Справа № 348/802/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2007/2016
Головуючий у 1 інстанції Вінтоняк М.Б. М. Б.
Суддя-доповідач Васильковський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Васильковського В.М.

суддів: Девляшевського В.А., Горблянського Я.Д.,

секретар Мельник О.В.,

з участю представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на рішення Надвірнянського районного суду від 11 серпня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

у квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому посилаючись на введення його в оману при укладенні договору, порушення прав як споживача, просив визнати недійсним п. 12.1 договору фінансового лізингу № 001388 з додатками від 24.03.2015, укладеного ним з ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс», розірвати договір фінансового лізингу № 001388 з додатками від 24.03.2015, стягнути з відповідача сплачені кошти в сумі 25 000 грн та судові витрати.

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 11 травня 2016 року провадження у справі в частині позову ОСОБА_3 до ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про визнання частково недійсним і розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів закрито за заявою представника позивача.

11 травня 2016 року представник ОСОБА_3 подав заяву про зменшення позовних вимог, в якій з огляду на несправедливість положень укладеного договору, посилаючись на ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", ст. ст. 203, 215, 220, 227, 799, 806 ЦК України, просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 001388 з додатками від 24.03.2015, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» та ОСОБА_3, стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 11 серпня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 001388 з додатками від 24.03.2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс». Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник лізингової компанії «АвтоФінанс» вказує на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд невірно встановив правову природу укладеного сторонами правочину, оскільки їх правовідносини мають відповідати спеціальним законам про фінансовий лізинг. Суд не врахував, що надана за договором послуга обрана лізингоодержувачем самостійно і свідомо. Позивач ознайомився з усіма умовами договору, підписав та приступив до його виконання. Твердження суду про несправедливість в силу ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" умов договору фінансового лізингу належним чином не обґрунтоване, так як для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків, завдають шкоди споживачеві. Цих ознак в ухваленому рішенні не наведено. Суд не врахував, що товариство здійснює непрямий лізинг, при якому встановлена солідарна відповідальність продавця та лізингодавця, оскільки предмет лізингу на момент укладення договору в останнього відсутній. Умова щодо визначення продавця у договорах фінансового лізингу не є істотною. Не враховано і те, що сторони, керуючись принципом свободи договору, при його укладенні погодили передбачені ст. 16 ЗУ "Про фінансовий лізинг" платежі, в тому числі адміністративний і авансовий з урахуванням майнових інтересів, а законом не визначено порядку отримання лізингодавцем лізингових платежів від лізингоодержувача. Щодо відсутності ліцензії на здійснення фінансових послуг, то суд не врахував, що відповідач не є фінансовою установою, отримав необхідну довідку ФЛ № 486 (рішення про взяття на облік № 1217 від 11.09.2012), видану Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, згідно якої лізингова компанія «АвтоФінанс» взята на облік як установа з правом надавати послуги з фінансового лізингу, тому законодавство у сфері надання послуг фінансового лізингу не порушено. Що стосується нотаріального посвідчення договору, то спеціальним законом встановлено необхідність простої письмової форми договору фінансового лізингу, яка визначає досягнення згоди сторонами щодо усіх істотних умов договору, нотаріальне посвідчення договору непрямого фінансового лізингу не вимагається. З наведених мотивів просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечив. Представник ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс», належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, не з'явився, що згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК не перешкоджає її розглядові.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.03.2015 між ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» та ОСОБА_3 укладено договір фінансового лізингу № 001388 з додатками, відповідно до якого відповідач взяв на себе обов'язок придбати предмет лізингу - транспортний засіб «Dongfend DF 244» у власність та передати предмет лізингу в користування позивача на строк і умовах, передбачених договором. Вартість предмета лізингу становить 9 090,91 доларів США, авансовий платіж - 4 545,45 дол. США (50 % вартості предмета лізингу), щомісячний платіж - 378,79 дол. США, адміністративний платіж - 909,09 дол. США (10 % вартості предмета лізингу), комісія за передачу - 272,73 дол. США (3 % вартості предмета лізингу). При укладенні договору представник відповідача повідомила позивача про необхідність первинної оплати транспортного засобу в сумі 25000 грн, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день ОСОБА_3 сплатив на рахунок відповідача 25000 грн призначенням - платіж згідно договору фінансового лізингу № 001388 (квитанція № 0.0.365461457.1), вважаючи це частковою оплатою вартості транспортного засобу. Призначення адміністративного платежу, тобто винагороди лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, роз'яснено не було. Протягом обіцяного терміну передати позивачу предмет лізингу відповідач відмовився з посиланням на те, що договором передбачено передачу транспортного засобу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного і авансового платежів, комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена сума в розмірі 25 000 грн є платежем тільки за оформлення договору. Т

Задовольняючи позов, суд обґрунтовано виходив із того, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені у пунктах 2-4, 11, 13 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", які встановлюють жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, зокрема: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Проаналізувавши зміст договору лізингу, суд правильно вважав доведеним включення відповідачем у договір несправедливих умов (пункт 1.5 та стаття 12). Крім того, укладений сторонами договір фінансового лізингу транспортного засобу нотаріально посвідчено не було.

З огляду на положення ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст. 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ст. ст. 3, 13, 203, 215-216, 220, 227, 799, 806, 808 ЦК України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання недійсним укладеного сторонами договору фінансового лізингу.

Зазначені висновки суду відповідають обставинам справи, які правильно встановлені, та узгоджуються з нормами матеріального права, що застосовані до цих правовідносин, а також з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року (справа № 6-330цс16).

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить із такого.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг".

Договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень ст. 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 цього Закону).

Умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Згідно з укладеним між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» 24.03.2015 року договором фінансового лізингу № 001388 з додатками відповідач взяв на себе обов'язок придбати предмет лізингу - транспортний засіб «Dongfend DF 244», зазначений у п. 1.1. договору та специфікації, що є додатком № 1, 2 у власність та передати предмет лізингу у користування позивача, на строк і умовах передбачених договором. В укладеному сторонами договорі фінансового лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звернутися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком 3 до договору, на який робиться посилання у самому договорі фінансового лізингу, однак який до договору не додано. При цьому згідно п. 4.3 договору разом з підписаним актом приймання-передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (додаток 3), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акта приймання-передачі.

Разом з тим, згідно п. 1.5 оспорюваного договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець, а договором стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.

Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмета лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості й призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору.

За положеннями ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Отже, складова першого лізингового платежу «адміністративний платіж» виходить за межі вичерпного переліку платежів, передбачених цією правовою нормою.

Оскільки договір лізингу містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, а згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, то вірним є висновок суду щодо недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення оспорюваного договору.

Наведене узгоджується з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.

При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу (ч. 2 ст. 214 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 370-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Матеріали справи не містять таких фактичних даних, які б давали право суду відступити від правових позицій, викладених у наведених вище постановах Верховного Суду України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, повно і всебічно встановивши обставини справи та визначивши правовідносини, зумовлені встановленими фактами, правильно застосував правові норми і ухвалив законне й обгрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що згідно ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» відхилити.

Рішення Надвірнянського районного суду від 11 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на ухвалу може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Васильковський В.М.

Судді: Девляшевський В.А.

Горблянський Я.Д.