АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичан А.І.

суддів: Міцнея В.Ф., Лисака І.Н.

секретар: Вівчарик Н.В.

з участю сторін: представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства АБ «Укргазбанк» про захист прав споживача, про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 червня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства АБ «Укргазбанк» про захист прав споживача, про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 17 червня 2008 року між нею та ВАТ АБ «Укргазбанк» (правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк») було укладено кредитний договір та підписано Додаток № 1.

Відповідно до п. 1.1 договору, банк надав їй кредит в сумі 33000 доларів США терміном до 16 червня 2028 року, зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 13,8% річних.

Згідно п.1.5 договору кредит надавався на задоволення споживчих потреб.

Того ж дня між нею та відповідачем в забезпечення виконання зобов'язання по кредитному договору було укладено договір іпотеки на умовах, визначених в п.2.1,2.2 кредитного договору.

_______________________________________________________________________________

№ 22-ц/794/968/2016р. Головуючий у 1 інстанції: Смотрицький В.Г.

Категорія: 19/27 Доповідач: Владичан А.І.

Згодом між сторонами було укладено додаткову угоду №1 від 02 березня 2009 року, згідно з якою банком відкрито позичальнику рахунок НОМЕР_1 для погашення заборгованості по кредиту, процентів та всіх комісійних платежів та визначено черговість для оплати простроченої суми платежів.

У додатковій угоді №2 від 03 березня 2009 року сторони домовились, що в разі невиконання позичальником зобов'язань за дійсним договором та/або в день купівлі іноземної валюти за заявкою позичальника на валютному аукціоні НБУ списувати на користь Банку з поточних рахунків Позичальника НОМЕР_1 у відділенні №30 ВАТ АБ «Укргазбанк», МФО 320478 та НОМЕР_2 у відділенні №30 ВАТ АБ «Укргазбанк», МФО 320478 належні до сплати комісії, проценти в разі настання строку платежу, пеню за несвоєчасну сплату процентів по кредиту, а також суму заборгованості по кредиту, будь-яку іншу заборгованість Позичальника, що виникла згідно умов договору, в тому числі всі видатки, здійснені Банком під час виконання умов дійсного договору (пункт 1 додаткової угоди).

У зв'язку із виявленими нею розбіжностями у розрахунку заборгованості спеціалістом було підтверджено, що при укладенні кредитного договору №30/010-п/08 Д від 17 червня 2008 року, банком допущено невиконання вимог абзацу д) пункту 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ, відповідно до якого перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Банком також допущено невиконання вимог Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України 10 травня 2007 року за № 168 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808, зокрема пункту 3.3.

Крім того, виявлено розбіжності у абсолютному значенні подорожчання кредиту на суму 1 138,30 доларів США, у реальній відсотковій ставці на 0,44%, процентах за користування кредитними коштами на 205,80 доларів США, у інших платежах у тому числі на користь третіх осіб на суму 1 344,10 доларів США. Вказані факти містяться у таблиці № 1 розрахунку.

Відповідно до умов Кредитного договору №30/010-п/08/Д від 17 червня 2008 року та Додатку №1 до Кредитного договору №30/010-п/08/Д від 17 червня 2008 року сукупна вартість кредиту складає 85 342,76 доларів США, а реальна процентна ставка становить 17,16%.

Також, у даному дослідженні проведено порівняння сукупної вартості кредиту, зазначеної банком у Додатку №1 до Кредитного договору, переведеної в гривні за курсом НБУ станом на дату видачі кредиту та згідно розрахунків

Відповідно до умов Кредитного договору №30/010-п/08/Д від 17 червня 2008 року та Додатку №1 до Кредитного договору сукупна вартість кредиту складає 1 305 384,34 грн., а реальна процентна ставка становить 39,04%.

Відповідно до умов Кредитного договору №30/011-П/08/Д від 01 липня 2008 року та Додатку №1 до Кредитного договору сукупна вартість кредиту в національній валюті складає 1 252 969,31 грн., а реальна процентна ставка становить 41,74%.

Вказувала, що банк під час укладення договору не надав їй об'єктивну, повну та достовірну інформацію про умови, які є істотними для такого виду договорів а також на те, що банк в умовах кредитного договору приховав значення реальної процентної ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, процентів та інших платежів, які суттєво відрізняються від тих, які були обумовлені сторонами під час підписання договору.

Оскільки вищевказані обов'язкові відомості не були встановлені та не розкриті відповідачем в кредитному договорі, вважала, що останній не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами, в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавством.

Просила визнати порушеним її право як споживача фінансових послуг, визнати недійсним кредитний договір №30/010-п/08/Д від 17 червня 2008 року, та визнати недійсним договір іпотеки від 17.06.2008 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 червня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вважає, що що при винесенні рішення судом порушені норми матеріального і процесуального права, недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини справи, що мають значення для справи, і винесено необгрунтоване, незаконне рішення суду.

В своїй апеляційній скарзі посилається на те, що для застосування судом строку позовної давності має бути письмова обґрунтована заява, подана відповідачем. Однак, під час розгляду справи представник відповідача письмової заяви із обґрунтування підстав для застосування строку позовної давності не подавав. Виступ у судових дебатах не може вважатися заявою про застосування строків позовної давності, оскільки вона не відповідає формі подання такої заяви.

Задовольняючи фразу представника відповідача про застосування строку давності, суд першої інстанції порушив положення ст. 10 ЦПК України, в якій закріплено принцип змагальності сторін оскільки представник позивача був позбавлений можливості висловити свою думку щодо заявленого строку давності, а цивільний процес права на репліку не передбачає. Також суд відповідно до ст. 194 ЦПК України не повернувся до з'ясування обставин у справі.

Крім того, отримавши розрахунок сукупної вартості та реальної відсоткової ставки по кредитному договору №30/010-п/08/Д від 10 листопада 2015 року та дізнавшись, що банк її ввів в оману щодо істотних умов договору вона перестала здійснювати виплати по даному кредитному договору та звернулась до суду із позовом про визнання договору недійсним. Тобто, саме з 10 листопада 2015 року вона дізналась про порушення своїх прав у зв'язку із укладенням вказаного кредитного договору.

Наведене свідчить про те, що висновки суду щодо пропуску позивачем строку звернення з позовом до суду не відповідають обставинам справи та є не обгрунтованими.

Просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці і ухвалити нове, та повністю задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, якщо неповно з'ясовано судом обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушено або неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ АБ «УкргазБанк», суд першої інстанції до спірних правовідносин застосував наслідки спливу строку позовної давності у відповідності до положень ст.ст.256, 261, 267 ЦК України, оскільки позивач уклавши в 2008 році оспорювані договори мала реальну можливість набагато раніше дізнатись про порушення своїх прав, тому пред'явлення позову тільки 11.11.2015 року здійснено за межами встановленого законом строку позовної давності.

Однак з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів в не погоджується, враховуючи наступне.

Відповідно до вимог ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.ч.1,3 ст.264 ЦК України).

Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст..ст.57-60 ЦПК України.

Згідно зі ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у своїй сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст.267 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ст. ст.194,195 ЦПК України якщо під час судових дебатів виникає необхідність з'ясування нових обставин, що мають значення для справи, або дослідження нових доказів, суд постановляє ухвалу про повернення до з'ясування обставин у справі.

Проте в порушення вказаних вимог ЦПК України суд першої інстанції, отримавши під час судових дебатів клопотання відповідача про застосування строку позовної давності не постановив ухвалу про повернення для з'ясування обставин у справі та не надав позивачу можливість надати відповідні пояснення щодо заявленого клопотання.

З матеріалів справи, вбачається, що відповідач під час виступу в судовому засіданні суду першої інстанції зробив заяву про застосування строку позовної давності, що підтверджується аудіо записом судового засідання, а тому суд першої інстанції на зазначені вище положення закону уваги не звернув, та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 червня 2008 року між сторонами було укладено кредитний договір та підписано Додаток № 1. Відповідно до п.1.1 договору банк надав позивачу кредит в сумі 33000 доларів США терміном до 16 червня 2028 року, зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 13,8% річних.Кредит надавався на задоволення споживчих потреб (п. 1.5.)

Того ж дня між сторонами в забезпечення виконання зобов'язання по кредитному договору було укладено договір іпотеки на умовах, визначених в п.2.1,2.2 кредитного договору. Згодом між сторонами було укладено додаткову угоду №1 від 02 березня 2009 року, згідно з якою банком відкрито позичальнику рахунок НОМЕР_1 погашення заборгованості по кредиту, процентів та всіх комісійних платежів та визначено черговість для оплати простроченої суми платежів.

У додатковій угоді №2 від 03 березня 2009 року сторони домовились, що в разі невиконання позичальником зобов'язань за дійсним договором та/або в день купівлі іноземної валюти за заявкою позичальника на валютному аукціоні НБУ списувати на користь Банку з поточних рахунків Позичальника НОМЕР_1 у відділенні №30 ВАТ АБ «Укргазбанк», МФО 320478 та НОМЕР_2 у відділенні №30 ВАТ АБ «Укргазбанк» МФО 320478 належні до сплати комісії, проценти в разі настання строку платежу, пеню за несвоєчасну сплату процентів по кредиту, а також суму заборгованості по кредиту, будь-яку іншу заборгованість Позичальника, що виникла згідно умов договору, в тому числі всі видатки, здійснені Банком під час виконання умов дійсного договору (пункт 1 додаткової угоди).

Після того, як позивач готуючи заперечення по цивільному позову банку, що знаходиться на розгляді у Шевченківському районному суді м. Чернівці щодо стягнення заборгованості замовила розрахунок у спеціаліста та дізналась про виявлені розбіжності у розрахунках за іншим кредитним договором, вона замовила аналогічний розрахунок спеціаліста і по оспорюваному кредитному договору.

Реальні значення вартісних показників фінансової послуги істотно перевищують задекларовані банком. За таких умов, виконання спірного правочину направлене на отримання кредитором прихованого прибутку та, водночас, на виникнення непередбачених втрат у боржника.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частинами 1, 2 ст.11 Закону України „ Про захист прав споживачів" (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору) встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У ч.4 ст.11 Закону України „ Про захист прав споживачів" зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Пункти 1.1.-1.4., 3.3.-3.6. кредитного договору містять наступні умови: мета надання кредиту; сума кредиту; строк, на який надається кредит; розмір процентів за користування кредитом; розмір плати за управління кредитом; розмір щомісячного платежу на погашення кредиту, сплати відсотків та інших передбачених договором платежів.

Отже, наведене свідчить про те, що відповідачем при укладенні кредитного договору було надано позивачу необхідну інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Крім того, згідно зі ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів" у разі ненадання інформації, яка зазначена у ч.2 цієї статті, банк несе відповідальність, яка встановлена ст.ст.15, 23 цього Закону.

За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до ч.5 ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Статтею 18 Закону України „Про захист прав споживачів" передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч.5).

Отже, за змістом ст.ст. 11,18 Закону України „Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Закон України „Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Зі змісту спірного договору вбачається, що цей договір, додаток №1 до договору, додаткові угоди №№1,2 підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що укладений між банком та ОСОБА_2 кредитний договір суперечить нормам цивільного законодавства, та відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, оскільки банк при укладенні договору вказав у договорі значно завищене абсолютне значення подорожчання кредиту, чим ввів в оману позивача.

Необґрунтованими є доводи апелянта є про те, що банком було введено її в оману шляхом надання їй в нечіткий і незрозумілий спосіб інформацію про умови кредитування.

Відповідно до ч.2 ст.19 Закону України „Про захист прав споживачів" підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація для здійснення свідомого вибору.

Пленум Верховного Суду України в п.20 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Проте позивач не надав суду доказів на підтвердження факту обману, наявності обставин, щодо яких його введено в оману відповідачем.

Зі змісту спірного договору вбачається, що цей договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства АБ «Укргазбанк» про захист прав споживача, про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 червня 2016 року, скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства АБ «Укргазбанк» про захист прав споживача, про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, відмовити з інших підстав.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: