Справа № 520/4184/16-ц
Провадження № 2/520/2926/16
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого - судді Калініченко Л.В.
при секретарі Єгорової Н.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом
про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
Позивач та його представник у судове засідання не зявились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином, представник позивача надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, розгляд справи провести за його відсутності, у разі неявки відповідача у судове засідання розгляд справи провести в заочному порядку.
Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив.
Відповідно до ст.74 ЦПК України, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Частиною 3 ст. 76 ЦПК України передбачено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею.
Згідно з відповіддю відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.22) ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2, та саме за цією адресою направлялися судові повістки на імя ОСОБА_2.
Суд також зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа ОСОБА_6 проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.
Згідно з ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Враховуюче вищевикладене, а також, що відповідно до ч.1 ст. 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, та у відповідності до ст.ст. 224, 225 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим частковому задоволенню.
У судовому засіданні встановлено, що 26 грудня 2015 року о 00 год. 15 хв. водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем НОМЕР_1 по вул. Чорноморського Козацтва в місті Одесі, не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну дистанцію, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем "Хюндай", реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_1, та автомобілем "Мерседес", реєстраційний номер ВС8389ВТВ, під керуванням водія ОСОБА_4, внаслідок даного зіткнення транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Згідно з постановою Київського районного суду міста ОСОБА_3 від 23.03.2016 року, ОСОБА_2 визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України та позбавлено його права керування всіма видами транспортних засобів строком на один рік.
Згідно з ч. 4 ст. 61 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії, та чи вчинені вони цією особою.
В силу ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, які встановлені судовим рішенням, не підлягають доказуванню при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Тобто, наявність вини в діях ОСОБА_2 у скоєній дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 26 грудня 2015 року, доказуванню не підлягає.
Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 1166, ч. 1 ст. 1167 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно зі ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно з розясненнями, викладеними в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди.
Для проведення відновлюваного ремонту зазначених пошкоджень позивач звернувся до ФОП ОСОБА_5. Відповідно до акту виконаних робіт №25 від 11 квітня 2016 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_3, становить 129118,00 гривень (а.с.14), яка була сплачена позивачем та підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №25 від 11.04.2016 року.
Судом також встановлено, що на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, у відповідача ОСОБА_2 був відсутній поліс (договір) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна життю, здоровю та майну третіх осіб під час ДТП. Також відповідно до п.п. «А» п. 41.1 ст. 41 вказаного Закону, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
У звязку з відсутністю у відповідача полісу (договору) обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, 05.01.2016 р. ОСОБА_1 звернувся до МТСБУ із повідомленням про ДТП, разом із яким надав копію поліса АІ/5539349, копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, копію посвідчення водія, копію паспорта та ІПН. 12.02.2016 р. ОСОБА_1 звернувся до МТСБУ із заявою на виплату страхового відшкодування, до якої надав аварійний сертифікат №24-01/16.
Згідно з п.9.2 ст.9 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого.
У відповідності до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодування).
Тому, відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а тому збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Також, як передбачено ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
В зв'язку з цим, Верховний суд України в п. 9 Постанови «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року за № 6 роз'яснив, що коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні ( наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації.
Аналогічні роз'яснення були надані Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в розділі «Порядок визначення шкоди, у тому числі при повній чи частковій загибелі автомобіля» Узагальнення «Судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010-2011 роках». Крім того, ВССУ роз'яснив, що «...у разі якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі,. комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків)...».
Таким чином, позивач має право на повне відшкодування збитків, якими є як реальна вартість пошкодженого транспортного засобу, так і вартість робіт, виконання яких необхідно для повного відновлення транспортного засобу та втрата товарної вартості транспортного засобу.
Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 гривень 00 копійок, суд зазначає наступне.
Відповідно до розяснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Крім того, згідно з ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя.
При зясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен зясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.
Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд бере до уваги конкретні обставини справи, розмір та характер заподіяної шкоди, виходячи з характеру правопорушення, а також враховує вимоги розумності та справедливості.
Вимоги позивача ОСОБА_1 про відшкодування йому відповідачем моральної шкоди в розмірі 5000 гривень не є обґрунтованими в повному обсязі, як на стадії звернення до суду, так і в ході розгляду справи.
Однак, суд вважає, що пошкодження автомобіля, який був власністю позивача, призводить до душевних страждань, зміну способу життя.
Також суд приймає до уваги, що саме з вини відповідача позивач тривалий час не може вирішити питання щодо відшкодування завданих збитків.
У звязку з чим, суд дійшов висновку, що визначений позивачем ОСОБА_1 розмір моральної шкоди в сумі 5000 грн. є завищеним. На переконання суду стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 2000 грн. буде справедливим та достатнім відшкодуванням тих моральних страждань, які позивач зазнав.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України до стягнення з відповідача підлягає судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме у розмірі 811 гривень 18 копійок, сплачений позивачем при подачі позову, що підтверджено документально відповідною квитанцією №0.0.535700671.1 від 14.04.2016 року.
Вимога позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 2756 гривень задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
Статтею 84 ЦПК передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації встановлюється законом.
Отже, для того, щоб суд присудив витрати на користь першої сторони, вона повинна документально їх підтвердити. Таким підтвердженням може бути укладений в письмовій формі договір на надання правової допомоги. В ньому необхідно передбачити, яка саме правова допомога буде надаватися особі (складання позовної заяви, відзиви на позови, представництво в суді та ін.). Більше того, в договорі потрібно зазначити, по якій саме справі надаватиметься правова допомога (наприклад: по справі зі стягнення аліментів, заборгованості за договором , про відшкодування матеріальної чи моральної шкоди). Не завадить також конкретно вказати, хто буде виступати відповідачем/позивачем у даній справі. У разі недотримання цих положень протилежна сторона може поставити в суді під сумнів те, що правова допомога надається саме по цій справі, що може бути підставою для відмови у відшкодуванні судових витрат.
Крім того, бажано навести в договорі розцінки за вчинення адвокатом (фахівцем у галузі права) конкретних правових дій: чи то написання позову, чи то з'явлення в судове засідання. У свою чергу особа, якій надається правова допомога, повинна підписати акт прийому-передачі наданих послуг, який складається адвокатом чи фахівцем в галузі права (які можуть виступати самостійно чи від імені адвокатського об'єднання або юридичної фірми). Після підписання акта приймання-передачі сторона повинна сплатити кошти за надані послуги і пред'явити всі ці документи в суді.
Представником позивача надано до суду договір № 02/12/2015 від 31 грудня 2015 року укладений між позивачем та Адвокатським Бюро «Федяєва Сергія Володимировича», згідно якого Бюро приймає на себе зобов'язання надати Клієнту правову допомогу, до якого 31.12.2015 було укладено також додаткову угоду до договору про надання правової допомоги.
Представник позивача просить суд стягнути з відповідача витрати за надану правову допомогу у розмірі 2756 гривень, із розрахунку 1 година витраченого часу на правову допомогу становить 551 гривні 20 копійок, а взагалі було витрачено пять годин, що складаються з: первісної консультації та правового аналізу документів 1 година; складання позовної заяви 3 години; представництва у судовому засіданні від 25.10.2016 року 1 година.
Однак суд зазначає, що зазначені позивачем види правової допомоги, як вивчення наданих матеріалів та попередня консультація, підготовка позовної заяви, відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» не підлягає відшкодуванню. Крім того до подання позовної заяви до суду, не надано акта приймання-передачі. Щодо відшкодування витрат позивачеві за правову допомогу, а саме представництва адвоката в судовому засіданні 25.10.2016 року на яке витрачено 1 година часу, суд зазначає, що у судове засідання представник позивача не зявився, однак надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст.ст.16, 22, 23, 1166, 1167, 1192 ЦК України, Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_4, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_5, у відшкодування моральної шкоди 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_4, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_5, витрати по сплаті судового збору в сумі 811 (вісімсот одинадцять) гривень 18 (вісімнадцять) копійок.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів шляхом звернення із заявою про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня оголошення ухвали про залишення заяви без задоволення.
Головуючий Калініченко Л. В.