ухвала

іменем україни

30 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Гвоздика П.О., Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г., Завгородньої І.М., Мартинюка В.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Державного підприємства «Львіввугілля» шахти № 2 «Червоноградська» та відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді Львівської області про перерахунок і стягнення недоплачених сум з відшкодування шкоди, у зв'язку з професійним захворюванням, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - на рішення апеляційного суду Львівської області від 27 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2007 року ОСОБА_6 звернулася до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що 16 травня 1996 року висновком МСЕК № 537/3 їй було вперше встановлено 25 % стійкої втрати професійної працездатності у зв'язку з професійним захворюванням.

Наказом від 29 січня 1997 року № 41 року відповідачем Державним підприємством «Львіввугілля» (далі - ДП «Львіввугілля») добровільно розпочато виплату з відшкодування шкоди, яку встановлено щомісячно у сумі 60,81 грн.

При визначенні щомісячного розміру відшкодування шкоди відповідачем було визначено середній місячний заробіток із розрахунку за три неповні місяці її (позивача) роботи, який складав 243 грн 24 коп. При визначенні середньомісячного заробітку відповідачем було взято неповні місяці роботи, що не відповідає законодавству.

Повними місяцями роботи є червень, липень, жовтень. Середній заробіток за повні три місяці роботи має становити 292 грн 10 коп., а з урахуванням 25 % втрати працездатності відшкодування має складати 292 грн 10 коп. х 0,25 = 73,03 грн.

Середня заробітна плата позивача, із якої має застосовуватися підвищена тарифна ставка, що була встановлена відповідачем з 01 березня 2000 року у розмірі 1,57 (збільшилася у порівняні із тарифною ставкою на момент вирахування середньої заробітної плати у 3,508). Вважає, що відповідачами має бути виплачено різницю між отриманими страховими виплатами та тими, які їй належать, з урахуванням неправильно визначених шахтою розрахунків, за період з 05 липня 2002 року по 01 березня 2014 року у сумі 92 206 грн 67 коп.

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 08 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Львіввугілля» шахти № 2 «Червоноградська» у користь ОСОБА_6 страхову виплату з відшкодування шкоди за період з 29.04.1999 року по 05.07.2002 року у сумі 8151, 28 грн.

Стягнуто з Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань на виробництві у місті Червонограді у користь ОСОБА_6 недоплачених страхових сум за період з 05.07.2002 року по 01.03.2014 року у сумі 92 206,67 грн.

У задоволені вимоги в частині встановлення ОСОБА_6 щомісячної страхової виплати з 01.03.2014 року у сумі 2062, 23 грн до зміни обставин, що тягнуть за собою перерахунок відмовлено.

Стягнуто з Державного підприємства «Львіввугілля» шахти № 2 «Червоноградська» професійних захворювань у м. Червонограді Львівської області на користь Державного бюджету України судовий збір у сумі 243,60 грн.

Стягнуто з Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань на виробництві у місті Червонограді на користь Державного бюджету України судовий збір у сумі 922,67 грн.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 27 травня 2015 року рішення Радехівського районного суду Львівської області від 08 грудня 2014 року в частині частково задоволених позовних вимог та стягнення судових витрат скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення.

У задоволенні позовних вимог про стягнення з Державного підприємства «Львіввугілля» шахти № 2 «Червоноградська» у користь ОСОБА_6 страхової виплати з відшкодування шкоди за період з 29 квітня 1999 року по 05 липня 2002 року у сумі 9 904, 76 грн, відмовлено за закінченням строку позовної давності.

У задоволенні позовних вимог про стягнення з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Червонограді Львівської області і Державного підприємства «Львіввугілля» шахти № 2 «Червоноградська» у користь ОСОБА_6 недоплачених страхових сум за період з 05 липня 2002 року по 01 березня 2014 року у сумі 92 206,67 грн, відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

У решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 просить скасувати рішення апеляційного суду Львівської області від 27 травня 2015 року, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача виникло право на пред'явлення позову про стягнення страхової виплати з відшкодування шкоди за вказаний період з моменту винесення рішення апеляційним судом Львівської області від 07 жовтня 2013 року, оскільки даним рішенням залишено без змін рішення Радехівського районного суду Львівської області від 27 листопада 2012 року у тій частині, що за ОСОБА_6 визнано 25 % втрати професійної працездатності за період такої її фактичної втрати з 29 квітня 999 року по 25 лютого 2003 року відповідно до акта огляду Львівського обласного Центру медико-соціальної експертизи від 11 листопада 2009 року. Лише з моменту набрання рішенням законної сили, 07 жовтня 2013 року, у позивача виникло право на пред'явлення вимоги про відшкодування страхової виплати за період з 29 квітня 1999 року по 05 липня 2002 року.

Скасовуючи частково рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд обґрунтовано виходив з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 16 травня 1996 року висновком МСЕК № 537/3 позивачу було вперше встановлено 25 % стійкої втрати професійної працездатності.

Наказом від 29 січня 1997 № 41 відповідачем позивачу ДП «Львіввугілля» шахта № 2 «Червоноградська» добровільно розпочато виплату з відшкодування шкоди, яку встановлено щомісячно у сумі 60 грн 81 коп. При визначенні щомісячного розміру відшкодування шкоди відповідачем було визначено середній місячний заробіток із розрахунку за три місяці роботи позивача, а саме: квітень, травень, червень 1994 року, який складав 243 грн 24 коп.

Рішенням МСЕК (акт № 002826 серії ЛВА № 2) від 11 листопада 2009 року ОСОБА_6 підтверджено і зараховано 25 % втрати працездатності за період з 29 квітня 1999 року по 05 липня 2002 року.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 07 жовтня 2013 року у справі № 2/385/11 за позовом ОСОБА_6 до ДП «Львіввугілля» шахта № 2 «Червоноградська» та Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань на виробництві у місті Червонограді встановлено, оскільки документи по виплаті позивачеві страхових сум (відшкодування шкоди) були передані підприємством до Фонду 25 лютого 2003 року, тобто після закінчення спірного періоду, а тому обов'язок з відшкодування позивачеві шкоди за втрату професійної працездатності внаслідок отриманого професійного захворювання, пов'язаного з виконанням трудових обов'язків, за період з 29 квітня 1999 року по 05 липня 2002 року покладений на підприємство.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що при визначенні розміру відшкодування шкоди вперше шахтою допущено порушення цих вимог включено не ті місяці, що передбачені зазначеною нормою, та абз. 5 п. 22 Правил відшкодування шкоди, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, на час встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності шахтою не проведено коригування середнього заробітку з урахуванням фактичного коефіцієнту росту тарифної ставки роздавальника вибухових речовин II розряду, що мав місце у серпні 1996 року (коефіцієнт росту тарифних ставок 2,38), який підлягав застосуванню. Про цю обставину позивач знала з часу проведення нарахування належних їй виплат.

Позивач на час встановлення втрати професійної працездатності у 2002 році не працювала за професією, з якою пов'язане професійне захворювання. Для розрахунку страхових виплат береться середня заробітна плата відповідного працівника за останніх 6 календарних місяців, що передували встановленню позивачеві втрати професійної працездатності (за січень-червень 2002 року).

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» перерахування сум щомісячних страхових виплат проводиться у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки за даними центрального органу виконавчої влади з питань статистики. Таке перерахування проводиться з 1 березня кожного року Фондом.

Статтею 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» передбачено перерахунок страхових виплат у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки, для перерахунку розміру втраченого заробітку у разі підвищення тарифних ставок на підприємстві після 01 квітня 2001 року. Втрату професійної працездатності позивачеві встановлено 02 жовтня 2002 року з 05 липня 2002 року. Підстави для перерахунку позивачеві страхових виплат Фондом з 01 березня 2002 року не існували.

Справа позивача для продовження виплати страхових сум (відшкодування шкоди) передана підприємством до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді за актом приймання-передачі від 25 лютого 2003 року № 168. З цього часу страхові виплати позивачеві проводились за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України на підставі відповідних постанов.

Постановою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді від 26 лютого 2003 року № 337/3-1 продовжено раніше призначену страхову виплату в тому ж розмірі, який переданий шахтою, з проведенням перерахунків у наступних роках відповідно до ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», з урахуванням коефіцієнту зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати в галузях економіки. Фонд не має права перераховувати раніше призначені страхові виплати. Він лише продовжує виплачувати раніше призначені щомісячні страхові виплати та здійснює перерахунки відповідно до вищевказаної статті.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» з наступними змінами (далі - Постанова), зазначено, що за вимогами про продовження платежів виплати провадяться за весь попередній час, протягом якого належало відшкодовувати шкоду, без обмеження будь-яким строком (з дня закінчення попередніх виплат вимоги про їх продовження задовольняються за умови, що МСЕК, а у відповідних випадках - судово-медична експертиза) підтвердила втрату працездатності та її відсоток за цей період). В інших випадках виплати, призначені, але своєчасно не одержані потерпілим або особою, яка має право на їх одержання, а також вимоги про перерахунок (наприклад, за відсотком втрати працездатності) сум щомісячних платежів, раніше визначених судом або роботодавцем, підлягають задоволенню за час, що не перевищує трьох років.

За рішенням МСЕК від 11 листопада 2009 року (акт № 002826 серії ЛВА № 2) позивачеві підтверджено і зараховано 25 % втрати професійної працездатності за період з 29 квітня 1999 року по 05 липня 2002 року. У такому разі підприємство повинно було виплатити суми відшкодування шкоди з часу припинення виплат до 01 квітня 2001 року

Апеляційний суд дійшов висновку, що, стягуючи з ДП «Львіввугілля» на користь позивача страхову виплату з відшкодування шкоди за період з 29 квітня 1999 року по 05 липня 2002 року в сумі 8 151,28 грн, суд першої інстанції не звернув уваги на вимоги ст. 71 ЦК УРСР в редакції 1963 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, та п. 6 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України, роз'яснення Верховного Суду України, що містяться у п. п. 1, 1-1, 1-2, 22 Постанови, згідно з якими загальний строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права (позовна давність), встановлюється тривалістю у три роки. У випадку, коли вимоги потерпілого стосуються перерахунку сум щомісячних платежів, раніше визначених судом чи роботодавцем (у тому числі й у разі неправильного обчислення суми щомісячних платежів), при задоволенні позову кошти стягуються за час, що не перевищує трьох останніх років, які передували моменту звернення особи до суду.

Право на позов у ОСОБА_6 виникло у 1997 році, з часу призначення їй виплат відповідно до наказу від 29 січня 1997 року № 41. Підстави для зупинення перебігу строку позовної давності чи переривання такого, передбачені ст. ст. 77, 79 цього Кодексу, відсутні. Звернення позивача до Червоноградського міського суду Львівської області з позовом, який залишено без розгляду, не перериває перебігу строку позовної давності (ч. 4 ст. 79 ЦК УРСР).

Вимоги, заявлені ОСОБА_6, не відносяться до тих, на які відповідно до ст. 83 ЦК УРСР позовна давність не поширюється. На той час спірні правовідносини були врегульовані ст. ст. 440, 456 ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, які не містили норми, відповідно до якої позовна давність не поширювалася на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Позовна давність відповідно до ст. 71 ЦК УРСР 1963 року для даних правовідносин сплила до 01 січня 2004 року. За положеннями ст. 80 ЦК УРСР 1963 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Позивачем не надано доказів про наявність поважних причин пропуску строку позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у справі.

Також колегія суддів апеляційного суду взяла до уваги, що відділенням виконавчої дирекції Фонду в м. Червонограді було продовжено позивачу виплату щомісячного відшкодування шкоди на підставі наданої роботодавцем довідки про розмір втраченого заробітку. Відділення виконавчої дирекції Фонду в м. Червонограді не несе відповідальності за вказаний роботодавцем розмір відшкодування шкоди у згаданій довідці, а тому дані виплати (у разі встановлення неправильного визначення середньомісячного заробітку для визначення розміру відшкодування шкоди та неналежного перерахування роботодавцем відшкодування шкоди) підлягали б стягненню за час, що не перевищує трьох років з дати звернення до суду (за наявності поновлення строку позовної давності судом).

Доводи касаційної скарги щодо поважності причин пропуску строку позовної давності не знайшли свого підтвердження, спростовуються матеріалами справи та не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 27 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко В.І. Мартинюк