Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №337/5726/15
Провадження №22ц/778/274/16 Головуючий у 1 інстанції: Мурашова Н.А.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді: Гончар М.С.,

суддів: Каракуші К.В.

ОСОБА_2

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_3 «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2015 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_3 «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (далі ОСОБА_3) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У позові зазначав, що 15 травня 2006року між сторонами було укладено кредитний договір № DNH4KP94550865, відповідно до якого ОСОБА_3 надав, а відповідач отримав в кредит грошові кошти в сумі 5709,60 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Посилаючись на те, що відповідач не виконує взятих на себе зобов'язань за кредитним договором та з урахуванням суми заборгованості в розмірі 39657,79 грн, що утворилась станом на 22.05.2013 року, яка була стягнута з ОСОБА_4 рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2013 року, позивач просив суд стягнути 84736,98грн., що складається із суми заборгованості за відсотками та пенею за період з 22.05.2013 року по 23.09.2015 року та штрафів, з яких фіксована частина - 500,00 грн та процентна ставка - 4011,28 грн. та судові витрати.

Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог та стягнути судові витрати.

Відповідач ОСОБА_4, яка належним чином повідомлена про місце та час розгляду справи в судове засідання апеляційного суду не з'явилась, причини неявки до суду не повідомила, що у відповідності до приписів ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставою для зміни рішення суду першої інстанції є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що строк дії кредитного договору закінчився і стягненням судовим рішенням від 18 грудня 2013 року заборгованості за цим кредитним договором між сторонами припинені правовідносини сторін, що ґрунтуються на вказаному кредитному договорі.

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 15 травня 2006року між сторонами було укладено кредитний договір № DNH4KP94550865, відповідно до умов якого ОСОБА_3 надав, а відповідач отримала в кредит грошові кошти в сумі 5709,60 грн. на строк до 13 червня 2008 року, за умовами сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 2,09 % на місяць. Виконання умов кредитного договору обумовлено сторонами шляхом внесення позичальником ануітетних платежів у розмірі 296,55грн. (а.с.5). Як вбачається із розрахунку заборгованості ОСОБА_4 не виконувала умови кредитного договору, платежів на погашення кредиту не здійснювала жодного разу (а.с.6).

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2013 року з ОСОБА_4 стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором станом на 22.05.2013 року у розмірі 39657,79 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту 5007,39 грн. , заборгованості по процентам 24977,24 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом 7308,50 грн., а також штрафу (фіксована складова) 500 грн., штрафу (процентна складова) 1864,66 грн.(а.с.15).

Доказів того, що вказане судове рішення виконане відповідачем повністю або частково матеріали справи не містять.

Розрахунок заборгованості наданий позивачем станом на 23.09.2015 року свідчить про те, що вказане судове рішення є не виконаним ні повністю, ні частково (а.с.6).

Вирішуючи питання про стягнення на користь Банка заборгованості по процентам та пені, колегія суддів, виходячи з системного аналізу ст.ст. 525,526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору від 15 травня 2006 року, строк якого був визначений до 13 червня 2008 року, дійшла висновку про те, що закінчення строку дії договору та наявність судового рішення про задоволення вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" не припинили правовідносини сторін кредитного договору і не звільнила боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов"язання.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верхового Суду України від 23.09.2015 року у справі за № 6-120цс15 і в силу ч.1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов"язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов"язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов"язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк.

У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов"язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Так, за умовами заяви позичальника та п.п.3.2.2, 3.2.3, 4.1, 4.2, 5.1 Умов надання споживчого кредиту передбачено, що позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 6% на місяць розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом, у разі несвоєчасної сплати заборгованості за відсотками банк має право нарахувати, а позичальник зобов"язується сплатити банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом та пені після ухваленого рішення суду від 18 грудня 2013 року, яким стягнута заборгованість за кредитом станом на 22.05.2013 року і вказане рішення не виконано, є обґрунтованими.

Отже, до стягнення підлягає заборгованість за відсотками за користування кредитом, яка утворилась за період з 22.05.2013 року по 23.09.2015 року у розмірі 8562,64грн.

Обговорюючи питання стягнення заборгованості по пені, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як передбачено ч.3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч.3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст. 10 ЦПК України щодо обов"язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-100цс 14 від 03 вересня 2014 року.

Таким чином, встановивши по цій справі, що основним борговим зобов"язанням ОСОБА_4 станом на 23.09.2015 року є несплачена сума відсотків у розмірі 8562,64грн та стягнута судовим рішенням заборгованість у розмірі 39657,79 грн, колегія суддів вважає, що згідно з положенням ч.3 ст. 551 ЦК України названа обставина та позиція представника позивача про необхідність стягнення пені у розмірі 17398,63 грн дає підстави для зменшення нарахованої суми пені до 17398,63 грн., що не перевищуватиме збитків, завданих банку неналежним виконанням ОСОБА_4 договірних зобов"язань та відповідатиме принципам справедливості, добросовісності та розумності цивільних правовідносин, що визначені ст. 3 ЦК України.

Позовні вимоги про стягнення штрафів, що передбачені п.5.3 кредитного договору, не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, а саме пунктом 5.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожній день прострочки платежу.

У той самий час, згідно з пунктом 5.3 кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2003цс 15 від 21 жовтня 2015 року.

Підсумовуючи, колегія суддів вважає, що оскільки рішення суду від 18 грудня 2013 року про задоволення вимог Банку не виконане позичальником, воно не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, тому до стягнення з ОСОБА_4 на користь Банку підлягають заборгованість по процентах за користування кредитом за період з 22.05.2013 року по 23.09.2015 року у розмірі 8562,64грн та пеня у розмірі 17398,63 грн., а всього 25961,27грн.

За таких обставин суд першої інстанцій дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову, тому рішення суду згідно з вимогами п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором в розмірі 25 962,27грн.

Відповідно до приписів ст.88 ЦПК України на користь позивача підлягають стягненню з відповідача витрати по сплаті судового збору у суді першої та апеляційної інстанцій в загальному розмірі 2 669,2 грн. (1271,05грн + 1398,15грн )

Приймаючи до уваги те, що оскаржуване рішення є заочним і переглянуто за скаргою позивача, колегія суддів вважає за необхідне, розяснити відповідачу його право на перегляд заочного рішення з дотриманням процедури передбаченої ст. 228 ЦПК України та збереження права апеляційного оскарження в порядку ст.318 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_3 «ПРИВАТБАНК» - задовольнити частково.

Заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2015 року по цій справі скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_3 «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DNH4KP94550865 від 15 травня 2006 року в сумі 25 961,27 грн (двадцять пять тисяч девятсот шістдесят одну), яка складається із заборгованості по оплаті відсотків в розмірі 8 562,64 грн.; пені в розмірі 17 398,23 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" 2 669,2 грн. (дві тисячі шістсот шістдесят девять).

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте воно може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: