УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року суддя Солом`янського районного суду м. Києва Кицюк В.С., розглянувши скаргу ОСОБА_2, заінтересована особа головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції, на дії та рішення державного виконавця про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на майно боржника, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду із вищезазначеною скаргою.

Ухвалою суду від 10 грудня 2015 позовну заяву було залишено без руху. Так, судом акцентована увага заявника на необхідності приведення скарги у відповідність до вимог ст. ст. 119-120 ЦПК України.

Як вбачається з повідомлення про вручення поштового відправлення 13 січня 2016 року заявник отримав дану ухвалу.

Так, заявник звернулася в суд із вищезазначеною скаргою порядку ст.ст.383-386 ЦПК України, в якій просить суд визнати неправомірною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 26.11.2015 та накладення арешту на майно та оголошення заборони на його відчуження від 26.11.2015.

Дослідивши скаргу та долучені до неї документи, суд прийшов до наступного висновкую.

Так, всупереч ч. 7 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» заявник в скарзі не зазначив: повне найменування (ім'я) всіх сторін виконавчого провадження, їх місце проживання чи перебування. Не зазначено конкретно дії/рішення якого державного виконавця оскаржуються, оскільки така особа також має вистпати учасником розгляду скарги - заінтересованою особою.

Статтею 383, ч. 1 ст. 386 ЦПК України встановлено імперативне правило, згідно якого сторони виконавчого провадження звертаються до суду з відповідною скаргою до державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржується. П. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26 грудня 2003 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» передбачає, що предметом судового розгляду можуть бути рішення, дії або бездіяльність конкретного державного виконавця або іншої посадової особи, зокрема, бездіяльність яких оскаржує заявник. Дані вимоги закону заявником також не виконані при складанні своєї скарги, що позбавляє можливості визначити коло осіб, до компетенції яких належить вирішення питання про усунення можливого порушення її прав та свобод.

І боржник, і стягувач, і державний виконавець будуть заінтересованими особами по справі. Проте, не зазначено заявником, хто є іншою стороною виконавчого провадження.

Окрім того, відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26 грудня 2003 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» скарги мають відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК, містити відомості, перелічені в п.п. 3-5 ч. 3 ст. 85 Закону України «Про виконавче провадження» (на даний час - ч. 7 ст. 82 даного Закону).

В разі відсутності спеціальної норми щодо вирішення певних питань, які виникають при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, до заяв (скарг, подань) учасників виконавчого провадження мають застосовуватися положення ЦПК, якими врегульовано аналогічні питання, зокрема і щодо вимог, передбачених ст. 120 ЦПК України (така скарга повинна подаватися з її копіями та копіями всіх документів, доданих до скарги відповідно до учасників процесу).

Однак, дана скарга не відповідає вказаним вимогам.

Дотримання вимог ст.119 ЦПК України при пред`явленні позову (заяви) в суд є імперативним правилом в тому числі і для суду на предмет перевірки позову (заяви) і долучених до нього матеріалів і недопущення відкриття провадження і призначення непідготовленої справи (позову, заяви) до розгляду.

Згідно ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позов або заяву подано без дотримання вимог, викладених у ст. ст. 119, 120 ЦПК України постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє заявника та надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання заявником ухвали.

Право на звернення в суд не є абсолютним і на цьому неодноразово зауважував Європейський суд з прав людини, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспрюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. І за таких обставин кожна особа, звертаючись до суду із позовом, повинна його (цього порядку) дотримуватися (рішення «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року).

Отже, суд приходить до висновку, що вищезазначені судом недоліки, в строк не були усунені, відтак скарга вважається неподаною і належить поверненню заявникові.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.119-121 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_2, заінтересована особа головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції, на дії та рішення державного виконавця про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на майно боржника - визнати неподаною та повернути заявнику.

Роз'яснити заявнику, що повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення .

Ухвала можу бути оскаржена через Солом'янський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня отримання її копії.

Суддя В.С. Кицюк