Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №331/5131/14 Головуючий у 1 інстанції: Смолка І.О.
Провадження № 22-ц/778/950/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Савченко О.В., суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2015 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району про виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4С, який діє в своїх інтересах і в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_5О, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про виселення.

В обґрунтування позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначило, що ОСОБА_4 належним чином не виконувались зобовязання за кредитним договором від 15 липня 2008 року, внаслідок чого у нього перед банком виникла заборгованість, у рахунок погашення якої рішенням апеляційного суду Запорізької області від 21 грудня 2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - на квартиру АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що ОСОБА_4 із родиною на вимогу банку у добровільному порядку відмовляються виселитися із вказаної квартири, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило суд виселити відповідачів разом з неповнолітніми дітьми із квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 08 квітня 2015р. рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 серпня 2015р. вищевказані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовані із переданням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2015р. в задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про виселення задовольнити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Відповідно до укладеного договору № ZPBLGA від 15 липня 2008 року ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 46 095,48 доларів США зі сплатою відсотків за користуванням кредитом в розмірі 15% річних у строк до 15 липня 2013 року (Т. 1 а.с. 105-107).

15 липня 2008 року для забезпечення виконання зобов`язань відповідача за кредитним договором № ZPBLGA від 15.07.2008р. між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки № ZPBLGA, згідно з умовами якого відповідач на добровільних засадах передав в іпотеку банку належний йому на праві власності об'єкт нерухомості, а саме: квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 28,04 кв.м (Т. 1 а.с. 108-111).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2011 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZPBLGA від 15 липня 2008 року в розмірі 400 084,64 грн., з яких: 290 604,32 грн. - поточна заборгованість по кредиту, 4 953,04 грн. - заборгованість по процентах, 2 059,28 грн. - заборгованість за комісією, 16 502,08 грн. пеня, 50 300,24 грн. - прострочена заборгованість за тілом кредиту, 32444,32 грн. - прострочена заборгованість за відсотками, 3221,36 грн. - прострочена заборгованість за комісією, звернуто стягнення на предмет іпотеки з виселенням ОСОБА_4 із зняттям з реєстраційного обліку органами внутрішніх справ (Т. 1 а.с. 112-113).

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 21 грудня 2011 року рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2011 року скасовано та ухвалено нове рішення, згідно з яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZPBLGA від 15 липня 2008 року в розмірі 739 263,05 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу ПАТ КБ "ПриватБанк" з укладенням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ "ПриватБанк" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу з початковою вартістю предмету іпотеки 290 478,00 грн. ( Т. 1 а.с. 114-116).

Відповідно до письмового повідомлення № 30.1.0.0/2-990 від 29.04.2014р., ОСОБА_4 повідомлено про необхідність у відповідності до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців з предмету іпотеки ( Т. 1 а.с. 117).

У спірному іпотечному житловому приміщенні зареєстровані: ОСОБА_4, 1972р.н., ОСОБА_3, 1979р.н., їх неповнолітні діти: ОСОБА_5, 19.05.2004р.н., ОСОБА_6, 07.03.2006р.н., ОСОБА_7, 22.08.2010р.н., ОСОБА_8, 06.04.2014р.н. ( Т. 1 а.с. 70, 186-189).

26.11.2014р. повторними листами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 повідомлено про необхідність у відповідності до ст. 40 Закону України "Про іпотеку" виселитися разом з усіма мешканцями з іпотечного житла АДРЕСА_3 протягом місяця з дня отримання вимоги, яку отримано відповідачами 08.12.2014 року ( Т. 1 а.с. 102-104).

Оскільки відповідачі вимоги про виселення не виконали, ОСОБА_2 звернуся до суду з цим позовом про їх виселення разом з неповнолітніми дітьми.

Відмовляючи в задоволенні цього позову, суд першої інстанції виходив із того, що за положеннями ч. 2 ст. 109 ЖК України відповідачам, які виселяються з іпотечного житла, на яке звернуто стягнення, має надаватись інше постійне житло, оскільки квартира, що є предметом іпотеки, була придбана ОСОБА_4 не за кредитні кошти та являється єдиним постійним місцем мешкання сім»ї ОСОБА_4, зокрема, їх чотирьох неповнолітніх дітей.

Колегія погоджується з такими висновками суду, оскільки під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Судом першої інстанції для вирішення справи правильно застосовані наступні норми матеріального права.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя ст. 109 ЖК Української PCP регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. З ст. 109 ЖК Української PCP після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української PCP громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК Української PCP встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, результат аналізу зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст.109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом вказаних вище норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв"язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

При вирішенні спірних правовідносин суд обґрунтовано врахував правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015р. № 6-39цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов»зковою для судів, та правильно застосував до спірних правовідносин правові норми, щодо яких прийнята ця правова позиція.

Таким чином, колегія вважає, що суд першої інстанції, правильно встановивши дійсні обставини справи, а саме, що квартира АДРЕСА_2 придбана ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу у травні 2003р., тобто не за кредитні кошти, які взяті відповідачем за кредитним договором від 15.07.2008р., з»ясувавши, що ця квартира є єдиним постійним місцем мешкання відповідачів та їх неповнолітніх дітей, а також врахувавши, що ОСОБА_2 просить виселити відповідачів без надання іншого постійного житла, суд законно та обґрунтовано відмовив в задоволенні позову банку.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не з»ясовано, до чиєї компетенції належить обов»язок надання іншого постійного житла особам, що виселяються з іпотечного житла, на яке звернуто стягнення, не спростовують висновків суду, оскільки судом розглянуто спір у відповідності до ст. 11 ЦПК України в межах позовних вимог, за змістом яких позивач просить виселити відповідачів саме в такий спосіб, тобто без надання іншого постійного житла.

Одночасно колегія вважає необґрунтованим і довід Банку про те, що судом не перевірено, чи наявні вільні житлові приміщення з фондів для тимчасового проживання, надання яких передбачено ст. 132-1 ЖК України, оскільки тимчасові приміщення за положеннями цієї норми та статті 109 ЖК Української РСР надаються особам, що виселяються з житла, придбаного за кредитні кошти. А отже, ст. 132-1, 132-2 ЖК Української РСР не розповсюджується на правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі.

Не заслуговують на увагу також ствердження Банку про те, що Глава 2 житлового кодексу, до якої віднесено статтю 109 ЖК Української РСР, не регулює виниклі правовідносини, оскільки стосується державного та громадського житлового фонду та, зокрема, виселення із нього, в той час як квартира належить відповідачу на праві приватної власності. Це слідує із того, що цією статтею регулюється порядок та умови виселення, зокрема, з іпотечного житла, яке ніколи не належить до державного та громадського фонду, а завжди є приватною власністю іпотекодавця.

Зважаючи на викладене, колегія не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення суду, тому у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню із залишенням без змін оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Савченко О.В.

Судді: Кочеткова І.В.

ОСОБА_1