Ухвала

іменем україни

12 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» в особі філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» у Комінтернівському районі м. Харкова, ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2014 та рішення апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року,

встановила:

У січні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 18 липня 2008 року між ним та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 20 856,68 доларів США, з кінцевим терміном повернення 18 березня 2020 року.

Виконання умов кредитного договору забезпечено договором поруки від 18 липня 2008 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, відповідно до якого боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Крім того, в забезпечення зобов'язань ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус», в особі філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» у Комінтернівському районі м. Харкова (далі - ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус») 22 березня 2011 року укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель та позичальник також відповідають перед банком як солідарні боржники в частині, обумовленій в додатку до договору поруки.

У зв'язку із неналежним виконанням боржником зобов'язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 03 вересня 2013 року становить 45 295,72 доларів США.

Заочним рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 2 червня 2011 року із ОСОБА_1 на користь

ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 31 692,40 доларів США.

Позивачем було направлено на адресу ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов'язань за кредитним договором від 18 липня 2008 року.

У зв'язку з тим, що умови договору кредиту та поруки відповідачами не виконано, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути солідарно із ОСОБА_1, ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 13 588,08 доларів США, що за курсом НБУ станом на 23 жовтня 2014 року становить 175 956 грн 70 коп., стягнути солідарно з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 31 692 доларів США, що за курсом НБУ станом на 23 жовтня 2014 року становить 410 416 грн 58 коп. та стягнути з ОСОБА_1С, ОСОБА_2, ТОВ «Українське Фінансове Агентство «Верус» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 200 грн.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 18 липня 2008 року в розмірі 175 965 грн 70 коп.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ТОВ ««Українське фінансове агентство «Верус» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 18 липня 2008 року у розмірі 200 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року рішення районного суду в частині задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ТОВ «УФА «Верус» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 18 липня 2008 року в сумі 200 грн скасовано, провадження в цій частині закрито.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року рішення районного суду змінено шляхом скасування його в частині солідарного стягнення із ОСОБА_2 на користь

ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 18 липня 2008 року в розмірі 175 965 грн 70 коп. та стягнення судового збору із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 1 720 грн 50 коп.

В іншій оскаржуваній частині рішення районного суду залишено без змін.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення районного суду в частині задоволених вимог та рішення суду апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 18 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит в розмірі 20 856,68 доларів США. Зі сплатою 15 % на рік за користування кредитом у розмірі на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 18 березня 2020 року.

На забезпечення зобов'язань ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідають як солідарні боржники.

Також, на забезпечення зобов'язань 22 березня 2011 року між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» було укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель та позичальник також відповідають перед банком як солідарні боржники в частині, обумовленій в додатку до договору поруки.

15 вересня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ЗАТ «Акцент-Банк» було укладено договір факторингу № 2, відповідно до якого

ПАТ КБ «Приватбанк» відступив останньому право вимоги у повному обсязі до боржників, що випливають з договорів, перелік яких визначено у додатку № 1 до цього договору.

Заочним рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 02 червня 2011 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 31 692,40 доларів США.

11 серпня 2011 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Акцент-банк» була укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору від 18 липня

2008 року, яка передбачає реструктуризацію боргу за кредитним договором та списання пені у розмірі 4 085,08 доларів США, визначено новий графік погашення заборгованості та збільшено щомісячний платіж, який ОСОБА_1 повинна надавати банку за умовами кредитного договору до 542,94 доларів США.

Пред'являючи позов у січні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути заборгованість, яка утворилась станом на 03 вересня

2013 року.

Змінюючи рішення районного суду та скасовуючи його в частині солідарного стягнення кредитної заборгованості з поручителя ОСОБА_2, суд апеляційної інстанції виходив з того, що додатковою угодою № 1 до вказаного кредитного договору було збільшено обсяг відповідальності поручителя, при цьому доказів на підтвердження того, що останній надав згоду на укладання такої угоди матеріали справи не містять.

Разом з тим, апеляційним судом зазначено, що боржник ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що щомісячний платіж, сплата якого передбачена п. 3 додаткової угоди від 11 серпня 2011 року та додатком № 1 до вказаної угоди, здійснювався нею без порушень, у строки та у відповідному розмірі. У зв'язку із чим суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення без змін рішення районного суду в частині стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк».

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з такими висновками апеляційного суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054та ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Відповідно до п. 3 додаткової угоди від 11 серпня 2011 року періодом сплати вважається період з «10» по «15» число кожного місяця, щомісячний платіж складає 542,94 доларів США.

У абз. 4 п. 3 вказаної додаткової угоди сторони погодили, що у разі порушення вищевказаних термінів оплати (зокрема оплата заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, позичальник зобов'язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості за кредитом), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Разом з тим ОСОБА_1 не доведено, що щомісячний платіж, який передбачений у п. 3 додаткової угоди від 11 серпня 2011 року та у додатку № 1 до неї, здійснюється без порушень, тобто у строки та у відповідному розмірі.

Крім того, колегія суддів суду касаційної інстанції відхиляє доводи ОСОБА_1, викладені у касаційній скарзі щодо того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» є неналежним позивачем, оскільки за договором факторингу від 15 вересня 2008 року відступило свої вимоги за вказаним кредитним договором ЗАТ «Акцент-Банк», з огляду на наступне.

Відповідно до договору про надання послуг (аутсорсинг) від 01 листопада 2007 року та додаткової угоди до нього від 26 грудня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» на замовлення ЗАТ «Акцент-Банк» надає послуги зі стягнення заборгованості з боржників останнього.

За таких обставин, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи та зміст оскаржуваних рішень, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2014 року, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та рішення апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року, оскільки рішення судів попередніх інстанцій законне та обґрунтоване, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2014 року, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та рішення апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська