Номер провадження 2/754/831/16
Справа №2-76/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - ЛІСОВСЬКОЇ О.В.

за участю секретаря - Макас Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ «Універсал Банк» звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 24.10.2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 002-2900/756-0336, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 84050, 00 швейцарських франків із строком повернення до 10.10.2037 року та сплатою 4, 5 % річних за користування кредитом. Крім того, 24.10.2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 002-2900/756-0345, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 34870, 00 швейцарських франків із строком повернення до 10.10.2027 року та сплато. 4, 5 річних за користування кредитом. Згідно із умовами договору сторони погодили, що у разі звільнення позичальника з основного місця роботи встановлюються нові процентні ставки за користування кредитом, а саме базова процентна ставка у розмірі 10, 45 % річних та 11, 45 % річних за користування кредитом відповідно. Згідно з наказом від 13.12.2010 року ОСОБА_1 була звільнена з роботи за власним бажанням, а тому саме з того часу застосовуються процентні ставки відповідно до п. 1.1.3 Кредитних договорів. Для забезпечення виконання зобов»язання позичальником за Кредитними договорами 24.10.2007 року між Банком та відповідачем ОСОБА_2 були укладені два Договори поруки № 002-2900/756-0336-Р, відповідно до умов яких поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов»язку, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов»язання боржником. Банк виконав свої зобов»язання у повному обсязі, видав кредитні кошти, що були перераховані на рахунок, але відповідач умови договорів не виконують. Станом на 15.12.2011 року заборгованість відповідачів за Договором № 1 становить 86434, 24 швейцарських франків, що за курсом НБУ становить 728502, 35 грн., а за Договором № 2 - 34114, 37 швейцарських франків, що за курсом НБУ становить 287529, 56 грн. Враховуючи те, що відповідачі не сплачують заборгованість, позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на користь Банку заборгованість на загальну суму 118548, 61 швейцарських франків, що за курсом НБУ становить 1016031, 91 грн. та судові витрати по справі.

У судовому засіданні представник позивача повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що примірники кредитних договорів, наданих позивачем, не відповідають дійсності, що було підтверджено і висновком експертизи. Крім того, рішенням суду було визнано договори поруки припиненими. Тому відповідачка вважає, що підстав для задоволення позову немає.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, повністю підтримав пояснення відповідачки ОСОБА_1

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачів, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24.10.2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 002-2900/756-0336, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 84050, 00 швейцарських франків із строком повернення до 10.10.2037 року та сплатою 4, 5 % річних за користування кредитом.

Крім того, 24.10.2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 002-2900/756-0345, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 34870, 00 швейцарських франків із строком повернення до 10.10.2027 року та сплато. 4, 5 річних за користування кредитом.

Згідно із умовами Договорів сторони погодили, що у разі звільнення позичальника з основного місця роботи встановлюються нові процентні ставки за користування кредитом, а саме базова процентна ставка у розмірі 10, 45 % річних та 11, 45 % річних за користування кредитом відповідно.

Відповідно до наказу від 13.12.2010 року ОСОБА_1 була звільнена з роботи за власним бажанням.

Для забезпечення виконання зобов»язання позичальником за Кредитними договорами 24.10.2007 року між Банком та відповідачем ОСОБА_2 були укладені два Договори поруки № 002-2900/756-0336-Р, відповідно до умов яких поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов»язку, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов»язання боржником.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти.

Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування.

Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов»язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов»язання не допускається.

Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 629 ЦК України Договір є обов»язковим для виконання сторонами.

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлено обов»язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що через порушенням умов Кредитних договорів у відповідачів виникла заборгованість у загальному розмірі 118548, 61 швейцарських франків, що за курсом НБУ становить 1016031, 91 грн.

Відповідно до вимог ст. 3, 8 Конституції України, якими продекларовано, що відповідно до принципу верховенства права людина, її права визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави, загальних засад цивільного законодавства, прописаних у ст. 3 ЦК України, щодо свободи договору, справедливості, добросовісності та розумності, з порушенням ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо заборони включення до договору споживчого кредитування несправедливих умов, ознакою та наслідком яких став істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача.

Статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов"яз»ків на шкоду споживача.

Відповідно до принципу верховенства права, через призму ст. 3 Конституції України, людина та її права визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. За визначенням Конституційного Суду України у постановлених ним рішеннях, верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема, у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується законодавством як однією з його форм, включаючи інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традиції, звичаї, які легітимовані суспільством та відповідають ідеології справедливості.

Зазначені принципи справедливості, добросовісності, рівності та свободи у відносинах споживчого кредитування в повній мірі знайшли своє відображення у ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Положеннями ст. 42, 92 Конституції України визначено, що громадянам України гарантовано, що держава захищає права споживачів, здійснюючи контроль за якістю і безпечністю усіх видів послуг та, встановлюючи законами України засади створення та функціонування грошового та кредитного ринків, має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Враховуючи те, що споживач фінансових послуг фактично є слабким суб»єктом економічних відносин, держава забезпечує його захист, а також рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору.

Наведений підхід до правовідносин у сфері споживчого кредитування прописано і Конституційним Судом України у рішенні від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов»язань».

Міжнародними актами і, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року № 39/248 констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та, виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів, серед яких визначено сприяння у боротьбі зі шкідливою діловою практикою підприємств, яка негативно відбивається на споживачах.

Хартією захисту споживачів, ухваленою 25 сесією консультативної асамблеї Європейського союзу у 1973 році за № 543 передбачено, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, оскільки споживачу під час укладення кредитного договору об»єктивно бракує знань для здійснення правильного вибору послуг із запропонованих на ринку та оцінки укладеного договору.

Як встановлено при розгляді справи, у провадженні Оболонського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Універсал Банк» про визнання договорів поруки припиненими. Рішенням суду від 20.10.2015 року, що набрало законної сили, визнано припиненими договори поруки № 002-2900/756-0336-Р від 24.10.2007 року (на суму 84050 швейцарських франків) та № 002-2900/756-0336-Р від 24.10.2007 року (на суму 34870, 00 швейцарських франків), укладеними між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2

Під час розгляду справи по суті судом було призначено судово-технічну експертизу документів, зокрема, кредитних договорів, укладених між позивачем та відповідачкою ОСОБА_1

Так, відповідно до Висновку експертів від 18.05.2015 року метою проведення експертизи було визначення відносного часу підписання даних кредитних договорів в порівнянні з договорами поруки. За результатами проведеної експертизи було встановлено, що час підписання кредитних договорів не відповідає вказаній у документах даті 24.10.2007 року та виконані вони пізніше грудня 2007 року. Тобто, 24.10.2007 року кредитні договори, на які посилається позивач, укладені не були, а кредитні кошти по ним не видавалися.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. Факт надання грошових коштів повинен бути підтверджений відповідним платіжним документом, який є єдиним можливим та належним доказом здійснення платежу, проте позивач не надав жодного доказу здійснення платежу.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до п. 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затверджене постановою Правління НБУ від 30.12.1998 року № 566, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії. Цим положенням визначено перелік первинних документів, які складаються банками залежно від виду операції, та їх обов»язкові реквізити.

Залежно від виду операції первинні документи банку поділяють на касові, які підтверджують здійснення операцій з готівкою, та меморіальні, що використовуються для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій.

До первинних меморіальних документів, що підтверджують надання банком послуг з розрахунково-касового обслуговування, належать меморіальні ордери, платіжні доручення, платіжні вимоги-доручення, платіжні вимоги, розрахункові чеки та інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами НБУ.

Так, загальні вимоги до оформлення касових документів при проведенні касових операцій банків з клієнтами визначені ч. 1 гл. 1 розд. ІІІ Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку від 14.08.2003 року № 337 та п. 5.1-5.5. До них належить заява на переказ готівки, прибутково-видатковий касовий ордер, заява на видачу готівки, прибутковий касовий ордер, видатковий касовий ордер, грошовий чек, а також рахунки на сплату платежів та документи, встановлені відповідною платіжною системою для відправлення переказу готівки та отримання його в готівковій.

До касових операцій, які регламентуються інструкцією, належать видача готівки національної та іноземної валют клієнтам з їхніх рахунків за видатковими касовими документами через касу банку або із застосуванням платіжних карток з їхніх рахунків чи відповідного рахунку банку через його касу або банкомат.

Таким чином, єдиним допустимим доказом отримання готівкової іноземної валюти позичальником та факт виконання умов договору є касовий документ - заява на видачу готівки.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Порядок завіряння копій визначено п. 5.27 ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту від 07.04.2003 року. Пунктом 5.27 визначено, що відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії і проставляють нижче реквізиту.

Таким чином, під час розгляду справи позивачем не надано жодного оригіналу документів, а також відсутні копії документів, відповідно до вимог діючого законодавства.

Документ, на який посилається позивач на підтвердження факту отримання кредитних коштів, не може бути належним доказом, оскільки це є виписка по особовому рахунку за 24.10.2007 року, де відображено зарахування коштів на поточний рахунок (не отримання коштів позичальником), при цьому у призначенні платежу зазначено, що це "надання кредиту зг. Дог. № 4459 від 19/10/2007". У матеріалах справи кредитні договори з такими номерами та датами відсутні.

Крім того, згідно вимог ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків.

Але при цьому слід зазначити, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20.10.2015 року, як вже зазначалося вище, Договори поруки, укладені між Банком та відповідачем ОСОБА_2, були визнані припиненими.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З урахуванням викладених вище обставин можна зробити переконливий висновок про те, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення.

Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі.

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ "Універсал Банк" задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст. 203, 215, 257, 267, 526, 527, 530, 543, 559, 1050, 1054 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення.

Головуючий: