Апеляційний суд міста Києва
Справа № 22-ц/796/3602/2016 Головуючий у 1-й інстанції - Калініченко Л.С.
Доповідач - Кабанченко О.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кабанченко О.А.

суддів - Желепи О.В.,

Рубан С.М.

при секретарі - Перетятько А.К.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою директора Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району м. Києва - Лось Галини Миколаївни на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району м. Києва, третя особа: ОСОБА_4 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги ,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року частково задоволено позов ОСОБА_3 до КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району м. Києва, третя особа: ОСОБА_4 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Визнано незаконним та скасовано наказ КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Голосіївського району м. Києва №74-к від 31 грудня 2013 року «Про звільнення працівників КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Голосіївського району м. Києва у зв'язку з реорганізацією» в частині звільнення ОСОБА_3 з посади старшого інспектора відділу кадрів.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді старшого інспектора відділу кадрів КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Голосіївського району м. Києва з 1 січня 2014 року.

Стягнуто з КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Голосіївського району м. Києва на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу, що за період з 1 січня 2014 року по 30 листопада 2015 року складає 209 260 грн. 73 коп.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення з КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Голосіївського району м. Києва на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 9 392 грн. 71 коп. допущено до негайного виконання.

В іншій частині позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району м. Києва просить скасувати рішення суду та закрити провадження у справі на підставі п.1 ст. 310 ЦПК України та п. 7 ст. 207 ЦПК України. Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, не відповідає обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права. Зазначає, що ОСОБА_3 утримував у себе трудову книжку, і книжки інших працівників ліквідованого підприємства, вносив записи в трудові книжки; позивач не був ніколи працівником новоствореного підприємства; посаду старшого інспектора відділу кадрів Центру займає ОСОБА_5, яка перебуває у декретній відпустці, тому виконати рішення суду щодо поновлення на роботі неможло, адже тоді потрібно звільняти особу, яка перебуває у декретній відпустці. Вважає, що наказ № 74 - К від 31 грудня 2013 року скасований бути не може, і тим більше не може бути визнаний незаконним, оскільки всі працівники ліквідованої юридичної особи - Поліклініки №1 отримали всі належні виплати і компенсації. Виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 208 386, 99 грн. Неможливо, оскільки відсутні підстави для цього і не зрозуміло яким чином така сума була вирахувана.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що наказом №13 від 28 січня 2003 року позивача було зараховано на посаду начальника відділу кадрів Поліклініки №1 Голосіївського району м. Києва, про що свідчить запис №18 у трудовій книжці позивача, і це не заперечувалось сторонами (а.с. 12).

Рішенням від 17 квітня 2013 року №121/9178 Київської міської ради «Про Комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Голосіївського району м. Києва» реорганізовано шляхом злиття Центральну районну дитячу поліклініку Голосіївського району м. Києва і Поліклініку №1 Голосіївського району м. Києва та створено на їх майновій базі Комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Голосіївського району м. Києва (а.с. 19,20).

Відповідно до п.1 вказаного рішення від 17 квітня 2013 року №121/9178 Комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Голосіївського району м. Києва віднесено до сфери управління Голосіївського районної у м. Києві державної адміністрації (а.с. 19,20).

Розпорядженням від 24 травня 2013 року №288 Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації «Про організаційно-правові заходи щодо діяльності поліклініки №1 Голосіївського району м. Києва, яка відноситься до сфери управління Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації» створено комісію з реорганізації Поліклініки №1 Голосіївського району м. Києва, яку п.2.3. вказаного розпорядження зобов'язано попередити працівників поліклініки №1 Голосіївського району м. Києва про її злиття в Комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Голосіївського району м. Києва (а.с. 21,22).

Відповідачем був наданий суду наказ №16-к від 01 листопада 2013 року «Про зарахування у порядку переведення працівників Центральної районної дитячої поліклініки» Голосіївського району м. Києва, щодо працівників поліклініки №1, в тому числі і позивача, такого наказу відповідачем надано не було.

Проте, у трудовій книжці позивача наявний запис за №19 від 01 листопада 2013 року наступного змісту: Поліклініка №1 Голосіївського району м. Києва реорганізована у Комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Голосіївського району м. Києва (а.с. 12).

З урахуванням наведених обставин та положень ст. 36 КЗпП України, відповідно до яких у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується, судом встановлено, що, незважаючи на відсутність наказу відповідача про зарахування позивача у порядку переведення до штату працівників відповідача, трудові відносини між позивачем та відповідачем продовжилися, про що свідчить і запис у трудовій книжці позивача, отже позивач станом на 01 листопада 2013 року, у зв'язку з реорганізацією, став працівником Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Голосіївського району м. Києва.

01 листопада 2013 року позивачу вручено персональне повідомлення, у якому було зазначено, що у зв'язку з реорганізацією, зміною в організації праці та нового штатного розпису, який вступає в дію з 01 листопада 2013 року, здійснюється скорочення штату працівників, і після закінчення 2-х місячного терміну з моменту одержання цього попередження, позивач підлягає звільненню з роботи по п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Вказане персональне повідомлення підписане директором КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Лось Г.М. (а.с.57).

В порушення вимог ч.З ст.49-2 КЗпП України відповідачем не було запропоновано іншу роботу позивачу.

31 грудня 2013 року, тобто до закінчення двохмісячного строку після попередження, відповідачем видано наказ №74-к «Про звільнення працівників Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Голосіївського району м. Києва у зв'язку з реорганізацією», відповідно до якого позивача було звільнено з посади «ст.інспектора ВК».

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, просив визнати незаконним та скасувати наказ від 31 грудня 2013 року № 74-к про звільнення його з 31 грудня 2013 року за п.1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку із реорганізацією Поліклініки №1 Голосіївського району м. Києва, поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 14 976, 00 грн. У подальшому позивач уточнював та збільшував позовні вимоги, і відповідно до заяви від 26 листопада 2015 року просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 216 032, 33 грн. У заяві від 24 березня 2015 року просив поновити його на посаді старшого інспектора з кадрів (інспектора з кадрів) Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Голосіївського району м. Києва з 01 січня 2014 року. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що його звільнено з роботи відповідачем незаконно, з порушенням трудових прав і охоронюваних законом інтересів. Відповідачем не дотримано вимог КЗпП України щодо строку попередження про заплановане звільнення, пропонування іншої роботи, не враховано його кваліфікацію.

Відповідач позов не визнав, його представники посилались те, що позивача було своєчасно попереджено про заплановане звільнення, від переведення на іншу посаду позивач відмовився, із заявою про прийняття його на роботу після реорганізації підприємства позивач не звертався..

Третя особа ОСОБА_4 не заперечував проти задоволення позову.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання незаконним наказу від 31 грудня 2013 року № 74-к, поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з доведеності цих вимог.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду, вважає, що він відповідає встановленим судом обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

З доводами апеляційної скарги про те, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим, оскільки позивач не мав відношення до новоствореного підприємства - КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2», судова колегія не погоджується, зважаючи на те, що судом першої інстанції було встановлено і не заперечувалось відповідачем, що КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» було створено у відповідності до рішення від 17 квітня 2013 року №121/9178 Київської міської ради шляхом реорганізації - злиття двох медичних закладів району та на їх майновій базі, а саме: Центральної районної дитячої поліклініки і поліклініки №1. Таким чином, відповідно до положень ст. 36 КЗпП України дія трудового договору позивача продовжилась.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_3 одночасно з попередженням про наступне звільнення було запропоновано посаду інспектора відділу кадрів на загальних умовах, але ОСОБА_3 заяву на цю посаду не подав, не підтверджені відповідними доказами і заперечуються позивачем. У судовому засіданні апеляційного суду представники відповідача повідомили, що на час попередження позивача про наступне звільнення у відповідача були наявні вакантні посади, вони були запропоновані позивачу в усній формі, від цих пропозицій позивач відмовився, проте акт про це не складався.

Посилання в скарзі на те, що позивач утримував у себе трудові книжки працівників, в тому числі і свою, вносив до них записи, не впливає на правильність висновків суду. До того ж, відповідачем не було доведено, що такі дії позивача, з урахуванням того, що він був працівником відділу кадрів, є неправомірними або впливають на законність чи незаконність звільнення позивача у зв'язку із скороченням штату.

Доводи апеляційної скарги про те, що посаду старшого інспектора відділу кадрів на даний час займає ОСОБА_5, яка перебуває у декретній відпустці, і через це неможливо виконати рішення суду про поновлення позивача на роботі, судова колегія відхиляє, оскільки відповідно до положень ст. 235 КЗпП України незаконно звільнений з роботи працівник поновлюється на роботі, з якої був звільнений, незалежно від того, працює на час вирішення трудового спору на цій посаді інший працівник чи ця посада є вільною.

Посилання в скарзі на те, що наказ про звільнення позивача не може бути визнаний незаконним, оскільки позивач і інші звільнені працівники поліклініки №1 отримали при звільненні всі належні їм виплати та компенсації, не є підставою для скасування рішення суду, зважаючи на те, що відповідно до обставин справи виплата грошових сум при звільненні за цим наказом не є предметом даного спору, позивачем були заявлені вимоги про визнання наказу незаконним з тих підстав, що при його звільненні відповідачем не було дотримано вимог трудового законодавства щодо строку попередження про заплановане звільнення, пропонування іншої роботи тощо. Права інших працівників, зазначених у цьому наказі, у разі визнання наказу незаконним в частині, що стосується позивача, не порушуються.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не можливе, оскільки для цього немає підстав, а також у зв'язку з тим, що відповідачу незрозуміло яким чином така сума була нарахована.

При цьому, представники відповідача у судовому засіданні апеляційного суду не заперечували ту обставину, що саме відповідачем була надана довідка про розмір заробітної плати позивача, з якої виходив суд першої інстанції, обчислюючи розмір суми середнього заробітку, що підлягає стягненню.

Надана апеляційному суду довідка про заробітну плату позивача за 2013 рік не спростовує даних, які зазначені у довідці від 25 листопада 2015 року, що надавалась районному суду. Так, у цих довідках зазначено, що у листопаді і грудні 2013 року (два місяці перед звільненням) позивач отримав відповідно 9 174,27 грн. та 9 611,14 грн., з яких і був обчислений судом середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу у відповідності до порядку, визначеному постановою №100 від 08 лютого 1995 року Кабінету Міністрів України. При цьому, у довідці, що надана апеляційному суду, зазначено всі виплати, які були отримані позивачем протягом 2013 року (премії, надбавки, матеріальна допомога тощо), і суми 9 174,27 грн. та 9 611,14 грн., які були нараховані у листопаді та грудні 2013 року, зазначені у графі «оклад».

Таким чином, розмір суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначений судом вірно - на підставі даних про заробітну плату позивача, які були надані відповідачем, і відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу стягнута з відповідача на користь позивача.

Порушень вимог процесуального закону, які відповідно до ЦПК України, є підставами для скасування в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, не встановлено.

З огляду на наведене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду в частині визнання незаконним наказу про звільнення позивача з роботи, поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що не може бути задоволена вимога про скасування наказу, виданого юридичною особою в межах її повноважень, отже підстави для задоволення такої вимоги позивача відсутні, у зв'язку з чим у зазначеній частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про скасування наказу відповідача від 31 грудня 2013 року №74-к.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу директора Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району м. Києва - Лось Галини Миколаївни задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року в частині задоволення позовних вимог про скасування наказу №74-к від 31 грудня 2013 року «Про звільнення працівників Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району м. Києва у зв'язку з реорганізацією», в частині звільнення ОСОБА_3 з посади старшого інспектора відділу кадрів - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Голосіївського району м. Києва про скасування наказу №74-к від 31 грудня 2013 року в частині звільнення ОСОБА_3 з посади старшого інспектора відділу кадрів - відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: