Справа №589/3875/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/315/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційні скарги ОСОБА_3 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 17 грудня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, який в подальшому уточнила, мотивуючи свої вимоги тим, що з 08 липня 2014 року до 03 липня 2015 року вона працювала у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 продавцем продовольчих товарів на умовах безстрокового трудового договору, зареєстрованого 08 липня 2014 року Шосткинським міськрайонним центром зайнятості Державної служби зайнятості Міністерства праці та соціальної політики України, після чого трудовий договір з нею був розірваний на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін.

Посилаючись на те, що фізична особа-підприємець ОСОБА_4 нараховував, але фактично не виплачував їй заробітну плату, за виключенням 600 грн., в уточненій заяві вона вказала про заборгованість по заробітній платі на суму 17480 грн., а також про невиплачену їй компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1208,64 грн., тому просила суд стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку у вказаних розмірах та середній заробіток за весь час затримки розрахунку, починаючи з 04 липня 2015 року по день ухвалення судом рішення, а також моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 17 грудня 2015 року частково задоволено уточнений позов ОСОБА_3.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 невиплачену компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1208 грн. 64 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 04 липня 2015 року по 07 грудня 2015 року (по день подачі уточненого позову в суд) в розмірі 7575 грн., завдану моральну шкоду в сумі 100 грн., а всього стягнуто 8883 грн. 64 коп. та судові витрати на користь державного бюджету м. Шостка в сумі 487 грн. 20 коп.

Відмовлено у задоволенні іншої частини позовних вимог.

Вказане рішення суду сторони оскаржили в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та в частині розміру стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку і ухвалити нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги у повному обсязі, а саме: стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 17480 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 04 липня 2015 року по день ухвалення рішення апеляційним судом, так як відповідач з нею не розрахувався.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що саме на роботодавцеві лежить тягар доказування своєчасності та повноти виплати працівникові заробітної плати та кінцевого розрахунку при звільненні, тому суд безпідставно дійшов висновку про недоведеність позивачкою в повній мірі позовних вимог. До того ж, як вважає позивач, факт затоплення підвального приміщення магазину «Торговий центр», де зберігались бухгалтерські документи відповідача, не може свідчити про повне знищення цих документів, в тому числі і платіжних відомостей про виплату заробітної плати.

У поданій фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з нього середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 04 липня 2015 року по 07 грудня 2015 року в сумі 7575 грн. з постановленням нового, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач зазначає, що позивачка в день звільнення не працювала, тому проводити з нею кінцевий розрахунок він зобовязаний не пізніше наступного дня після предявлення ОСОБА_3 вимоги про це, яку вона жодного разу до нього не висувала.

Крім того, відповідач вважає, що оскільки позовні вимоги задоволено частково, то і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має бути стягнутий пропорційно до задоволених вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 підлягає відхиленню, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 на підставі укладеного трудового договору з 08 липня 2014 року по 03 липня 2015 року працювала продавцем продовольчих товарів у відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, після чого була звільнена на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін.

Згідно умов трудового договору заробітна плата позивачці нараховувалась, виходячи з розміру установленої мінімальної зарплати та з урахуванням даних табеля відпрацьованого часу за місяць (а.с.7).

За інформацією, наданою Шосткинською обєднаною державною податковою інспекцією ГУ ДФС у Сумській області, фізична особа-підприємець ОСОБА_4 подавав до Шосткинської ОДПІ звіти про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб, в тому числі позивача ОСОБА_3, та про суми нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування найманих працівників і згідно даних КОР (єдиний внесок, нарахований роботодавцями на суми заробітної плати) недоїмки зі сплати ЄСВ не має (а.с.85).

Згідно відомостей, наданих Шосткинською обєднаною державною податковою інспекцією від 07 вересня 2015 року, які остання отримувала від фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, за вказаний ОСОБА_3 в позові період їй нараховувалась і була виплачена зарплата, розмір якої вказаний як щоквартальні суми (а.с.96).

В той же час, відповідач визнав, що у нього перед ОСОБА_3 на період її звільнення дійсно існує заборгованість по виплаті компенсації за невикористану відпустку у сумі 1208 грн. 64 коп., про що видав відповідну довідку від 23 листопада 2015 року (а.с.62).

Відповідно до іншої довідки відповідача від 23 листопада 2015 року заробітна плата ОСОБА_3 за травень 2015 року становила 1510 грн., а за червень 2015 року 1520 грн. (а.с.63).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 17480 грн. (4200 грн. + 4500 грн. + 4560 грн. + 4820 грн.) 600 грн. = 17480 грн. ці суми вказані в довідці Шосткинської обєднаної державної податкової інспекції (а.с.96), суд першої інстанції послався на його недоведеність.

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку в сумі 1208,64 грн., суд першої інстанції виходив з того, що фактично спір між сторонами з цього приводу відсутній, оскільки відповідач визнав вказану суму заборгованості перед позивачем. Однак, враховуючи, що станом на день розгляду справи він її не виплатив, тому суд стягнув з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 липня 2015 року по 07 грудня 2015 року, тобто на день подачі уточненого позову, в сумі 7575 грн.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди, оскільки остання протягом тривалого часу не отримувала компенсацію за невикористану відпустку, що спричинило їй моральні страждання та змусило докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права, розмір якої визначив з урахуванням обставин справи, характеру порушення прав позивачки та інших істотних умов у сумі 100 грн.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається зі змісту апеляційних скарг, рішення суду першої інстанції в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди не оскаржується, тому відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.

Як передбачено п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.

Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Положеннями ч.1 ст.83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Як визначено ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно з вимогами ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачкою не доведено про наявність у неї заборгованості по виплаті їй відповідачем заробітної плати у розмірі 17480 грн., в той час як відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_4 довів, що під час роботи ОСОБА_3 продавцем продовольчих товарів їй виплачувалась заробітна плата, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, про що домовлено в трудовому договорі (а.с.7), та відповідно до відпрацьованого часу, що підтверджується табелями вихододнів за весь період її роботи (а.с.49-61), інформацією з податкової інспекції та актом обстеження затоплення підвального приміщення, де зберігались бухгалтерські документи відповідача (а.с.96), на чому наполягав останній.

Доводи апеляційної скарги позивача про зворотнє не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки висновків місцевого суду з цього приводу не спростовують.

Разом з тим, колегія суддів бере до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що суд першої інстанції помилково стягнув на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 04 липня 2015 року по 07 грудня 2015 року, а не по день ухвалення рішення судом першої інстанції, як про це просила позивач як у позовній, так і в уточненій позовній заяві, оскільки вказана вимога відповідає положенням ст.ст.116, 117 КЗпП України, враховуючи, що відповідач станом на день розгляду справи судом першої інстанції вказаного розрахунку з позивачкою не провів, хоча і визнав суму заборгованості по виплаті компенсації за невикористану відпустку, а протилежного він не довів.

Також колегія суддів критично ставиться до посилань відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 в його апеляційній скарзі про зменшення розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні позивача, враховуючи, що між позивачем та відповідачем відсутній спір про розмір належної до виплати суми компенсації за невикористану відпустку, однак відповідач не провів такий розрахунок з позивачкою в день її звільнення, тобто 03 липня 2015 року, оскільки цей день був для неї робочим, що вбачається з табеля обліку робочого часу за липень 2015 року (а.с.55), так само як не розрахувався з нею під час розгляду даної справи в суді першої інстанції.

Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при її звільненні за період з 04 липня 2015 року, так як 03 липня 2015 року був останнім для неї робочим днем, до 17 грудня 2015 року, тобто до дня ухвалення рішення судом першої інстанції, виходячи з вимог уточненої позовної заяви, який розраховується наступним чином.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

Відповідно до пункту 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Так, відповідно до довідки фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 від 23 листопада 2015 року заробітна плата ОСОБА_3 за травень 2015 року становила 1510 грн., а за червень 2015 року 1520 грн. (а.с.63), а кількість робочих днів за вказаний період за даними табелів обліку робочого часу, тобто з проставлянням 8 годин, становила за травень 2015 року 15 днів, за червень 2015 року 20 днів (а.с.56, 57). Відповідно, середньоденний заробіток позивача складає 86,57 грн. ((1510 грн. + 1520 грн.) / (15 днів + 20 днів), хоча розрахунок позивача з цього приводу як в уточненій позовній заяві, так і в апеляційній скарзі є помилковим, так як не відповідає п.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Кількість робочих днів за період з 04 липня 2015 року по 17 грудня 2015 року становить 117 днів (20 робочих днів у липні 2015 року + 20 робочих днів у серпні 2015 року + 22 робочих дні у вересні 2015 року + 21 робочий день у жовтні 2015 року + 21 робочий день у листопаді 2015 року + 13 робочих днів у грудні 2015 року).

Отже, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при її звільненні визначається наступним чином: 86 грн. 57 коп. * 117 днів = 10128 грн. 69 коп., які необхідно стягнути з відповідача на користь позивача, а не 7575 грн., як визначив суд першої інстанції в оскаржуваній частині, у звязку з чим рішення місцевого суду в зазначеній частині необхідно змінити.

В іншій оскаржуваній частині суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Отже, апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 необхідно відхилити, а апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.3; 309 ч.1 п.4; 314 ч.2; 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 17 грудня 2015 року в даній справі в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити, стягнувши з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 липня 2015 року по 17 грудня 2015 року в розмірі 10128 грн. 69 коп., а не 7575 грн. як визначив суд першої інстанції.

В іншій оскаржуваній частині рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 17 грудня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -