Справа № 372/1369/16-ц
№2-896/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2016 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді: Потабенко Л.В.,

при секретарі: Русановій Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Обухівського районного суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером НОМЕР_2. Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що 21.11.1987 року зареєструвала шлюб з відповідачем та отримала прізвище ОСОБА_3. 28.05.2003 року відповідно до договору купівлі-продажу, вона разом з відповідачем придбала житловий будинок АДРЕСА_1. 09.11.2009 року на ім'я позивача, згідно рішення Германівської сільської ради Обухівського району Київської області № 187 від 13.07.2007 року, був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером НОМЕР_2. З часом подружнє життя з відповідачем не склалося та 24.11.2015 року шлюб був розірваний. Відповідач в добровільному порядку не бажав ділити нажите майно, а тому позивач була змушена звернутися до суду з позовом про поділ майна подружжя. 22.02.2016 року рішенням Обухівського районного суду Київської області позов позивача було задоволено повністю, та визнано житловий будинок АДРЕСА_1, придбаний на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 28 травня 2003 року та зареєстрований на праві власності за відповідачем спільною сумісною власністю подружжя, та визнано за кожним з них по ? частині право власності на будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав вказаних в позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні позов визнав, та не заперечив проти його задоволення.

Суд, заслухавши думку позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 09.11.2009 року ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_3, за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером НОМЕР_2, на підставі рішення Германівської сільської ради Обухівського району Київської області № 187 від 13.07.2007 року.

22.02.2016 року рішенням Обухівського районного суду Київської області по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, позов ОСОБА_1 задоволено, та визнано житловий будинок АДРЕСА_1, придбаний на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 28 травня 2003 року та зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 спільною сумісною власністю подружжя. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на будинок по 1/2 частині, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, від 24.05.2016 року ? частина житлового будинку загальною площею 56,5 кв. м., житловою площею 21,8 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належить ОСОБА_1

Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов до наступного.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також ч. 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Отже, вказані норми права передбачають презумпцію визначення статусу придбаного під час шлюбу майна як спільної сумісної власності подружжя. У такому разі, позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально правову презумпцію). Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте ними за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України). Проте відповідач визнав, що вищезазначене майно, яке просить поділити позивач є спільною сумісною власністю подружжя.

У відповідності до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири. Іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до вимог ч.2,3 ст.358 ЦК України, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх є спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Згідно п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 21.12.2007, № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Перебування зазначеного спірного майна у спільній сумісній власності та його вартість сторони не оспорювали. За таких обставин в суду достатньо доказів вважати, що сторони дійшли згоди при поділі спільного майна подружжя.

Згідно статті 15 ЦК України встановлено, що "кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства", а статтею 16 ЦК України встановлено, що "кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу".

Статтею 16 ЦК України встановлено, що способами захисту прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом", а тому суд захищаючі порушені права позивача вважає за необхідне визнати право власності за нею на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Статтею 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 15, 60, 61, 212-214, 292-294 ЦПК України, ст. 120 ЗК України суд, -

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину земельної ділянки загальною площею 0,2500 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, що розташована в АДРЕСА_1 кадастровий номер НОМЕР_2, яка належить відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_3 від 09.11.2009 року ОСОБА_2.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя