом встановлено, що 26 вересня 2012 року за заявою приватного підприємства «Пітик» до державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг» відкрито провадження у господарській справі про банкрутство (справа № Б13/115-12), що підтверджується ухвалою господарського суду Київської області від 26.09.2012 року про відкриття провадження.

Ухвалою підготовчого засідання господарського суду Київської області від 05 листопада 2012 року призначено розпорядником майна Боржника арбітражного керуючого ОСОБА_2 (ліцензія серії АВ № 547729 від 25.08.2010), якого зобов'язано здійснити дії, пов'язані з процедурою розпорядження майном боржника.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14 травня 1992 року № 2343-XII арбітражні керуючі є суб'єктами незалежної професійної діяльності.

Арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) з моменту винесення ухвали (постанови) про призначення його арбітражним керуючим (розпорядником майна, керуючим санацією, ліквідатором) до моменту припинення здійснення ним повноважень прирівнюється до службової особи підприємства - боржника.

Права та обов'язки арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) передбачені ст. 98 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Ухвалою господарського суду Київської області від 09.04.2013 відсторонено керівника боржника в особі тимчасово виконуючого обов'язки директора ОСОБА_4 від посади та покладено виконання обов'язків директора на розпорядника майна арбітражного керуючого ОСОБА_2.

09 квітня 2013 року на виконання ухвали господарського суду Київської області по справі № Б13/115-12 по Підприємству виданий Наказ (з особового складу) № 15-К від 09 квітня 2013 року, яким обов'язки ТВО директора ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» покладено на розпорядника майна - арбітражного керуючого ОСОБА_2.

Ухвалою господарського суду Київської області від 07 серпня 2013 року припинено виконання обов'язків директора державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг» арбітражним керуючим ОСОБА_2.

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств) від 05 липня 2013 року № 27-ДП тимчасове виконання обов'язків директора державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг» покладено на помічника генерального директора консультаційного відділу Концерну «Війсьторгсервіс» ОСОБА_5 до укладання контракту з новим керівником (за його згодою).

Таким чином, ОСОБА_2, тимчасово виконував обов'язки директора державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг» в період з 09 квітня 2013 року по 07 серпня 2013 року.

28 травня 2013 року між державним підприємством Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг», в особі в.о. керівника ОСОБА_2, що діяв на підставі Статуту та ухвали господарського суду Київської області у справі № Б13/115-12 від 09.04.2013 року, з однієї сторони, та громадянином ОСОБА_1 (НОМЕР_1, виданий УМВС Києво-Святошинського РВ України в Київській області 23.04.2001 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_2), зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, з другої сторони, укладено Договір № 2-т відповідального зберігання.

Відповідно до Акту приймання-передачі до Договору № 2-т відповідального зберігання від 28 травня 2013 року на виконання умов п. 1.1 Договору ОСОБА_6 прийняв від позивача на відповідальне зберігання транспортний засіб, а саме трактор Т-150 К.

На підтвердження вивезення ОСОБА_1 з території Підприємства трактору Т-150 К позивачем подано Журнал прийому-здачі чергування державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг», видаткову накладну, в яка міститься безпосередньо підпис відповідача, що підтверджує передачу позивачем трактору Т-150 К безпосередньо ОСОБА_1

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 також підтвердили факт вивезення відповідачем з Підприємства трактору Т-150 К, які вказали, що саме за вказівкою ОСОБА_2, здійснювалась погрузка трактору Т-150 К на трейлер, на якому трактор був вивезений з території Підприємства.

В матеріалах справи відсутні докази повернення даного трактору на підприємство.

Згідно з вимогами п. 1.2. Договору № 2-т відповідального зберігання від 28.05.2013 року місцем зберігання майна є: АДРЕСА_1.

Згідно положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власник майна володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із положеннями ЦК України особа, яка вважає, що її речові права на майно порушені, має право звернутися до суду як із позовом про визнання відповідного правочину недійсним (ст.203, 215-235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна (ст.ст.387,388 ЦК України).

Відповідно до роз'яснень викладених у п.п.21,22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Такі ж роз'яснення викладені у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

За змістом наведених вище роз'яснень права особи, яка вважає себе власником майна і не є стороною правочину, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову про витребування майна, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ст.388 ЦК України.

Відповідний правовий висновок зробив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 7 листопада 2012 року при розгляді справи № 6-107 цс 12, предметом якої був спір про визнання договору недійсним за позовом особи, яка не є стороною цього договору. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив висновок, відповідно до якого у разі, якщо позивач, не будучи стороною оспорюваного ним договору, домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом цього договору, то виходячи з правової природи спірних правовідносин між сторонами існують речово-правові відносини, і належним способом захисту в такому разі є один із способів, передбачених главою 29 ЦК України: віндикація (ст.ст. 387, 388 ЦК України) - якщо річ перебуває у володінні відповідача; визнання права власності (ст. 392 ЦК України) - якщо річ не вибула з володіння позивача, однак його право на неї не визнається відповідачем.

З урахуванням наведеного, а також того, що між ДП «Білоцерківський військовий торг» та ОСОБА_1 відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами ст.ст.387, 388 ЦК України.

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває прав власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно ч.3 ст.388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача у всіх випадках.

Добросовісність набуття в розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. Відповідно до ч.5 ст.12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлене законом.

Також відповідно до ст. 1212 особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи насідком події.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 було передано трактор на підставі неукладеного правочину, тому має бути повернуто власнику майна на його вимогу. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що трактор був повернутий, тому в даній частині позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Позовні вимоги про визнання договору нікчемним не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про визнання правочинів недійсними»: за с.1 статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК ( 435-15 ) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Рішенням суду не може бути зобов'язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Норма частини третьої статті 182 ЦК ( 435-15 ) щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 лютого 2016 року встановлено, що договір №2т від 28 травня 2013 року фактично не укладався, тому між сторонами не досягнуто істотних умов договору, договір не містить підпису однієї особи.

Відповідно до положень ст.16 ЦК України, такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів як визнання недійсним можливий у відношенні правочинів, що врегульовано Главою 16 ЦК України.

З огляду на те, що договір не укладався, а відтак правочин не може визнаватися нікчемним.

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав і охоронюваним законом інтересів - визнання його нікчемним, не передбачений законом, тому в цій частині позову суд відмовляє.

Оскільки позовні вимоги суд задоволив частково, тому відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають до стягнення з відповідача судові витрати пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов Державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг» - задоволити частково.

Витребувати з чужого незаконного володіння та зобов'язати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, повернути Державному підприємству Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг» (09100 Київська область, м. Біла Церква, вул. Матросова, 17, код 08358735) трактор Т150К, 1997 року випуску, заводський номер НОМЕР_4, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5, державний номерний знак НОМЕР_3, отриманого ним по договору №2т відповідального зберігання від 28 травня 2013 року та акту приймання-передачі до договору.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, на користь Державному підприємству Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг» (09100 Київська область, м. Біла Церква, вул. Матросова, 17, код 08358735) судові витрати в розмірі 1378 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім грн.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С.Пінкевич