У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Закропивний О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 12 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 22 вересня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним вище позовом, у якому просив визнати право власності на житловий будинок за набувальною давністю.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що ОСОБА_3 належав будинок АДРЕСА_1 3 червня 2005 року позивач домовився з ОСОБА_3 про купівлю будинку за ціною 5 500 грн. Протягом періоду з 3 червня 2005 року по 15 листопада 2005 року він повністю виплатив обумовлену суму за вказаний будинок, що підтверджується письмовою розпискою, в якій зазначено, що ОСОБА_3 за проданий будинок отримала гроші в повному об'ємі. Оформити нотаріально правочин купівлі-продажу будинку вони з ОСОБА_3 не змогли, оскільки у нього бракувало грошей та в повній мірі не були зібрані всі документи, які є необхідними для нотаріального оформлення. З 3 червня 2005 року позивач разом зі своєю сім'єю почав проживати у вказаному будинку, здійснив його капітальний ремонт, провів до будинку водогін, електричне постачання, зробив огорожу, здійснив інші покращення. За надання комунальних послуг ним регулярно сплачувались кошти і на даний час заборгованості по ним не має. Вважає, що він протягом 10 років відкрито, безперервно та добросовісно володіє будинком, тому відповідно до вимог ст. 344 ЦК України, просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок за набувальною давністю.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 12 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 22 вересня 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до п. 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень й доданих до касаційної скарги матеріалів вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо необхідності витребування матеріалів справи та їх перевірки.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державні реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Пунктом 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Тому для застосування ст. 344 ЦК України в даному випадку відсутні такі критерії як добросовісність заволодіння, оскільки позивачу відомо про те, що будинок придбано за нікчемною угодою купівлі-продажу, яка не оформлена за відсутністю коштів та документів на будинок.

Таким чином, суди, на підставі належним чином оцінених доказів поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням норм ст. 344 ЦК України, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 12 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 22 вересня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, відмовити.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ О.В.Закропивний