АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/178/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2858/16Головуючий у 1-й інстанції Городівський О. А. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Панченка О.О., Прядкіної О.В.

При секретарі : Кальник А.М.

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, треті особи : Товариство з обмеженою відповідальністю "Міжрегіональний Брокерський Дім "Фаворит", Територіальний сервісний центр 5344 регіонального сервісного центру МВС у Полтавській області та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Миргородського міськраойнного суду Полтавської області від 15 вересня 2016 року первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 07 листопада 2015 року автомобіля ВАЗ 111740, сірого кольору, 2011 року випуску, ДНЗ НОМЕР_2, кузов № НОМЕР_3, укладений на відокремленому підрозділі Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжрегіональний Брокерський Дім «Фаворит» між ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Відмовлено у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 про витребування від відповідачів автомобіля ВАЗ 111740, сірого кольору, 2011 року випуску, ДНЗ НОМЕР_2, кузов № НОМЕР_3.

Стягнуто на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 понесені судові витрати по 275 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, а його позовні вимоги задовольнити.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що остання задоволенню не підлягає за таких обставин.

Відповідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, в 2012 році придбали автомобіль ВАЗ 111740, кузов № НОМЕР_3, який був зареєстрований за останнім.

Судом першої інстанції вірно встановлено та не заперечується сторонами, що згідно договору купівлі-продажу, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 від 07.11.2015 року та посвідченому в відокремленому підрозділі №11 ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит», ОСОБА_2 придбав автомобіль ВАЗ 111740, кузов № НОМЕР_3, 2011 року випуску за 39000 грн.

В подальшому, 03.12.2015 року спірний транспортний засіб було зареєстровано за ОСОБА_2 (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4).

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, ОСОБА_3 вказувала, що зазначений автомобіль, який набутий за час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, в порушення вимог ст.65 СК України був без її відома та згоди, самовільно проданий чоловіком ОСОБА_2, а відтак правочин по відчуженню подружнього майна згідно до положень ст. 203,215 ЦК України має бути визнаний недійсним.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, ОСОБА_2 посилався на те, що спірний автомобіль було придбано цілком законно та зареєстровано 03.12.2015 року в Територіальному сервісному центрі 5344 регіонального сервісного центру МВС у Полтавській області. Проте, позивач разом із чоловіком 13.01.2016 року без його відому забрали автомобіль, перегнали в інше місце та відмовляються повернути в добровільному порядку, що є підставою для звернення до суду за захистом порушеного права.

Визнаючи недійсним договір купівлі-продажу автомобіля, суд дійшов висновку, що оскільки останній було придбано під час шлюбу, то відповідно до норм ст.ст. 60, 63, 65 СК України він є спільною сумісною власністю подружжя, а отже не може бути відчужений без згоди іншого подружжя.

В свою чергу, задоволення первісного позову, на думку суду, виключає правові підстави, якими обґрунтовані зустрічні вимоги про витребування майна.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Статтями 63,65 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними; дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Положеннями ст. 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

З аналізу наведеної норми вбачається, що правом на звернення до суду за захистом своїх майнових прав наділений той с подружжя, без згоди якого інший подружжя відчужив майно, яке є об'єктом їх спільної сумісної власності.

Згідно ч. 1ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як вірно встановлено судом та не спростовано відповідачами, під час укладання спірного правочину була відсутня письмова згода іншого подружжя на відчуження автомобіля, позаяк останні в судовому засіданні не заперечували того факту, що вони як сторони правочину не поставили до відома позивача про їх наміри укласти дану угоду.

Крім того, в судовому засіданні відповідач пояснив, що на той час він не спілкувався з дружиною, оскільки між ними були напружені конфліктні відносини. Укладанню самої угоди передував угон автомобіля в м. Полтаві, і він попросив допомоги в його розшуку у знайомого ОСОБА_6 Останній автомобіль знайшов та пригнав його власнику, повідомивши, що забрав його вже з розборки, а це коштувало йому 1500 доларів США. Для того, щоб гарантувати повернення йому цих коштів, ОСОБА_7 запропонував переоформити автомобіль на його батька, що він і зробив, не попередивши про свої дії дружину.

Як вбачається з відповіді слідчого Миргородського відділу поліції, за заявою ОСОБА_4 розпочате кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1ст.190 КК України по факту вчинення шахрайських дій ОСОБА_6 відносно ОСОБА_4

Також, в провадженні Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області перебуває кримінальне провадження за заявою потерпілого ОСОБА_2 по факту самоправного заволодіння ОСОБА_4 автомобілем НОМЕР_1.

Вірно встановивши обставини справи та визначившись з характером спірних правовідносин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що оскільки спірний автомобіль є цінним майном, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, його відчуження без згоди одного з подружжя є порушенням вимог ст.ст. 65,369 ЦК України, а відтак інтереси позивача підлягають судовому захисту у спосіб визнання такого правочину недійсним на підставі ч.1 ст. 203 та ч.1 ст. 215 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять посилання на обставини, з якими процесуальне законодавство пов'язує скасування чи зміну судового рішення.

Так, апелянт ставить під сумнів факт не повідомлення ОСОБА_4 свою дружину про його наміри продати автомобіль. Про те, заперечуючи дану обставину, сам апелянт доказів на спростування останньої суду не надав.

Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував при розгляді даної справи правову позицію, висловлену ВСУ по справі №6-7цс15 про те, що законодавство не встановлює недійсність правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсним правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди повинні виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Щодо даного доводу апеляційної скарги, колегія суддів зауважує, що дана правова позиція стосується спорів між самим подружжям при розподілі їх спільного сумісного майна, коли один з подружжя в разі відсутності такого майна внаслідок його відчуження без письмової згоди іншого подружжя, має право на відповідну грошову компенсацію.

Між тим, в даній справі вирішується спір не про розподіл майна подружжя, а визнання правочину по відчуженню цінного подружнього майна недійсним, коли обоє з подружжя визнають факт відсутності згоди дружини (не тільки письмової), що відповідно до положень ст. 65 СК України слугує правою підставою для звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції як постановленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 314, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів в касаційному порядку.

Судді : |/підписи/

З оригіналом згідно.

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Обідіна О.І.