АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Стрижеуса А.М.

при секретарі: П`ятничук В.Г.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Гладкої В.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Фернічер» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Фернічер» про зміну формулювання підстав звільнення, повернення трудової книжки та стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Глобал Фернічер» та з урахуванням збільшення розміру позовних вимог просив стягнути з відповідача 209 394,02 грн. з яких: 33 781,30 грн. основної заробітної плати, 12 518,92 грн. компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, 480 грн. відшкодування добових по відрядженню, 1 252 відшкодування витрат по найму жилого приміщення по відрядженню, 13 683,44 грн. компенсації витрат на придбання пального, 72 839,18 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку виплати сум, що належали працівникові від підприємства, установи, організації при звільненні, 72 839,18 грн. середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки при звільненні, 2 000 грн. моральної шкоди. Просив визнати формулювання причин звільнення ОСОБА_2 з займаної посади в ТОВ «Глобал Фернічер» на підставі п. п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України неправильними, змінити її на наступну: «Звільнений з займаної посади менеджера по збуту за угодою сторін, п.п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України». Зобов`язати ТОВ «Глобал Фернічер» видати позивачу належно оформлену трудову книжку з зазначенням в ній вищезазначену причину (підставу) звільнення (т. 1, а. с. 136-140).

Справа № 753/1677/15
№ апеляційного провадження:22-ц/796/2316/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Даниленко В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15.09.2015 позов задоволено. Визнано дії ТОВ «Глобал Фернічер» щодо звільнення ОСОБА_2 за п. п. 2 ст. 41 КЗпП України незаконними. Формулювання причин звільнення ОСОБА_2 з займаної посади в ТОВ «Глобал Фернічер» на підставі п. п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України змінено на наступну: «Звільнений з займаної посади менеджера по збуту за угодою сторін, п. п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України». Зобов`язано ТОВ «Глобал Фернічер» видати позивачу належно оформлену трудову книжку - з зазначенням в ній причин (підстави) звільнення: «Звільнений з займаної посади менеджера по збуту за угодою сторін, п. п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України». Стягнуто з ТОВ «Глобал Фернічер»на користь ОСОБА_2 209 394,02 грн., з яких: 33 781,30 грн. основної заробітної плати; 12 518,92 грн. компенсації за невикористані дні щорічної відпустки; 480 грн. відшкодування добових по відрядженню; 1 252 грн. відшкодування витрат по найму жилого приміщення по відрядженню; 13 683,44 грн. компенсації витрат на придбання пального; 72 839,18 грн. середнього заробітку за час затримки виплати сум, що належали працівникові від підприємства, установи, організації при звільненні; 72 839,18 грн. середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки при звільненні; 2 000 грн. моральної шкоди та стягнуто на користь держави судовий збір в розмірі 2 093,94 грн.
В апеляційній скарзі ТОВ «Глобал Фернічер» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 у частині: стягнення 480 грн. відшкодування добових по відрядженню; 6 100 основної заробітної плати; 61 333,14 грн. середнього заробітку за час затримки сум, що належали позивачу при звільненні задовольнити. У решті позовних вимог відмовити. Апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Вважає, що висновки, викладені у рішенні суду, не відповідають обставинам справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що при розгляді справи по суті суд першої інстанції не врахував, що посада на якій працював позивач передбачає безпосереднє обслуговування товарних цінностей власника, а оскільки було встановлено, що ОСОБА_2 без документально вивіз зі складу відповідача меблі, вартість яких була сплачено лише після порушення кримінальної справи відносно позивача, тому у відповідача були усі підстави для застосування п. 2 ст. 41 КЗпП України. Також зазначає, що при розгляді справи суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що позивач без поважних причин з 01.08.2014 по 02.09.2014 на основне місце роботи не з`явився, тому у табелі обліку робочого часу відсутність на роботі було позначено, як прогул. Посилається на невірне визначення судом першої інстанції місця роботи позивача та не врахування того, що позивачем не було надано доказів на підтвердження досягнення згоди про припинення трудового договору за угодою сторін . Вказує на те, що суд першої інстанції необґрунтовано стягнув на користь позивача витрат на придбання пального, оскільки в суді не було доведено, що воно було витрачено останнім в інтересах роботодавця і були пов`язанні із виконанням трудового обов`язку. Посилається на відсутність доказів на про наявність підстав для компенсації позивачу витрат на відрядження. Зазначає, що при винесенні вказаного рішення суд першої інстанції не врахував, що позивач для отримання трудової книжки за основним місцем роботи не прибув, а згоду на її пересилання не надав. Посилається на проведення повного розрахунку з позивачем за його щорічну основну відпустку. Вказує про невірно визначення судом розміру посадового окладу позивача з жовтня 2013 року (6 713 грн.)

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні будь-які докази на підтвердження вчинення позивачем дій, які б давали підстави для втрати довір`я до нього з боку відповідача. Послався на те, що між сторонами існувала згода про припинення трудового договору за угодою сторін, але позивача було звільнено на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України. Вказав, що при звільненні ОСОБА_2 відповідач не сплатив усі належні останньому основні та додаткові виплати.
З таким висновком суду першої інстанції повністю не може погодись колегія суддів, враховуючи наступне.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що 24.09.2012 між ОСОБА_2 та ТОВ «Форте Україна» було укладено трудовий договір, відповідно до якого позивач був прийнятий на посаду менеджеру збуту. Пунктом 10.1 зазначеного договору вказано, що він набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 24.03.2013. Згідно з п. 2.3 та 2.4. трудового договору, місцем здійснення основної (поточної) трудової діяльності: АДРЕСА_1 . Місцем здійснення територіальної (регіональної) трудової діяльності позивача визначена Київська обл. (т. 1, а. с. 16-19). Відповідно до п. 3.1- 3.1.3 позивач повинен був здійснювати обслуговування клієнтів, прийом товарів, нести матеріальну відповідальність за збереження останнього тощо. Вказаним трудовим договором було встановлено посадовий оклад позивача в сумі 7 933 грн. Згідно витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців з 24.12.2012 ТОВ «Форте Україна» змінило найменування на ТОВ «Глобал Фернічер»(т. 1, а. с. 77-86). Додатковою угодою №5 від 01.10.2013 позивачу було зменшено посадовий оклад до 6 713 грн. В липні 2014 року відповідачем була встановлена нестача матеріальних цінностей, які були у безпосередньому відомстві позивача по справі. Відповідно до актів від 14.07.2014, від 17.07.2014, від 21.07.2014 позивачу по мобільному телефону було доведено розпорядження директора ТОВ «Форте Україна» - прибути до основного місця роботи м. Артемівська Донецької обл., але цього останній не зробив (т. 1, а. с. 155-159). Із Акту від 02.09.2014, складеного відповідачем вбачається, що ОСОБА_2 з 01.08.2014 по 02.09.2014 був відсутній на роботі і не виконував свої посадові обов`язки менеджера зі збуту (т. 1, а. с. 166). Відповідно до наказу по особовому складу Про припинення трудових відносин від 02.09.2014 № 161-К, відповідач звільнив ОСОБА_2 із займаної посади менеджера зі збуту з 31.07.2014, у зв`язку з втратою довіри (п. 2 ст. 41 КЗпП України), в якому зазначено, що позивач вчинив неправомірні дії щодо меблевої продукції, яка була надана фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 на реалізацію та відповідно до розпорядження керівництва підприємства протягом липня 2014 року до основного місця роботи м. Артемівська Донецької обл. не прибував (т. 1, а. с. 167). Позивач,не погоджуючись з підставою свого звільнення та вказуючи на не проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні звернувся з відповідним позовом до суду.
Щодо підстав звільнення позивача з роботи.

Вважаючи незаконним звільнення позивача за п. 2 ст. 41 КЗпП та змінюючи формулювання причин звільнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП, суд першої інстанції виходив з того, що дія трудового договору від 24.09.2012 була продовжена на невизначений строк та в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження протиправних дій позивача стосовно матеріальних цінностей відповідача.
З таким висновком колегія суддів не може погодитись, враховуючи наступне.
Відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України встановлено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.
Виходячи зі змісту вказаної статті, можна виділити три основні складові (умови), за наявності яких працівник може бути звільнений на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України:
- ця стаття застосовується не до всіх працівників, а лише до тих, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні або культурні цінності;

- винні дії можуть бути вчинені як умисно, так і з необережності;

- винні дії працівника повинні давати підстави для втрати довіри до нього.

Втрата довір`я може бути обумовлена лише винними діями працівника, які він зробив усвідомлено або з необережності, що дає підставу роботодавцю не довіряти такому працівникові.

Відповідно до п. 28 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 N 9 роз`яснив, що звільнення з підстав втрати довір`я (п. 2 ст. 41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, котрий безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом тощо), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушив правила проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір`я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов`язані з їх роботою.

Таким чином, ключовим моментом у визначені, чи відноситься працівник до осіб, які можуть бути звільнені на підставі втрати довір`я до них, є поняття безпосереднього обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 24.09.2012 був прийнятий на посаду менеджера збуту в ТОВ «Форте Україна» та відповідно до пунктів 3.1.2, 3.1.3. Трудового договору до посадових обов`язків якого належало: приймати товар, вести облік товару, слідкувати за терміном його реалізації; нести матеріальну відповідальність за збереження товару у випадку нестачі або псування з вини працівника (т. 1, а. с. 146).
Таким чином, позивач відносився до працівників, які безпосередньо обслуговують товарні цінності.
При розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що на виконання умов Договору поставки товару № 125 від 17.09.2012, укладеного між ТОВ «Глобал Фернічер» та ФОП ОСОБА_4 , протягом періоду роботи ОСОБА_2 , діючи в інтересах відповідача був уповноваженою особою по питаннях поставки, замовлення, приймання товару. При звіренні взаєморозрахунків у липні 2014 року, сторонами договору було встановлено розбіжності стосовно заборгованості ФОП ОСОБА_4 перед ТОВ «Глобал Фернічер» та встановлено факт без документальної передачі позивачем меблів які належали відповідачу. З метою з`ясування обставин, зокрема, щодо стану дебіторської заборгованості по ФОП ОСОБА_4 , працівники ТОВ «Глобал Фернічер» пробували у телефонному режимі спілкуватися з позивачем та наполягали на його прибутті до основного місяця роботи - м. Артемівська Донецької обл. (п. 2.3 трудового договору - т. 1, а. с. 16) (т. 1, а. с. 157-159). В свою чергу позивач ОСОБА_2 внаданій службовій записки від 28.07.2014, повідомив відповідача про неможливість прибуття, у зв`язку з його викликом до Військового комісаріату в Дарницькому районні м. Києва відповідно до надісланої йому повістки (т. 1, а. с. 160), але зазначені обставини були спростовані відповіддю вказаного військового комісара. 27.08.2014 відповідач звернувся до ФОП ОСОБА_4 про стягнення вартості поставленого товару на загальну суму 56 336,20 грн. (т. 1, а. с. 162). У своїй відповіді останній заборгованість у зазначеному розмірі не визнав, однак, вказав, що поставлений раніше йому товар 19.06.2014 у певному асортименті був вивезений з магазину позивачем (т. 1, а. с. 164), який не повідомив про це ні керівника, ні комерційного директора, а товар не був повернутий ОСОБА_2 до ТОВ «Глобал Фернічер».
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що вчинені дії позивача, які були пов`язані з бездокументальним вивезенням матеріальних цінностей ТОВ «Глобал Фернічер», у невідомому напрямку, не повідомивши останнього про такі дії, не повернення товару та відсутність будь-яких пояснень з приводу заборгованості ФОП ОСОБА_4 дають усі підстави роботодавцю не довіряти такому працівнику,
Суд першої інстанції на вищезгадані обставини уваги не звернув, в зв`язку з чим зробив висновки, які не відповідають обставинам справи.
За наведених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.
Крім того, судом зазначено, що відсутні підстави вважати, що позивачем було вчинено прогул відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України та посилався на вимоги п. 1 ст. 149 зазначеного кодексу, однак звільнення позивача відбулося на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП, тому заходи дисциплінарного стягнення в даному випадку відповідно до законодавства не застосовуються.
Також колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо покладення на відповідача зобов`язання про повернення позивачу трудової книжки.
Задовольняючі вказану позовну вимогу суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді справи в суді першої інстанції було встановлено, що відповідач безпідставно не повернув позивачу трудову книжку в день його звільнення з роботи.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно з п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Мінюсту, Міністерства праці України та Мінсоцзахисту від 29.07.1993 № 58 якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.
Матеріали справи свідчать, що позивач в день звільнення не працював і за основним місцем роботи - м. Артемівськ Донецької обл. не перебував. Відповідач своїм листом від 03.09.2014 за вих. № 570 повідомив його про необхідність прибуття в м. Артемівськ, Донецької області для отримання трудової книжки та повернення матеріальних цінностей, переданих для виконання посадових обов`язків, додаток: копія наказу про припинення трудових відносин від 02.09.2014. Лист був відправлений позивачеві, однак останній його не отримав конверт повернувся з відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання» (т. 1, а. с. 176-178). 22.01.2015 ТОВ «Глобал Фернічер» отримало телеграму від ОСОБА_2 з проханням надати йому належним чином оформлену трудову книжку та всі суми, належні йому при звільненні (т. 1, а. с. 180). 26.01.2015 відповідачем була надана відповідь, в якій запропоновано позивачу самостійно з`явитися за місцезнаходженням ТОВ «Глобал Фернічер» для отримання трудової книжки, або ж надати письмову згоду на пересилання її поштою з доставкою, яка була вручена ОСОБА_2 особисто 03.02.2015 (т. 1, а. с. 181-182). Разом з тим, відповідач не отримав згоди від позивача про пересилання трудової книжки поштою та останній за нею за основним місцем роботи - м. Артемівськ Донецької обл. не прибув.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що у відповідача були відсутні правові підстави пересилати трудову книжку позивача, а тому рішення суду першої інстанції і в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні зазначених вимог.
Також, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо розміру стягнених з відповідача сум недоплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати сум, що належали працівникові при звільненні.
Стягуючи з відповідача на користь позивача вищевказані суми, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п. 6.1 Трудового договору посадовий оклад позивача становив 7 933 грн. та керувався довідкою від 09.12.2014 №662 про виплачені доходи ОСОБА_2 з вересня 2012 року по серпень 2014 року (т. 1, а. с. 20-22).
Разом з тим, з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно з п. 9.1. Трудового договору від 24.09.2012 сторони домовилися про те, що зміни та доповнення до договору вносяться тільки за угодою сторін, укладеною в письмовій формі, таким чином будь-які зміни передбачають двостороннє волевиявлення.
Матеріали справи свідчать, що 01.10.2013 сторонами було досягнуто згоди щодо зміни умов Трудового договору та укладено Додаткову угоду № 5 до нього, що встановлювала посадовий оклад ОСОБА_2 у розмірі 6 713 грн. та Додатковою угодою №6 продовжили строк попередньої угоди, які підписані позивачем (т. 1, а. с. 155-156).
Таким чином, починаючи з 01.10.2013 посадовий оклад ОСОБА_2 складав 6 713 грн.
На вищевикладені обставини, суд першої інстанції уваги не звернув, у зв`язку з чим зробив невірний розрахунок щодо заборгованості відповідача за основним заробітком ОСОБА_2 .
У зв`язку з наведеними обставинами, колегія суддів вважає, що і зазначена частина рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вказаних позовних вимог.
Вирішуючи справу по суті зазначених позовних вимог з урахуванням посадового окладу позивача з 01.10.2013 в розмірі 6 713 грн. та перевіривши розрахунок заборгованості по вказаній виплаті, якій було надано відповідачем при розгляді справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 6 100 грн., колегія суддів вважає, що саме така сума підлягає стягнення з відповідача на користь позивача як недоплачена основна заробітна плата.
Враховуючи встановлений посадовий оклад позивача з 01.10.2013 в розмірі 6 713 грн., колегія суддів вважає, що скасуванню підлягає рішення суду першої інстанції в частині визначення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з позивачем.
Вирішуючи справу по суті вищезгаданих позовних вимог, колегія суддів вважає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (правова позиція Верховного Суду України від 29.01.2014 у справі 6-144ц13).
При розгляді справи в суді апеляційної інстанції відповідачем були надані розрахунки заборгованості з урахуванням розміру посадового окладу позивача 6 713 грн. ( 01.10.2013 - 31.12.2014) розрахований наступним чином:
Середньоденна заробітна плата складає - 6 713 (червень 2014 року) + 6 713 (липень 2014 року) / 44 робочі дні (21 у червні 2014 року та 23 у липні 2014 року) = 305, 14 грн.
Розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку складає 61 333,14 грн. (305,14 середньоденна заробітна плата х 201 день затримки з 02.09.2014 до 23.06.2015).
Перевіривши останні, колегія суддів вважає розрахунки надані відповідачем правильними, в зв`язку з чим кладе в основу рішення при визначенні розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
При цьому приймаючі таке рішення колегія суддів приймає до уваги той факт, що угода про зменшення розміру посадового окладу позивачем в судовому порядку не оскаржувалася, в зв`язку з чим у колегії суддів відсутні підстави для надання останній правової оцінки.
Також колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо розміру стягнення з відповідача компенсації за витрати, які поніс позивач у відрядженнях.
Матеріали справи свідчать про те, що під час роботи у відповідача Галіцькій неодноразово перебував у відрядженнях (т. 1, а. с. 23-24). відповідно до наказів директора ТОВ «Форте Україна» від 24.09.2012 № 282-к, від 25.10.2012 № 304-к, від 13.01.2013 № 3-к, від 15.02.2013 № 16-к, від 03.07.2013 № 58-к, від 09.09.2013 № 75-к, наказ № 98-к, від 12.02.2014 № 6-к (т. 2, а. с. 49-56).
Відповідно до п. 4 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон затвердженої Наказом МФУ від 13.03.1998 №59 за кожний день (включаючи день вибуття та день прибуття) перебування працівника у відрядженні в межах України, враховуючи вихідні, святкові й неробочі дні та час перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками), йому виплачуються добові в межах сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98 визначення кількості днів відрядження для виплати добових проводиться з урахуванням дня вибуття у відрядження й дня прибуття до місця постійної роботи, що зараховуються як два дні. При відрядженні працівника строком на один день або в таку місцевість, звідки працівник має змогу щоденно повертатися до місця постійного проживання, добові відшкодовуються як за повну добу. Сума добових визначається згідно з наказом про відрядження та відповідними первинними документами. За відсутності наказу добові витрати не виплачуються.

На підставі викладеного можливо зробити висновок про те, що виплата добових проводиться за умови підтвердження працівником факту вибуття та прибуття з відповідного відрядження.
Колегія суддів погоджується з висновком суду про необхідність стягнення добових по відрядженню в розмірі 480 грн., оскільки з 18.03.2014 по 21.03.2014 позивач перебував у відрядженні згідно наказу № 12-к Про службове відрядження (т. 1, а. с. 23-24).
В зв`язку з чим вважає, що саме така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідача відшкодування витрат по найму жилого приміщення по відрядженню та компенсації витрат на придбання пального.
Порядок документального оформлення та обліку відряджень регулюється Кодексом законів про працю України (КЗпП), зокрема, статтями 121, 127, 176, 177; Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 № 59 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 17.03.2011); Наказом Міністерства фінансів України «Про визнання таким, що втратив чинність, наказу Державної податкової адміністрації України від 28.07.97 № 260» від 21.06.2011 № 738; Постановою Кабінету Міністрів України «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» від 02.02.2011 № 98; Порядком складання Звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 05.12.2012 № 1276.
Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності документів в оригіналі, що засвідчують вартість цих витрат, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, в тому числі чартерних рейсів, рахунків, отриманих з готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання відрядженого працівника, в тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо. Витрати, понесені у зв`язку з відрядженням, що не підтверджені відповідними документами (крім добових витрат), працівникові не відшкодовуються. Після завершення відрядження працівник повинен відзвітувати про витрати.
Враховуючи, що в порушення вимог вищезгаданих нормативно правових актів позивач не надав суду оригінали документів, які підтверджують його відповідні витрати та не надав доказів на підтвердження складання ним після завершення відряджень відповідних звітів, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення даної частини позовних вимог позивача.
Посилання представника позивача на копії вказаних документів, які були надані в суд першої інстанції і завірені ним, а саме квитанції у двох готелях: м. Хмельницький ТОВ «Готель «Центральний» з 18.03.2014-19.03.2014 та в Івано-Франківській області «СПД Скомаровський Я.Б.» з 19.03.2014 -21.03.2014 (т. 1, а. с. 25) та понесені витрати на пальне в розмірі 13 683,44 грн. (т. 1, а. с. 96-104), колегія судів вважає неналежними доказами по справі в розумінні вимог ст. 64 ЦПК України, в зв`язку з чим не може прийняти їх до уваги при ухваленні рішення по вказаній справі.
Також колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку позивача.
Задовольняючи дані позовні, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні письмові заяви позивача по наданню йому відпустки.
Такий висновок суду першої інстанції колегія суддів вважає таким, що не підтверджується матеріалами справи.
Відповідно до ст. 83 КЗпП та ст. 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей.
Отже, скільки б працівник не працював, він має право на грошову компенсацію за дні невикористаної відпустки.
Статтею 6 Закону «Про відпустки» визначено загальну тривалість щорічної відпустки для працівників за відпрацьований робочий рік. Щорічна відпустка не може бути менше, ніж 24 календарних дні. Отже, якщо працівник відпрацював цілий календарний рік, то при звільненні він має право отримати компенсацію за вказані дні невикористаної відпустки.
Згідно з ч. 11 ст. 10 Закону України «Про відпустки», конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.
Відповідно до п. 5.3 Трудового договору, позивачу встановлена щорічна оплачувана відпустка тривалістю 24 календарних днів.
Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 працював в ТОВ «Глобал Фернічер» з 24.09.2012 по 02.09.2014 - мав право на 44 дні відпустки.
При розгляді справи в суді апеляційної інстанції відповідач надав докази на підтвердження того, що позивачу надавалася оплачуванні відпустки загальної тривалістю 44 дні (т. 3, а. с. 77, 101, 125, 131).
За наведених обстави і дана частина рішення підлягає скасуванню з ухваленням нової про відмову у задоволенні.
При цьому, приймаючи таке рішення, колегія суддів звертає увагу на те, що накази надання позивачу у відпустки видавалися відповідачем з порушеннями вимог діючого законодавства (відпустка за усною домовленістю сторін), разом з тим, з урахуванням вищезгаданих обставин, колегія суддів не знаходить правових підстав стягнення з відповідача вказаної компенсаційної виплати.
Щодо відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає наступне.
Відповідно до положень п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Враховуючи, винні та протиправні дії роботодавця, порушення законних трудових прав працівника щодо невиплати коштів, та як наслідок перенесення хвилювання позивачем, відшукання додаткових можливостей для організації свого життя, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача грошової компенсації на відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 1 000 грн.
За наведених обставин, вимоги ТОВ «Глобал Фернічер» частково знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.
Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Фернічер» задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Фернічер» про зміну формулювання підстав звільнення, повернення трудової книжки та стягнення коштів задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Фернічер» на користь ОСОБА_2 480 (чотириста вісімдесят) гривень відшкодування добових по відрядженню; 6 100 (шість тисяч сто) гривень основної заробітної плати; 61 333 (шістдесят одна тисяча триста тридцять три) гривні 14 (чотирнадцять) копійок середнього заробітку за час затримки виплати сум при звільненні; 1 000 (одна тисяча) гривень моральної шкоди.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

А.М. Стрижеус