Апеляційний суд Житомирської області
Справа №282/667/15 Головуючий у 1-й інст. Вальчук В. В.
Категорія 48 Доповідач Товянська О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого: судді Товянської О.В.

суддів: Гансецької І.А., Кочетова Л.Г.

при секретарі: Кравчук Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, інтереси якої представляють ОСОБА_2, ОСОБА_3, до ОСОБА_4, третя особа: орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Любарської райдержадміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_1 на рішення Любарського районного суду Житомирської області від 30 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

В червні 2015р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом. Просила визначити місце проживання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1., дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2., залишивши проживати їх разом з нею у АДРЕСА_1. Зазначала, що 22.09.2006р. зареєструвала шлюб з ОСОБА_4, мають 2 спільних малолітніх дітей, шлюб розірвали. Зазначала, що відповідач забрав дітей силою, перешкоджає їй участі у їх вихованні, не дозволяє бачитись з ними. Вона усвідомлює особисту відповідальність за виховання та піклування про дітей, створення для них належних соціально-побутових умов проживання, збереження психологічного та фізичного здоров'я, духовного та розумового розвитку.

Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 30 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 - представник ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Зазначає, що ОСОБА_1 має постійне місце проживання з належними умовами для проживання та виховання дітей. Позивачка має на утриманні чотирьох дітей, які проживають без батьків. Відповідач не має постійної роботи, має схильність до вживання спиртних напоїв та фізичного насильства, що може негативно позначитись на дітях. Крім того, фактично виховує дітей матір відповідача, яка має досить похилий вік. При винесенні рішення суд першої інстанції не врахував Декларацію прав дитини від 20.11.1959р.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як видно із матеріалів справи, ОСОБА_1 і ОСОБА_4 із вересня 2006р. до березня 2015р. перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.9,10). Мають двох дітей : сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. і дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

На час звернення до суду ОСОБА_1 працювала у м. Бровари, Київської області матір'ю-вихователькою дитячого будинку сімейного типу, на підставі договору безоплатно користувалась житловим будинком, виховувала четверо прийомних дітей (а.с.14-17, 25-26).

Із січня 2015р. діти проживають із батьком у Житомирській області.

Відповідно до ст.141 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Аналогічну норму містить і ч.4 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», яка, крім того, визначає, що предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно із ч.ч.1-3 ст.157 СК питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом.

При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Стаття 9 Конституції України визначає, що частиною національного законодавства України є чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Конвенція «Про права дитини», що була ратифікована Верховною Радою України в 1991 році, має статус міжнародного договору та є частиною національного законодавства України.

Декларація прав дитини була прийнята в 1959 році резолюцією Організації Об'єднаних Націй та не є міжнародним договором в розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Положення Декларації можуть бути введені в національне законодавство, але до цього моменту немає підстав застосовувати Декларацію як джерело права.

Декларація прав дитини має рекомендаційний характер та, фактично, не є частиною національного законодавства України. Натомість Конвенція є міжнародним договором і саме її норми, вважає колегія суддів, мають застосовуватись судами, як частина національного законодавства України.

Так, у статті 3 Конвенції «Про права дитини» визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці керується саме вищезгаданими приписами Конвенції та покладає в основу своїх рішень принцип дотримання «якнайкращих інтересів дитини».

Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Колегією суддів приймається до уваги, що діти вже тривалий час проживають із батьком та прижились у своєму середовищі, про що свідчить наступні факти: за ними здійснюється медичний догляд, у них є свої друзі, захоплення, вони мають сталі сімейні зв'язки, вважають своє місце проживання постійним і комфортним.

Як вбачається із матеріалів справи, батько для дітей є авторитетним, відносини з ним будуються на довірі.

Апеляційний суд погоджується із висновком органу опіки та піклування про доцільність проживання дітей із батьком. Судом враховано, що як у висновку цього органу, так і в акті обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_4 зазначено про характер стосунків дітей та батька, наявність у них відповідного контакту, прихильність їх до батька. Діти перебувають в умовах, які можна визнати сприятливими для їх правильного виховання та розвитку, оточені піклуванням і доброзичливістю.

У суді апеляційної інстанції представник органу опіки та піклування підтвердив даний висновок і також вважає, що проживання дітей із батьком буде саме в їх інтересах.

Колегія суддів вважає, що у батька діти перебувають у середовищі, яке більш сприятливе для їх виховання. Поведінка батька свідчить, що діти тягнуться до нього, що він зможе, керуючись почуттям любові до них, проявити життєву мудрість щодо поступового переходу дітей від одних умов життя до інших.

Судом встановлено, що батько здатний забезпечити належні умови для життя, освіти, оздоровлення дітей, займається їх вихованням та розвитком. Він має стабільний дохід, домашнє господарство, автомобіль, трактор, земельну ділянку. Доказів, які б свідчили, що він неналежно виконує свої обов'язки по відношенню до дітей, не приділяє їм достатньо уваги, що його поведінка може зашкодити розвитку дітей, позивачем не подано.

При ухваленні рішення судом апеляційної інстанції враховано і те, що 19 січня 2016р. розпорядженням Броварської районної державної адміністрації №15 ліквідовано дитячий будинок сімейного типу на базі родини ОСОБА_1, їй припинено виплати.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтвердила, що звільнилась із роботи вона за власним бажанням. З її слів вона винаймає житло - проживає разом із хазяйкою та дочкою хазяйки у 3-кімнатній квартирі без реєстрації та укладання договору оренди або найму житла, працює також неофіційно, розмір заробітної плати не повідомила, усвідомлювала, що при відсутності у неї власного житла і те, що зі звільненням із вищезгаданого дитячого будинку вона втратить постійне житло та стабільний заробіток. Крім того, донька позивачки від першого шлюбу навчається в Університеті на платній основі.

Відповідно до проведеного акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї ОСОБА_4, місце проживання відповідача з дітьми відповідає санітарним нормам, сім'я не потребує додаткових джерел для існування, створено належні умови проживання та виховання для дітей (а.с.106).

Висновком органу опіки та піклування Любарської РДА №578/18 від 17 квітня 2015р. визнано за доцільне проживання дітей сторін із батьком, беручи до уваги ставлення батька до виконання батьківських обов'язків, акту обстеження умов проживання малолітніх дітей (а.с.30).

З врахуванням викладеного, коли батько може забезпечити нормальні умови для розвитку і виховання дітей, а діти виявляють більшу прихильність до перебування разом із батьком, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що підстави для передачі дітей для проживання від батька до матері відсутні.

Судом встановлено, що діти відвідують навчальні заклади, різноманітні гуртки, за ними здійснюється медичний догляд, у них є свої друзі, захоплення, мають сталі сімейні зв'язки, вважають своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, вони здібні до навчання та швидко розвиваються, у дітей наявна велика кількість друзів.

Зазначені факти суд першої інстанції оцінив в сукупності із дотриманням інтересів дітей як на цей час, так і в майбутньому, балансу їх інтересів та прав, віку й рівня зрілості, тощо.

Позивачка не довела, що існує серйозний ризик того, що проживання дітей із батьком загрожує заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дітей нетерпиму обстановку. Її посилання про існування загрози своєчасного та гармонійного розвитку інтелектуальної сфери та особистості дітей зводяться фактично до припущень.

Судове рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст.209,218,303,304,307,308,313-315,319,324,325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Любарського районного суду Житомирської області від 30 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: