АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді - Слободянюк С.В.,

суддів - Кравець В.А., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі - Гоін В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та процентів за договором позики, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики 12 172 доларів США та 3 373, 47 процентів за користування позикою.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 кошти та проценти за договором позики у розмірі 15 545 доларів США 47 центів та судові витрати, пов'язані із розглядом справи у розмірі 3 676 гривень 39 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог повністю.

Апелянт зазначає, що розписка, на яку посилається ОСОБА_3, не містить доказів отримання ним грошей у момент її підписання, а також про факт передачі нею коштів. Зауважив, що розписка є тільки підтвердженням укладення договору позики, а договір позики є укладеним тільки з моменту передання грошей. Вважає, що розписка не відповідає вимогам до договору позики, встановленим цивільним законодавством, у зв'язку з чим, на його думку, розписка не є доказом отримання ним грошей від ОСОБА_3 Позивачем не було надано розрахунків щодо вимоги стягнення 3% річних за користування коштами.

ОСОБА_2 та його представник, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчать зворотні поштові повідомлення про вручення поштового відправлення, в судове засідання не з'явились (а.с.104, 105).

Відповідно до положень ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторони, належним чином повідомленої про час і місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 скаргу не визнав.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2015 року позов задоволено (а.с.25).

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року скасовано заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2015 року (а.с.56).

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Як вбачається з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 01 березня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено Договір позики (далі - Договір), відповідно до умов ОСОБА_2 отримав в борг у ОСОБА_3 кошти в розмірі 12 172 доларів США під 3% проценти в місяць та зобов'язувався вказану суму, а саме 12 172 доларів США повернути до 01 вересня 2015 року, а також проценти за фактичний строк використання під три проценти в місяць, що підтверджується розпискою написаною власноручно ОСОБА_2, оригінал якої вилучено та приєднано до матеріалів справи (а.с.38) .

Разом з тим, із розписки вбачається, що кошти ОСОБА_2 повинен був повернути до 01 вересня 2015 року, проте, взяті на себе зобов'язання останній не виконав, грошові кошти ОСОБА_3 не повернув.

Згідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судом було встановлено, що сторони при укладанні вказаних договорів позики дійшли згоди щодо істотних умов договорів та взяли на себе зобов'язання щодо їх виконання.

У відповідності з ч. 3 ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-6063цс13, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відтак, доводи скарги стосовно того, що розписка не свідчить про факт отримання відповідачем грошових коштів є необґрунтованими і спростовуються матеріалами справи, оскільки договір позики укладено у формі розписки про отримання позики у виді грошових коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

За змістом частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок процентів встановлюється договором.

Судом встановлено, що за умовами правочину, укладеного між сторонами, розмір процентів склав три проценти в місяць, у зв'язку з чим, ОСОБА_3 просила суд також стягнути із ОСОБА_2 на її користь проценти за період із 01 березня 2015 року по 07 грудня 2015 року, розмір яких за підрахунками, перевірених судом, складає 3 373, 47 доларів США, які також підлягають стягненню із відповідача у судовому порядку.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги стосовно відсутності правильності розрахунку розміру відсотків. Апелянтом не наводяться своїх розрахунків щодо розміру процентів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст..ст.303,307,308, 313 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: