Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.02.2016 Справа №607/4137/15-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого Грицака Р.М.

за участю секретаря Палашовської У.А.

позивача ОСОБА_1 О,С.

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання розписки недійсною, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання розписки недійсною. В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що 24.12.2013 року між нею та ОСОБА_4 був укладений Договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу ОСОБА_5, згідно з яким вона позичила у ОСОБА_4 гроші в сумі 236 504,00 гривні, що еквівалентно 29600,00 доларів США, згідно офіційного курсу валют НБУ на дату посвідчення цього договору, без нарахування відсотків строком до двадцять четвертого грудня дві тисячі чотирнадцятого року. Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору. Пунктом 5 зазначеного Договору передбачено, що вона зобовязується за свій рахунок забезпечити позику нерухомим майном, а саме іпотекою житлового будинку, що знаходиться на вул.Садова під №5А (пять А) в селі Плотича, Тернопільського району, Тернопільської області, та земельної ділянки, площею 0,1103 га, призначеної для обслуговування даного будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Після підписання договору позики, був зразу ж підписаний і договір іпотеки, який також був посвідчений нотаріусом. 24.12.2013 року вона також підписала письмову розписку про те, що отримала в борг від гр. ОСОБА_4 20000 доларів США та зобов'язувалася повернути зазначені кошти до 24.12.2014 року або з моменту пред'явлення вимоги. Однак зазначену розписку нею було підписано під впливом обману, під тиском зі сторони ОСОБА_4 та лише на підтвердження, що гроші за договором позики, що був посвідчений нотаріусом фактично надаються в позику в доларах США і повинні бути повернуті в тій же валюті, що і має гарантувати зазначена розписка. Сам текст розписки було складено її представником ОСОБА_6, якому вона довіряла як своєму юристу-консультанту та вважала, що це є звичайна форма розписки, в якій іпотека не вказується. Сума 9600 доларів США, яка є фактичною різницею між сумою, вказаною в розписці та сумою договору позики, це проценти від суми отриманих валютних коштів, а саме: сума еквівалентна 800 доларів США щомісячно, що на термін позики - 12 місяців і складає суму еквівалентну 9600 доларів США. Тож оскільки кошти, які зазначені в оскаржуваній розписці вона не отримувала, а розписку написала під впливом обману, тому просить визнати даний правочин недійсним відповідно до ст.230 Цивільного кодексу України.

Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав і мотивів викладених у позовній заяві та просять його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позову не визнав та суду пояснив, що позовні вимоги є безпідставними, недоведеними та надуманими позивачем. Крім цього зазначив, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 08.12.2014 року, яке набрало законної сили з ОСОБА_1 стягнуто в користь ОСОБА_4 борг за договором позики розпискою, яка оскаржується позивачем.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав:

Згідно із встановленим ст. 11 ЦПК принципом диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до положень цивільного процесуального законодавства підстави заявленого позову - це виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Відповідно ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав є визнання правочину недійсним.

За умовами до ст.60 ЦПК України кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 24.12.2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений Договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу ОСОБА_5, згідно з яким ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_4 гроші в сумі 236 504,00 гривні, що еквівалентно 29600,00 доларів США, згідно офіційного курсу валют НБУ на дату посвідчення цього договору, без нарахування відсотків, строком до двадцять четвертого грудня дві тисячі чотирнадцятого року. Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору.

Пунктом 5 зазначеного Договору передбачено, що ОСОБА_1 зобовязується за свій рахунок забезпечити позику нерухомим майном, а саме іпотекою житлового будинку, що знаходиться на вул.Садова під № 5А в селі Плотича, Тернопільського району, Тернопільської області, та земельної ділянки, плошею 0,1103 га, призначеної для обслуговування даного будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). 24.12.2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу ОСОБА_5, згідно умов якого ОСОБА_1 ( Іпотекодавець) передає в іпотеку ОСОБА_4 ( Іпотекодержатель) житловий будинок, що знаходиться на вул.Садова під № 5А в селі Плотича, Тернопільського району, Тернопільської області, та земельної ділянки, площею 0,1103 га, призначеної для обслуговування даного будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), в рахунок забезпечення виконання, що виникло в іпотекодавця за договором позики посвідченого 24.12.2013 року приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу, укладеного з іпотекодержателем на суму 236 504,00 гривні, що еквівалентно 29600,00 доларів США.

Згідно розписки підписаної 24.12.2013 року ОСОБА_1, остання отримала від ОСОБА_4 кошти в сумі 20000 доларів США, які зобов'язується повернути до 24.12.2014 року або з моменту пред'явлення вимоги.

У відповідності до положень ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, прийнятій за результатами перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 грудня 2012 року у справі про стягнення боргу, вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За приписами ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, котрі беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (ст.1051 ЦК). Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 08.12.2014 року, яке набрало законної сили з ОСОБА_1 стягнуто в користь ОСОБА_4 борг за договором позики розпискою, яка оскаржується позивачем в сумі 20000 доларів США, що еквівалентно 311200 грн., а також 19294,40 грн. інфляційних втрат та 2967,06 грн. 3 % річних. Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що він лише допоміг ОСОБА_1 з складанням розписки, що була підписана позивачем 24.12.2013 року, однак ані підтвердити, а ні спростувати заявлених позивачем позовних вимог та їх підстав він не може, оскільки в момент передачі коштів він присутній не був та йому нічого не відомо про інші домовленості між ОСОБА_1 та ОСОБА_4

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовує тим, що розписка була підписана нею на вимогу ОСОБА_4 лише як гарантія повернення коштів у доларах США позичених нею за договором позики посвідченого нотаріусом 24.12.2013 року, коштів у ОСОБА_4 в розмірі 20000 доларів США насправді вона не брала, а розписку написала під впливом тиску відповідача та введенням останнім її в оману. На думку суду, зі змісту оспорюваної розписки не вбачається, що вона була написана з метою гарантування повернення позивачем ОСОБА_1 позичених останньою коштів за договором позики, що був посвідчений нотаріусом та забезпечений іпотекою. Крім того, зазначені ОСОБА_1 обставини не підтверджують також пояснення допитаного у судовому засіданні як свідка ОСОБА_6

Розписка від 24.02.2014 року про повернення ОСОБА_1 800 доларів США, що міститься в матеріалах справи також не доводить тверджень позивача про недійсність боргової розписки.

Також позивачем не надано доказів недійсності правочину, які передбачені ч. ч. 1,3,5 ст.203 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано будь-яких належних і допустимих доказів написання розписки внаслідок введення її в оману ОСОБА_4 щодо обставин, які мають істотне значення, а також не доведено інших підстав для визнання недійсності правочину, а тому в позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10,11, 60, 88. 212-215, 223, 294 ЦПК України, ст.ст. 16,203, 205, 207, 215, 230,1046,1047,1051 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання розписки від 24.12.2013 року про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_4 20000 дол. США недійсною - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддяОСОБА_7