У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Демяносова М.В., Іваненко Ю.Г., ЛеванчукаА.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про визнання правочину недійсним та застосування реституції за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 3 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 17 серпня 2009 року між ним та відповідачем було укладено угоду № 301215, предметом якої є надання учаснику фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах, спрямованих на придбання автомобіля, за рахунок об'єднання грошових коштів учасників через систему АвтоТак, а саме автомобіля Daewoo Lanos 1,5 вартістю 66 300 грн (додаток № 1).

Вказував, що він сплатив вступний внесок й у подальшому ще вносив платежі, всього на загальну суму 80 322 грн 79 коп. а право на отримання автомобіля так і не отримав.

На його думку, вказана угода була укладена під впливом обману, зокрема, він отримав не чітку, неправдиву інформацію стосовно оспорюваної угоди. Відповідач здійснює нечесну підприємницьку діяльність, оскільки під час пропонування продукції споживачу не надається або надається в нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення вибору (ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Правочин здійснений юридичною особою без наявності ліцензії, що є обовя'зковим при наданні фінансових послуг. Оскільки умови оспореного правочину для нього є неприйнятними і виконання угоди в цілому не можливе, відповідач повинен відшкодувати вартість того, що одержав.

З урахуванням викладеного, позивач просив визнати недійсною з моменту укладення угоду від 17 серпня 2009 року № 301215, укладену між ним та відповідачем; стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 80 322 грн 79 коп.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 3 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права.

Зокрема, суди, з'ясували характер правовідносин, що склались між сторонами та врахували вимогист. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», які передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суди дійшли правильного висновку про те, що укладена між сторонами угода є видом цивільного договору.

ОСОБА_4, підписуючи в межах чинного законодавства України цю угоду, добровільно погодився з її умовами (ст. 10 угоди).

Позивачем не надано належних доказів, які підтверджують те, що в результаті нечесної підприємницької діяльності ТОВ «Авто Просто» його було введено в оману щодо істотних умов договору.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_4 із заявою про розірвання угоди в семиденний термін до ТОВ «Авто Просто» (п. 13.8 ст. 13 додатку № 2 до угоди) не звертався, що свідчить про його розуміння та згоду з усіма умовами угоди.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Також суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення, встановили, що ТОВ «Авто Просто» отримало відповідний дозвіл (ліцензію) на здійснення діяльності (надання фінансової послуги) щодо "придбання товарів у групах" у Нацкомфінпослуг, яка здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, та дійшли правильного висновку про те, що така діяльність здійснюється товариством легітимно, у тому числі й до введення законом ліцензування такої діяльності.

Отже, якщо укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови (схему фінансування тощо), за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обов'язки сторін), то до такого правочину не може бути застосовано визначення "пірамідальної схеми".

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року № 6-40цс14, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Таким чином, суди попередніх інстанцій на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про відмову у задоволені позову.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування не убачається, доводи, наведені у касаційній скарзі, фактично зводяться до незгоди заявника з висновками судів щодо оцінки доказів у справі.

Таким чином, доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 3 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.В. Дем'яносов

Ю.Г. Іваненко

А.О. Леванчук