Справа № 303/4987/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

18 лютого 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1

суддів: Собослоя Г. Г., Павліченка С. В.,

при секретарі: Сочка І. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 04 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, де треті особи без самостійний вимог на стороні відповідача: ПАТ КБ „ Приватбанк, ОСОБА_4, приватний нотаріус ОСОБА_5 про визнання недійсним правочину,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_6 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3, де треті особи без самостійних вимог на стороні відповідачів: ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_4, приватний нотаріус ОСОБА_5, про визнання недійсною довіреності, виданої ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» на розпорядження АДРЕСА_1, посвідченої 25.02.2013 року приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованої в реєстрі за №174.

Позов мотивувала тим, що 22.02.2005 року між ОСОБА_7, який являється чоловіком позивача, та гр. ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: м. Мукачево, вул. Росвигівська, 18/72, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_12, зареєстрований в реєстрі за №152.

25.02.2013 року відповідачем ОСОБА_2, було надано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстровану в реєстрі за №174, якою одноособово, без відома та згоди ОСОБА_2, уповноважив ПАТ КБ «ПриватБанк» на розпорядження вказаною кв. №72 в м. Мукачево по вул. Росвигівська, 18.

З врахуванням того, що відповідачем, усупереч вимог ст. 60, 63, 65 СК України, без її відома та згоди було укладено довіреність спрямовану на розпорядження майном, що перебуває у спільній сумісній власності, позивач просить суд визнати довіреність від 25.02.2013 року недійсною, оскільки остання є такою, що суперечить її інтересам та здійснена з порушенням її права на володіння і розпорядження спільно нажитим майном.

Посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи та з підстав передбачених ст.ст. 60, 65 СК України, 203, 215, ч.3 ст. 244 ЦК України, позивач просив визнати недійсною довіреність, видану ОСОБА_2, на розпорядження АДРЕСА_1, посвідчену 25.02.2013 року приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованої в реєстрі за №174.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 04 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням місцевого суду і оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Позивач та її представник в суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримали у повному обсязі.

Представники третіх осіб в суді апеляційної інстанції вважають рішення місцевого суду законним та обґрунтованим.

Судова колегія вважає, що, відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України, може розглянути справу за відсутності відповідача, оскільки він належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які зявилися по справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та розяснень Верховного Суду України, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відмовляючи у задоволенні позову на підставі ч.ч. 1,3 ст. 237, ч.ч. 1,3 ст. 244, ч.2 ст. 65 СК України суд першої інстації виходив зі змісту зазначених норм матеріального права з яких слідує, що довіреність на розпорядження квартирою (її продажу) не є підставою для набуття права власності на квартиру, не є правовим оформленням переходу права власності на квартиру, не є договором щодо розпорядження спільним майном подружжя, а тому не може бути визнана недійсною з підстав ч. 2 ст. 65 СК України.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого суду, який, розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 перебуває із відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі із 28.09.2002 року (а.с. 6).

Під час шлюбу ОСОБА_2 (відповідач) придбав у ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 квартиру у м. Мукачево, вул. Росвигівська, 18/72, згідно укладеного між ними договору купівлі-продажу від 22.02.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_12, зареєстрованого в реєстрі за №152.

25.02.2013 року відповідач ОСОБА_2 видав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстровану в реєстрі за №174, якою уповноважив ПАТ КБ «ПриватБанк» продати на свій розсуд квартиру у м. Мукачево, вул. Росвигівська, 18/72.

Перед цим, як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_2 28.05.2012 року надала своєму чоловікові ОСОБА_2 письмову згоду на продаж квартири у м. Мукачево, вул. Росвигівська, 18/72, посвідчену приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу, зареєстровану в реєстрі за № 586 (а.с. 31).

06.07.2013 року між ОСОБА_2, в інтересах якого на підставі оспорюваної довіреності діяв ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_2 продав вищевказану квартиру за ціною 166 000 грн. (а.с. 49).

Згідно договору дарування від 06.08.2013 року ОСОБА_4 подарувала таку квартиру ОСОБА_13, за якою 06.08.2013 було зареєстровано право приватної власності на це нерухоме майно (а.с. 51-53).

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України однією із загальних вимог, дотримання якої необхідно для дійсності правочину, є вимога щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

У відповідності до ст. 65 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Права подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя регламентовано ст. 65 СК України.

Згідно ч.ч.1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

З даної норми видно, що визнаватися недійсним, як такий, що укладений чоловіком без згоди жінки, може не будь-який правочин, а саме договір щодо розпорядження спільним майном подружжя (якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового).

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно ч.ч. 1,3 ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов'язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Зі змісту зазначених норм матеріального права слідує, що довіреність на розпорядження квартирою (її продажу) не є підставою для набуття права власності на квартиру, не є правовим оформленням переходу права власності на квартиру, не є договором щодо розпорядження спільним майном подружжя, а тому не може бути визнана недійсною з підстав ч. 2 ст. 65 СК України.

Враховуючи наведене, твердження позивачки про відсутність її письмової, нотаріально-посвідченої згоди на укладення її чоловіком довіреності є безпідставним, позов ОСОБА_2 є необгрунтованим, а висновок місцевого суду про відмову в задоволенні її вимог є правильним.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються й не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 04 листопада 2015 року відповідає обставинам справи та ухвалене з додержанням норм матеріального й процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. 209, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, п.1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 04 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: