Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 53 Доповідач Коломієць О. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Жигановської О.С., Якухно О.М.

з участю секретаря

судового засідання: Добровольській Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Віконт» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 травня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 06.05.2003 року він був прийнятий на роботу на посаду комерційного директора ТОВ НВФ «Віконт» за сумісництвом, а з 02.01.2007 року переведений на посаду комерційного директора на постійній основі. Наказом від 04.11.2014 року № 6-к його було звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним з огляду на те, що попередження про звільнення за 2 місяці не отримував, і відповідач у період з 11.08.2014 року по 04.11.2014 року не запропонував йому іншої посади. Крім того, наказом № 5 від 01.10.2014 року на підприємстві був затверджений новий штатний розпис, згідно якого займана ним посада комерційного директора була включена до штатного розпису. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив визнати незаконним та скасувати наказ директора ТОВ НВФ «Віконт» № 6-к від 04.11.2014 року про звільнення його з посади комерційного директора за п.1 ст. 40 КЗпП України та поновити його на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.11.2014 року по 19.03.2015 року включно в сумі 5452,00 грн., та 3000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок його незаконного звільнення з роботи, через що він змушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а також просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 2000,00 грн.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 08 травня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано незаконним наказ директора товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма «Віконт» № 6-к від 04 листопада 2014 року про звільнення ОСОБА_2 з посади комерційного директора та поновлено його на вказаній посаді з 05 листопада 2014 року. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича фірма «Віконт» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 7366,00 грн. за вирахування податків та обов'язкових платежів та 500,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, вирішено питання про розподіл судових витрат. В решті позовних вимог відмовлено.

Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, ОСОБА_3, як колишній директор ТОВ НВФ «Віконт» на права та обов'язки якого впливає оспорюване рішення, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при розгляді справи судом першої інстанції були неповно з'ясовані обставини справи, порушені норми процесуального і матеріального права. Зазначає, що суд в порушення вимог ст. 36 ЦПК України не залучив його до участі в розгляді справі в якості третьої особи, не надав належної правової оцінки запереченням відповідача та доказам позивача, не обґрунтував та не навів мотивів їх неприйняття. При цьому висновок суду про існування посади комерційного директора в штатному розписі підприємства на час його звільнення є помилковим, оскільки наказ № 3 від 11.08.2014 року про затвердження нового штатного розпису товариства із виведенням з нього посади комерційного директора з 11.10.2014 року був чинним та не скасованим. Прийняття наказу № 5 від 01.10.2014 року про затвердження штатного розпису, в якому значилась посада комерційного директора, було зумовлене збільшенням посадових окладів працівників через зміну розміру мінімальної заробітної плати в Україні і не підтверджує доводи позивача про введення знову в штат товариства посади комерційного директора. Також при розгляді справи судом не було враховано, що з 19.01.2015 р. позивач був призначений на посаду в.о.директора ТОВ НВФ «Віктонт» і останній надав довіреність своїй дружині на представлення інтересів підприємства під час розгляду вказаної справи, що свідчить про конфлікт інтересів сторін у даному спорі. Вважає, що дії позивача були направлені на затягування розгляду справи для можливості збільшення стягуваних сум з підприємства, які як шкоду наразі намагається стягнути ТОВ НВФ «Віктонт» в особі ОСОБА_2 з ОСОБА_3 як колишнього директора.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06.05.2003 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу за сумісництвом у ТОВ НВФ «Віконт» на посаду комерційного директора, а 02.01.2007 року переведений на посаду комерційного директора на постійній основі (а.с.8).

Станом на 01.12.2013 року директором ТОВ НВФ «Віконт» було затверджено штатний розклад ТОВ НВФ «Віконт», де значилася посада комерційного директора, з розміром посадового окладу 1290 грн. (а.с.38).

Наказом директора ТОВ НВФ «Віконт» № 3 від 11.08.2014 року внесені зміни до штатного розпису ТОВ НВФ «Віконт» із виведенням з нього посади комерційного директора з 11.10.2014 року та затверджено новий штатний розпис підприємства з 11.10.2014 року, в якому посада комерційного директора відсутня (а.с.39,40).

Відповідно до наказу № 4 від 11.08.2014р. по підприємству, була скорочена посада комерційного директора ТОВ НВФ «Віконт» з 11.10.2014 року. Наказано довести до відома працівника, який займає вказану посаду - ОСОБА_2, про його звільнення на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України з 11.10.2014 року (а.с.4).

Відповідно до пояснень позивача, даний наказ був ним отриманий рекомендованим листом 20.08.2014 року (а.с.5).

ТОВ НВФ «Віконт» не має первинної профспілкової організації, у зв'язку з чим позивач не є членом профспілки підприємства, на підтвердження чого надано довідку ТОВ НВФ «Віконт» № 4 від 12.01.2015 року (а.с.29).

У подальшому у зв'язку із змінами в законодавстві, збільшенням розміру мінімальної заробітної плати, директором ТОВ НВФ «Віконт» було видано наказ № 5 від 01.10.2014 року, яким затверджено штатний розпис станом на 01.10.2014 року, в якому міститься посада комерційного директора із зазначенням прізвища позивача, та встановлений новий розмір посадового окладу 1320 грн. (а.с.62, 63).

Відповідно до протоколу загальних зборів засновників ТОВ НВФ «Віконт» № 1 від 19.01.2015р. за грубе порушення п.5.1.6 Статуту підприємства у період з 19 січня 2015 року по 01 березня 2015 року ОСОБА_3 усунуто від виконання обов'язків директора, не перериваючи з ним трудових обов'язків, із збереженням заробітної плати. Тимчасово з 20 січня 2015 року по 01 березня 2015 року обов'язки директора покладено на засновника ТОВ НВФ «Віконт» ОСОБА_2, який з 25 травня 2015 року був обраний генеральним директором підприємства (а.с.117,118)

Приймаючи рішення у справі та поновлюючи позивача на роботі, суд дійшов висновку, що звільнення позивача з посади комерційного директора ТОВ НВФ «Віконт» було незаконним, зважаючи на те, що на час його звільнення посада, яку він обіймав, значилася у штатному розписі підприємства, а тому змін в організації виробництва і праці у виді скорочення штату працівників не відбулося.

Повністю з такими висновками суду погодитись неможливо виходячи з наступного.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі Постанова ПВСУ № 9 від 06.11.1992 року) роз'яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При розгляді вказаного спору суд не звернув увагу, що у відповідача справді мало місце скорочення штату працівників. Це стверджується штатними розписами станом на 01 грудня 2013 року, 11 жовтня 2014 року (а.с.38,40), наказами від 11 серпня 2014 року №3 та №4, якими з 11 жовтня 2014 року скорочено посаду комерційного директора ТОВ НВФ «Віконт», яку обіймав позивач, та виведено її зі штатного розпису (а.с.4,39). 11 серпня 2014 року відповідачем подано звітність до Житомирського міського центру зайнятості (а.с.26,27).

При цьому висновок суду про існування посади комерційного директора в штатному розписі підприємства на час звільнення позивача є помилковим, оскільки наказ № 3 від 11.08.2014 року про затвердження нового штатного розпису товариства із виведенням з нього посади комерційного директора з 11.10.2014 року, був чинним та не скасованим. Прийняття наказу № 5 від 01.10.2014 року про затвердження штатного розпису, в якому значилась посада комерційного директора, було зумовлене збільшенням посадових окладів працівників через зміну розміру мінімальної заробітної плати в Україні і даним наказом не було обумовлено введення до штатного розпису посади комерційного директора та скасування наказу № 3 від 11.08.2014 року.

Вищевказане спростовує доводи позивача про введення знову в штат товариства з 01.10.2014 року посади комерційного директора та про те, що фактичного скорочення штату у відповідача не відбулося.

Крім того, уповноваженим органом дотримано норми законодавства, що регулюють вивільнення працівників.

Відповідно до ч.1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівник має бути попереджений не пізніше ніж за два місяці. Тобто з наступного після ознайомлення дня починається збіг вказаного двомісячного строку.

При недодержанні строку попередження працівника про звільнення і виникненні з цього приводу спору, якщо працівник не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював (п.19 Постанови ПВСУ № 9 від 06.11.1992 року)

Про своє майбутнє звільнення позивач був ознайомлений 20.08.2014 року, отримавши копію наказу № 4 від 11.08.2014 року про скорочення посади рекомендованим листом.

Звільнення позивача відбулось 04.11.2014 року, тобто не раніше закінчення двомісячного строку попередження. У зв'язку з чим, виконання ним своїх трудових обов'язків на підприємстві та нарахування заробітної плати роботодавцем до 04.11.2014 року, про що свідчать табелі обліку робочого часу та звітність про нарахування та виплату заробітної плати за жовтень-листопад 2014р. (а.с.83-98), при дотриманні роботодавцем строку передбаченого ст.49-2 КЗпП, не свідчить про порушення відповідачем порядку вивільнення працівників та трудових прав позивача. Таким чином, посилання позивача на недотримання відповідачем двомісячного попереджувального строку є безпідставним.

При цьому, будь-які інші вакантні посади на підприємстві в цей період були відсутні, а посада комерційного директора у штатному розписі була єдиною і цю посаду займав позивач, у зв'язку з чим підприємство не мало можливості виконати передбачені ст. 49-2 КЗпП України гарантії щодо переважного права залишення на роботі ОСОБА_2 та надання йому іншої роботи.

Посилання позивача на ту обставину, що звільняючи його з посади комерційного директора, відповідач залишив в штаті посаду заступника директора, повноваження якого є меншими, а рівень кваліфікації більш низьким, не має правового значення для вирішення спору. Перестановка (перегрупування) працівників в межах однорідних посад на підприємстві, з переведенням позивача, посада якого скорочується, з його згоди на посаду заступника директора, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника, роботодавцем не проводилась, а тому питання про доцільність такої перестановки судом не обговорюється (п.19 Постанови ПВСУ № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Профспілкова організація на підприємстві не діє, відтак, згідно з положеннями ст. 43-1 КЗпП України звільнення відбулося без згоди первинної профспілкової організації.

З наведеного вбачається, що відповідач дотримався норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників і на підприємстві дійсно мало місце зміна в організації виробництва і праці у вигляді скорочення штату працівників, а тому висновок суду про те, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог закону є помилковим.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та розподілу судових витрат підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні даних вимог з вищевказаних підстав.

Рішення в іншій частині в апеляційному порядку не оскаржено, тому не перевіряється судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 травня 2015 року в частині визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Віконт» про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді