РІШЕННЯ

Іменем України

25.02.2016 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова,

в складі:

головуючого судді Ванівського Ю.М.

при секретарі Буюклі В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою, визначення порядку користування квартирою та матеріальну компенсацію частки спільного майна ( квартири), -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить: Зобовязати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні квартирою № 16 у будинку № 50 по вулиці Науковій у м. Львові; Зобовязати ОСОБА_2 надати йому усі ключі від вказаної квартири; визначити порядок користування вказаною квартирою: дві житлові кімнати та кухню, а також всі підсобні приміщення (ванна кімната, туалет, коридор, балкон, комора в підвалі), загальною площею 51,1 кв.м, житловою площею 26,7 кв.м. залишити у спільному користуванні його та відповідача; компенсувати йому на час сплати ринкову вартість ? частки вказаної квартири, стягнувши вказану сплату з відповідача у його користь; надати йому один комплект ключів від квартири; не допускати проживання в квартирі сторонніх осіб, крім тих, які зазначені у позові; відшкодувати йому моральні та матеріальні збитки, у тому числі: втрачену вигоду у звязку з тим, що ключі від квартири не були йому вчасно надані, не зважаючи на одержання ним Свідоцтва про право на спадщину за законом; судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він є власником ? частки квартири АДРЕСА_1, яка складається із двох житлових кімнат та кухні, загальною площею 51,1 кв.м., житловою площею 26,7 кв.м., коморою в підвалі 30,0 кв.м. Право власності на ? частку квартири він набув у власність у порядку спадкування за законом, після смерті сина ОСОБА_3, який помер 07.03.2015 року. Право власності стверджується відповідним Свідоцтвом про право на спадщину за законом. Решта ? частки на квартиру належать його внучці ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Оскільки внучка є малолітньою, управління квартирою здійснює відповідач ОСОБА_2, як мати онуки та колишня дружина сина. При цьому, відповідач відмовляється давати йому ключі від квартири, не допускає його до такої та навіть здала квартиру у користування іншим особам. Вважає таку поведінку відповідача незаконною, оскільки такою порушується його право на користування часткою свого майна.

В судовому засіданні позивач свій позов підтримав, з підстав, викладених у ньому, просить задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, просить відмовити у задоволенні такого за безпідставністю.

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши представлені по справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належить позивачу ОСОБА_1 та його малолітній онуці ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності, набутого у порядку спадкування, після смерті ОСОБА_3, який помер 07.03.2015 року.

Так, згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.09.2015 року, посвідченого державним нотаріусом Пятої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, позивачу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 належить ? частка квартири АДРЕСА_3.

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.09.2015 року ? частки квартири АДРЕСА_3 належать ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2

У відповідності до ст. ст. 316, 317, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном закріплений у ст.41 Конституції України та с т.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виходячи із наведеного суд встановив, що квартира АДРЕСА_3 є спільною частковою власністю позивача ОСОБА_1 та малолітньої ОСОБА_6, право власності має здійснюватися за їхньою згодою. При цьому, в силу ст. 177 Сімейного кодексу України управління майном малолітньої ОСОБА_6 здійснює її мати прихідько Н.І.

При цьому, в ході судового розгляду не встановлено наявності перешкод у користуванні позивачем вказаною квартирою, такий факт позивачем жодним чином не доведено.

Згідно ст.ст. 10;60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватись на припущеннях.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні квартирою, оскільки письмові докази по справі не доводять такого факту. Звернення позивача до правоохоронних органів з приводу привласнення відповідачем документів його померлого сина жодним чином не доводять обставин, на які позивач покликається, як на підстави задоволення позову. Аналогічно суд вважає не доведеним, що відповідач не надає позивачу доступу до квартири шляхом ненадання ключів від спірного помешкання, дана позовна вимога є необгрунтованою та нічим не доводиться.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вказані твердження позивача є голослівними та нічим не підтвердженими.

Щодо позовної вимоги про недопускання до проживання у спірній квартирі сторонніх осіб, окрім тих, які зазначені у позовній заяві, суд відмовляє у задоволенні такої вимоги, оскільки відповідач, як законний управитель ? частками малолітньої ОСОБА_6 має право у відповідності до ст. ст. 316, 317, 321 ЦК України здійснювати за своєю волею та незалежно від волі інших осіб розпорядження належними частками спірного майна. При цьому, позивачем жодним чином не доведено факту передачі відповідачем, як управителем майном малолітньої особи спірної квартири в оренду. Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою, суд аналогічно відмовляє в задоволенні такої, виходячи з наступних мотивів. Відповідно до вимог ст. 358 ЦК України сторони вправі домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Однак, спільної згоди щодо виділення кожному з них в користування певної житлової площі сторони не досягли. Як встановлено в ході розгляду справи, житлова площа квартири становить 26,7 кв.м., у яку входять дві житлові кімнати. Запропонований позивачем варіант встановлення порядку користування квартирою та виділення кожному з них певних житлових площ не співмірний з ідеальними долями у праві власності на квартиру та не відповідає часткам співвласників у праві спільної часткової власності. Також в засіданні зясовано, що будь-яких домовленостей з приводу володіння та користування житлом між сторонами не досягнуто, порядок користування кімнатами між ними не встановлений. Доказів протилежного сторонами не представлено. При розгляді позовної вимоги про компенсацію за рахунок відповідача ринкової вартості ? частки спірної квартири, суд виходив із наступного. В обгрунтування такої вимоги, позивач посилається на ч.3 ст. 358 ЦК України, згідно якої кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється сторонами за їх згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном матеріальної компенсації, у відповідності до ст..358 ЦК України. Виходячи з положень ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, якщо виділ у натурі є неможливим або не допускається згідно із законом, співвласник , який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки. У судовому засіданні встановлено, що частки позивача та малолітньої ОСОБА_4-М.Р. у спірній квартирі в натурі не виділені, квартира належить їм на праві спільної часткової власності, порядок володіння та користування квартирою між сторонами не визначено, а отже, виходячи з норм ч.1 ст..358 ЦК України, право спільної часткової власності на квартиру ними могло здійснюватись лише за їх згодою. В частині компенсації позивачу втраченої вигоди, суд відмовляє у такій вимозі, оскільки така є похідною від основних, у яких судом відмовлено. Розглядаючи позовну вимогу про компенсацію відшкодування за рахунок відповідача завданої останньою моральної шкоди, суд виходив із наступного. Згідно ч.1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ч 2 цієї статті, моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно ст.1167 ЦК України, моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними діями, рішеннями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Суд вважає, що у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди слід відмовити, оскільки в ході судового розгляду не встановлено протиправних дій відповідача, якими позивачу могло бути завдано моральних страждань та переживань, не встановлено причинно-наслідкового звязку між будь-якими діями відповідача та моральними переживаннями позивача. В силу ст. 60 ЦПК України, завдання відповідачем моральних страждань позивачу не доведено. Враховуючи наведене, розглядаючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі поданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, з наведених вище мотивів. Керуючись ст. ст. 10,11,60,61,88,209,212-215,218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою, визначення порядку користування квартирою та матеріальну компенсацію частки спільного майна ( квартири) - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Франківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя Ванівський Ю.М.