У х в а л а

іменем україни

30 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.

суддів: Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, реєстраційної служби Новоград-Волинського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, треті особи: приватний нотаріус Новоград-Волинського міського нотаріального округу Лінкевич Броніслав Адамович, комунальне підприємство Новоград-Волинської міської ради «Новоград-Волинське міське бюро технічної інвентаризації», про визнання споруд самочинно збудованими, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом та договору дарування частково недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 29 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1. ОСОБА_2 також є власником земельної ділянки за вказаної адресою площею 863 кв. м, а ОСОБА_1 власником земельної ділянки площею 640 кв. м. ОСОБА_3. успадкувала

25/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зокрема, на надвірні будівлі сараю «Д», сараю «Н», навісів «З» та «М», гаража «Л». Однак до складу спадкового майна можуть входити лише надвірні будівлі, які побудовані законно. Оскільки зазначені будівлі не побудовані на земельній ділянці, яка належить на праві власності, зі згоди співвласників будинку та не прийняті в експлуатацію, позивачі просили, з урахуванням уточнених вимог, визнати самочинно збудованими сараї «Д» та «Н», навіси «З» та «М», гараж «Л» по АДРЕСА_1; визнати недійсним договір дарування 20/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 від 25 квітня 2006 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в частині зазначення в

п. 1 договору гаража «Л»; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 серпня 2014 року на ім'я ОСОБА_3 в частині зазначення спадковим майном: сараїв «Д» та «Н», навісів «З» та «М», гаража «Л» по

АДРЕСА_1, та скасувати їх державну реєстрацію.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 9 липня 2015 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено.

Визнано господарські будівлі сараю «Д» та «Н», навісів «З» та «М», гаражу «Л» по АДРЕСА_1 самочинно збудованими.

Визнано недійсним договір дарування 20/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, посвідчений Новоград-Волинською державною нотаріальною конторою 25 квітня 2006 року за реєстровим № 1-275 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в частині зазначення в п. 1 договору гаражу «Л».

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане приватним нотаріусом Лінкевичем Б.А. на ім'я ОСОБА_3, 14 серпня 2014 року за реєстровим № 815 в частині зазначення в якості спадкового майна надвірних будівель: сараю «Д», сараю «Н», навісів «З», «М», гаражу «Л» по АДРЕСА_1 та скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності проведену 14 серпня 2014 року приватним нотаріусом ЛінкевичемБ.А. державну реєстрацію під індексним номером 15141973 надвірних будівель: сараю «Д», сараю «Н», навісів «З», «М», гаражу «Л» по АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_3 (індексний номер витягу 25580113).

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 29 жовтня 2015 року рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 9 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять рішення апеляційного суду Житомирської області від 29 жовтня 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 9 липня 2015 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірні будівлі не оформлені в установленому порядку та побудовані на земельній ділянці, яка не закріплена за будинком, а тому є самочинно збудованими.

Апеляційний суд з висновком суду першої інстанції не погодився зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 132 ЦК України 1963 року приналежністю є річ, призначена служити головній речі і зв'язана з нею спільним господарським призначенням. Приналежність наслідує долю головної речі, якщо в договорі або законі не встановлено інше.

Згідно із ст. 105 ЦК України 1963 року господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, чи з істотним відхиленням від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів зносяться громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок.

Статтею 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Судом установлено, що співвласниками житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 є: ОСОБА_5 - 35/100 ідеальних частин будинку відповідно до договору дарування від 23 жовтня 1975 року; ОСОБА_2 - 40/100 частин будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 1 серпня 1999 року та договору дарування від 25 квітня 2006 року;

ОСОБА_3 - 25/100 частин будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 серпня 2014 року.

ОСОБА_2 є власником земельних ділянок площею 0,0736 га, 0,0112 га та 0,0015 га по АДРЕСА_1, а ОСОБА_1 - площею 0,064 га по АДРЕСА_2.

Відповідно до інвентаризаційної справи до надвірних будівель будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 включено спірні будівлі: сарай Д - 1950 року забудови, сарай Н - 1984 року забудови, навіс З - 1995 року забудови, гараж Л - 2000 року забудови та навіс М - 2007 року забудови (а.с.45, 74).

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Звертаючись до суду, позивачі посилалися на порушення їх права власності на земельні ділянки, оскільки сарай Н розташований на земельній ділянці, належній ОСОБА_1, а частина навісу М - на земельній ділянці, належній ОСОБА_2, а врахування у свідоцтвах про право на спадщину та договорі дарування самочинних будівель також призводить до зміни розміру часток у будинку з надвірними спорудами (а. с. 6).

Однак апеляційний суд вважав, що зазначені доводи не відповідають матеріалам справи.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу, не звернув уваги на час отримання у власність земельних ділянок позивачами та час побудови спірних будівель.

Так, згідно з повідомленням КП «Новоград-Волинське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 27 березня 2015 року дані про закріплення земельної ділянки за будинком по АДРЕСА_1 відсутні (а.с. 86).

Позивачі отримали дозвіл на виготовлення технічної документації на земельну ділянку на підставі рішення Новоград-Волинської міської ради Житомирської області від 6 грудня 2013 року та оформили право власності на земельні ділянки 1 квітня 2014 року (а.с. 9-10, 13-18, 41), тобто право власності у них виникло пізніше, ніж проведено забудову навісу М та сараю Н, а тому не можна вважати порушенням прав позивачів, як землевласників, знаходження на час приватизації на земельних ділянках зазначених будівель.

Крім того, будь-яких належних доказів, які підтверджують розташування навісу М та сараю Н на земельних ділянках позивачів матеріали справи не містять.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачами оспорюється правомірність включення до об'єктів нерухомості, які є приналежністю до будинку по АДРЕСА_1, співвласником якого є також позивач ОСОБА_2, у 2006 році гаражу Л, а у 2014 році - сараїв Д та Н і навісів З та М., які включені в перелік об'єктів у договір дарування від 25 квітня 2006 року (тільки гаражу Л) та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 серпня 2014 року (а.с. 65-66, 19).

За наявними у матеріалах справи свідоцтвами про право на спадщину та договорами (а.с. 65, 76-79, 103, 106) ОСОБА_2., ОСОБА_3 та

ОСОБА_5 є співвласниками будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 без виділу часток в натурі і є також співвласниками спірних господарських будівель, що не змінює належний їм розмір часток у житловому будинку в цілому.

Крім того, апеляційний суд врахував, що на час виникнення спірних правовідносин (2006 та 2014 роки) діяла Інструкція про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджена наказом Держбуду України від 24 травня 2001 року № 127 (далі - Інструкція).

Згідно з п. 2 Інструкції до об'єктів, що підлягають технічній інвентаризації, належать: багатоквартирні житлові будинки, гуртожитки; одноквартирні (садибні) житлові будинки; господарські будівлі (сараї (хліви), гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції, сміттєзбірники тощо); господарські споруди (колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення тощо).

На присадибних ділянках, крім житлових будинків, розміщуються господарські будівлі (сараї (хліви), літні кухні, гаражі, майстерні, навіси, вбиральні тощо) та господарські споруди (колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення тощо).

Технічній інвентаризації підлягають об'єкти (згідно з розділом 2) всіх форм власності, розташовані на земельних ділянках (за окремими поштовими адресами), незалежно від того, побудовані вони за відповідно оформленими документами чи самочинно: будинки, включаючи прибудови та надбудови, громадські та виробничі будинки, господарські будівлі та споруди

(п. 3.1 Інструкції).

Згідно із п. 3.2 Інструкції виявлені в установленому порядку самочинно збудовані будинки або прибудови до будинків, господарські будівлі (прибудови), торговельні, господарські кіоски та павільйони, металеві гаражі, підлягають технічній інвентаризації із включенням їх у планові та інші матеріали. У разі самочинного будівництва на оригіналах інвентаризаційної справи, технічного паспорта і копіях планових матеріалів, що їх видають власникам, на вільному від записів місці, з лицьового боку проставляють штампи встановленого зразка.

При виявленні об'єктів, які відповідно до цієї Інструкції вважаються об'єктами самочинного будівництва, суб'єкт господарювання зобов'язаний повідомити про це органи державного архітектурно-будівельного контролю. Повідомлення заповнюються особами, які проводять інвентаризацію, підписуються відповідальними посадовими особами суб'єкта господарювання.

Отже, законодавством встановлено порядок інвентаризації об'єктів нерухомості та покладено обов'язок визначати самочинність будівництва на органи інвентаризації.

Згідно з листом КП «Новоград-Волинське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 27 березня 2015 року та матеріалів інвентаризаційної справи на час укладення договору дарування від 25 квітня 2006 року гараж Л, на забудову якого ОСОБА_5 отримала дозвіл на підставі рішення виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради народних депутатів № 123 від 28 липня

1998 року, та на час оформлення спадщини 14 серпня 2014 року сараї Д, Н, навіси З, М та гараж Л не являлися самочинно збудованими (а.с. 20, 45, 75).

Відповідно до довідки КП «Новоград-Волинське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 18 серпня 2014 року самочинно збудованими визнано інші об'єкти, які не є предметом спору.

Відсутність підстав для віднесення спірних об'єктів до самочинного будівництва підтверджується також п. 3.2 Інструкції, в якій визначено перелік об'єктів, які не є самочинно збудованими: тимчасові будівлі та споруди, навіси, альтанки, намети, накриття, сходи, естакади, літні душові, теплиці, свердловини, криниці, люфт-клозети, вбиральні, вигрібні ями, замощення, паркани, відкриті басейни та басейни із накриттям полегшеної конструкції, погреби, входи в погреби, підпірні стіни, ворота, хвіртки, приямки, тераси, ганки; індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 року.

Доводи про те, що всі спірні об'єкти, окрім гаража, збудовані у 2014 році, не підтверджено належними доказами та матеріалами справи, а згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 14 лютого 1989 року сарай Д вже входив до спадкового майна (а.с. 77).

Дії органів, що проводили інвентаризацію, позивачами не оскаржувались.

Перебудова навісу М на сарай М після оформлення спадщини, правового значення при вирішенні вказаного спору не має (а.с. 80-82).

Ураховуючи викладене, правильними є висновки апеляційного суду про те, що позивачами не доведено порушення їх прав, як землевласників, та прав ОСОБА_2, як співвласника будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1.

Такі висновки апеляційного судувідповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, яким дана правильна оцінка.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 29 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.І. Мартинюк
І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко