РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/4868/13-ц

пр. № 2/759/19/16

27 січня 2016 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Ключника А.С. за участю секретаря судового засідання Борисенко А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 01.04.2013 року звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя.

В процесі розгляду справи судом, позивачем неодноразово змінювались позовні вимоги.

Відповідно до заяви про зміну позовних вимог від 10.11.2014 року позивач просив суд визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на ? прибудов до домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, а саме:

на збудовану житлову кімнату 9,1 кв.м.;

на збудовану житлову кімнату 24,00 кв.м.;

на збудований коридор 24,00 кв.м;

Визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на ? надвірної будівлі - гараж із шлакоблоку 23,5 кв.м., а також визнати за позивачем право власності на ? частину вартості автомобіля марки «ВАЗ-21121», д.н.з. НОМЕР_1, 2005 року випуску (том 1, а.с. 187-189).

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що 01.06.1979 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що зареєстровано у відділі РАЦС Качинської сільської ради м. Севастополя, актовий запис №37.

Із 1979 року сторони спільно проживали у приватному будинку, розташованому за адресою АДРЕСА_1. Після смерті батька відповідача у 1986 році, відповідач отримав у спадщину в 1987 році ? частину будинку, та після смерті матері відповідача у 1992 році ще ? частини будинку з надвірними будівлями та спорудами.

Позивачем зазначено, що за час життя батьків відповідача, позивач брав участь у прибудові та утриманні будинку, власними зусиллями сторін було здійснено значне розширення домоволодіння.

Окрім того, за час перебування сторін у шлюбі було придбано автомобіль марки «ВАЗ-21121», д.н.з. НОМЕР_1, 2005 року випуску, ринкова вартість, якого становить 46800,00 грн., який сторони купили у 2006 році.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.05.2013 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с. 41).

З огляду на зазначені обставини відповідно до заяви про зміну позовних вимог від 10.11.2014 року позивач просив суд визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на ? прибудов до домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, а саме:

на збудовану житлову кімнату 9,1 кв.м.;

на збудовану житлову кімнату 24,00 кв.м.;

на збудований коридор 24,00 кв.м;

Визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на ? надвірної будівлі - гараж із шлакоблоку 23,5 кв.м., а також визнати за позивачем право власності на ? частину вартості автомобіля марки «ВАЗ-21121», д.н.з. НОМЕР_1, 2005 року випуску (том 1, а.с. 187-189).

У судовому засіданні 27.01.2016 року позивач та його представник ОСОБА_3 позов підтримали у повному обсязі з підстав викладених заяві про зміну позовних вимог від 10.11.2014 року.

Відповідач у судове засідання 27.01.2016 року не з'явився, про причини неявки повідомив суд заявою, у якій зазначив, що перебуває у службовому відрядженні.

Разом з тим, 01.07.2015 року відповідачем подано до суду чергові письмові заперечення на заяву позивача, щодо зміни позовних вимог, у яких зазначив про необґрунтованість позовних вимог позивача, у зв'язку з тим, що майно, яке позивач бажає поділити не підлягає такому поділу, в силу того, що отримане воно відповідачем у спадок (том 1, а.с. 243-245).

Суд, розглядаючи справу в межах заявлених вимог, на підставі представлених доказів, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається із матеріалів справи, 01.06.1979 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що зареєстровано у відділі РАЦС Качинської сільської ради м. Севастополя, актовий запис №37 (том 1, а.с. 6).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.05.2013 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с. 41).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором..

Згідно ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Частиною 2 ст. 183 ЦК України визначено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до ч. 2 ст. ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Разом з тим, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Як вбачається із матеріалів справи будинок з надвірними спорудами та будівлями, що розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 отримано відповідачем у особисту приватну власність від померлих батьків на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданим Першою Київською державною нотаріальною конторою від 19.02.1987 року, зареєстрованого у реєстрі за №7И2315, та згідно свідоцтва про право на спадщину за законом виданим Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою від 06.12.1994 року, зареєстрованого в реєстрі за №7с2482 та зареєстрованому у Київському БТІ під №18583 (том 1, а.с. 36-38).

Таким чином, правовий режим спільної сумісної власності на дані правовідносини не може бути поширений, оскільки вищезгадане майно отримане відповідачем у спадок, відтак, є його особистою приватною власністю.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Серед іншого, позивачем заявлено вимогу щодо визнання за ним право власності на ? частину вартості автомобіля марки «ВАЗ-21121», д.н.з. НОМЕР_1, 2005 року випуску.

Разом з тим, жодного належного доказу про належність подружжю транспортного засобу автомобіля марки «ВАЗ-21121», д.н.з. НОМЕР_1, 2005 року випуску сторонами суду не надано, а також не надано доказів щодо джерела і часу придбання його саме подружжям.

Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, позивачем, всупереч зазначеним вимогам ЦПК України, не надано суду належних доказів належності подружжю спільного майна про який заявлено вимогу щодо його поділу, у зв'язку з чим, позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони та їх представники, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 57, 60, 63, 69, 70, 71 СК України, п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 179, 209, 212-215, 218, 223, 292, 294 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А. Ключник