Справа № 357/3622/15-ц Головуючий у І інстанції Жарікова О. В.
Провадження № 22-ц/780/4244/16 Доповідач у 2 інстанції Волохов Л. А.
Категорія 38 20.10.2016
УХВАЛА

Іменем України

20 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Сліпченка О.І., Матвієнко Ю.О.,

при секретарі: Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення грошової компенсації за частку у спільному рухомому майні, -

встановила:

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення грошової компенсації за частку у спільному рухомому майні, - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивачка подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту встановлення обставин справи т0а на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року „Про судове рішення у цивільній справі зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено, що 17 липня 2012 року помер ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_3. Як вбачається з відповіді Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Біла Церква, Білоцерківського та Сквирського районів при УДАІ ГУМВС України в Київській області вих. № 616 від 17.06.2015 року, на запит суду, за громадянином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровані та перебувають на обліку: з 22.10.2010 року автомобіль «ЗАЗ TF698К», 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4, видане 22.10.2010 року на підставі довідки-рахунку КІМ № 185721 від 15.10.2010 року та з 21.01.2009 року автомобіль «Mercedes-Benz 611», 1995 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5, видане 21.01.2009 року на підставі біржевої угоди купівлі-продажу № 893374 від 20.01.2009 року.

Позивач ОСОБА_2, як донька спадкодавця, ОСОБА_3, як донька спадкодавця та ОСОБА_4, як дружина спадкодавця подали до Другої Білоцерківської міської нотаріальної контори Київської області заяви про прийняття спадщини та успадкували у рівних частках по 1/3 частці два транспортних засоби: автомобіль марки ЗАЗ, модель TF698K, 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вартість якого, згідно звіту про оцінку майна, складеного ПП «ЕкспертГарант» від 29.03.2013 року складає 49 560 грн. (тобто вартість 1/3 частки позивача складає 16 520,00 грн.) та автомобіль марки Mercedes - Benz, д.н.з. НОМЕР_2, 1995 року випуску, вартість якого, згідно звіту про оцінку майна, складеного ПП «ЕкспертГарант» від 29.03.2013 року складає 69 320 грн.(тобто вартість 1/3 частки позивача складає 23 106,67 грн.) . Вказане майно сторони успадкували на підставі ст.1261 ЦК України.

Суд першої інстанції зазначає, що факт прийняття спадщини сторонами підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину за законом від 18 травня 2013 року, які посвідчені державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_6, які були видані на ім'я сторін.

Відповідно до ч.1 ст.174 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву.

12.05.2015 року канцелярією суду зареєстровано заяву ОСОБА_3 про визнання позову. Однак, за своїм змістом вказана заява висвітлює питання, які не є предметом розгляду справи, оскільки ОСОБА_3 ставить в ній наступні питання: визнати ОСОБА_2, такою, що втратила право власності на 1/3 частку автомобіля ЗАЗ ТF698к, 2010 року випуску, яка належала їй на підставі свідоцтва про право на спадщину; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 вартість втраченої частки в розмірі 16 320 грн.; визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право власності на 1/3 частку автомобіля ЗАЗ ТF698к, 2010 року випуску, яка належала їй на підставі свідоцтва про право на спадщину; визнати її - ОСОБА_3 власницею автомобіля ЗАЗ ТF698к, 2010 року випуску. Суд звертає увагу на тій обставині, що ОСОБА_3 є відповідачем по справі, і без пред'явлення зустрічного позову не має процесуального права заявляти будь-які вимоги перед судом, що за своїм змістом є позовними вимогами. Враховуючи зазначене, суд не приймає подану ОСОБА_3 заяву від 12.05.2015 року в якості заяви про визнання позову.

Крім того, важливим є той факт, що хоча сторони і успадкували своє право на спірні автомобілі, отримавши відповідні свідоцтва про право на спадщину за законом, однак, свої права в органах ДАІ не зареєстрували у встановленому законом порядку, про що свідчить факт реєстрації автомобілів за спадкодавцем ОСОБА_4.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.117 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Транспортний засіб є річчю неподільною, оскільки його поділ приведе до втрати цільового призначення.

Як передбачено ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч.2 ст.364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідно до ч.2 ст.214 ЦПК України, при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Як зазначає Верховний Суд України у правовій позиції висловленій у справі №6-4ц14, відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. При вирішенні справ про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, що знаходиться у спільній частковій власності, крім вказаної спеціальної норми суду слід врахувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід ретельно вивчити обставини справи з метою з'ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки. Обмежуючи право позивача на грошову компенсацію вартості частки квартири, якою фактично володіють та користуються лише відповідачі, і виходячи при цьому з інтересів останніх (їх скрутного матеріального становища), суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Як зазначено в абз. 3 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи. Аналогічно це стосується і спірних транспортних засобів.

З метою об'єктивного вирішення справи, визначення дійсної вартості спільних автомобілів на час розгляду справи, є необхідною умовою правильного вирішення справи та забезпечення прав усіх учасників судового процесу.

Законодавцем передбачено у ч.4 ст.10 ЦПК України, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Так, ухвалою суду від 01.10.2015 року, суд задовольнив клопотання позивача та його представника про проведення судової автотоварознавчої експертизи. Вказана ухвала ніким не оскаржувалась, а тому була направлена до експертної установи для проведення призначеної експертизи.

11.02.2016 року канцелярією суду зареєстровано повідомлення про неможливість надання висновку. Повідомлення мотивовано тим, що об'єкти дослідження експерту не були надані.

Ухвалою суду від 25.04.2016 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про проведення автотоварознавчої експертизи, оскільки проведення такої експертизи за фотознімками суперечить відповідним методичним рекомендаціям для проведення відповідних експертиз, а надати експертам автомобілі для проведення експертизи сторони фактично відмовились.

Суд вказує на ту обставину, що право позивача на отримання грошової компенсації за його частку у спільному майні не є беззаперечним, і тому не повинно порушувати права відповідачів.

Крім того, суд вказує, що відповідно до ч.2,3 ст.10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.3 ст.60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

В позові позивач просить суд стягнути з відповідачів на її користь компенсацію 1/3 частки автомобілів, однак, не зазначає розмір компенсації, яку просить стягнути. Позивач та представник позивача покладений на них законодавцем обов'язок доказування належним чином не виконали, доказів на підтвердження дійсної вартості спірних автомобілів на час розгляду справи в суді не надали, як і не надали доказів того, що відповідачі мають можливість відшкодувати їй вартість її частки у спірних автомобілях та вказані автомобілі перебувають у власності та користуванні відповідачів. Більше того, в порушення приписів ст.31 ЦПК України, позивач всупереч процесуальному закону намагалась уточнити позовні вимоги, виступаючи з промовою в судових дебатах, що є неприпустимим. Представник позивача зазначила, що 1/3 частка автомобіля марки MERSEDES-BENZ становить 23107,00 грн., а 1/3 частка автомобіля марки ЗАЗ, модель ТF698К становить 16320,00 грн., хоча в мотивувальній частині позову вказано, що 1/3 частка даного автомобіля становить 16520,00 грн.. Крім того, незрозуміло чому позивач та її представник просять суд стягнути лише з відповідача ОСОБА_3 грошову компенсацію за 1/3 частину за один транспортний засіб, а лише з відповідача ОСОБА_4 стягнути грошову компенсацію за 1/3 частину за другий транспортний засіб, так як відповідно до матеріалів справи, позивач та вказані відповідачі прийняли вказану спадщину після померлого спадкодавця в рівних частинах.

Враховуючи встановлені по справі обставини та наведені вимоги закону, суд першої інстанції був позбавлений можливості задовольнити заявлені позовні вимоги.

Щодо доводів апеляційної скарги, то вони не містять жодних доказів які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315, ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2016 року залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: