Справа № 404/8563/15-ц
Номер провадження 2/404/828/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2016 року Кіровський районний суд м. Кіровограда в складі:

головуючого судді Галаган О.В.

при секретарі - Голенко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про розірвання кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «УкрСоцбанк» звернулось до суду з вище вказаним позовом, відповідно до якого просило:

- стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 17 224,37доларів США, що становить в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 370 798,45 грн. боргу за договором кредитування № 420/687-САФ03.16-2 від 11.09.2007 року та судові витрати понесені банком на забезпечення розгляду справи у розмірі 5 561,98 грн.

На обґрунтування позову зазначено, що 11.09.2007 року між позивачем та ОСОБА_1укладено кредитний договір № 420/687-САФ03.16-2 про надання споживчого кредиту в іноземній валюті в сумі 26 459 доларів США зі сплатою 12,55 % річних.

В цей же день з метою забезпечення кредитних зобовязань за кредитним договором було укладено договір поруки від 17.09.2007 року з ОСОБА_2, який зобовязався перед банком солідарно відповідати за виконання позичальником ОСОБА_1, усіх його зобовязань у повному обсязі, що виникли з кредитного договору.

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконував, тому станом на 30.09.2015 року утворилась заборгованість у розмірі 17 224,37 доларів США.

В звязку прострочення відповідачами повернення чергової частини позики банк звернувся до суду з даним позовом.

11.04.2016 року ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічну позову заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про розірвання кредитного договору (а.с. 96).

Відповідно до зустрічного позову представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 просила:

- розірвати договір кредиту № 420/687-САФ03.16-2 укладений 11.09.2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1;

- зняти заборону щодо відчуження на автомобіль марки VOLKSWAGEN Caddy 1.9 TDI, 2007 року випуску, шасі (кузов) № WV2ZZZ2KZ8X028563, реєстраційний № НОМЕР_1, що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СРВ240671, виданого 07.09.2007 року, яка накладена договором застави 11.09.2007 року за р.№ 3469 посвідченим приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4

19.07.2016 року через канцелярію від представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 надійшла заява про збільшення позовних вимог по зустрічному позову, відповідно до якої крім вище вказаних вимог просила:

- визнати недійсною додаткову угоду № 2 від 16.07.2010 року про внесення змін до договору кредиту № 420/687-САФ03.16-2 від 11.09.2007 року укладену між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1.

На обґрунтування зустрічного позову зазначено, що між позивачем та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір на купівлю автотранспортних засобів, зі строком дії до 10.09.2014 року на суму 26459 дол. США та сплатою 12,55 % річних.

Пунктом 2.1 договору кредиту передбачено, що надання кредиту здійснюється шляхом видачі позичальнику готівкових коштів в іноземній валюті з позичкового рахунку № 0421 шляхом конвертації через касу банку для подальшого перерахунку позичальником на цілі. Проте, позичальник ніяких коштів готівкою в доларах США в банку не отримував, банк лише перерахував кошти в сумі 133618 грн. на рахунок ТОВ «Атлантик», а не долари США, які нібито надав позичальнику.

Всупереч п. 1.1 договору кредиту банк з 03.02.2009 року нараховує проценти не в розмірі 12,55 %, а в розмірі 13,50 %.

В пункті 2.6.1 договору зазначено, що про намір змінити розмір процентів за надання кредиту, кредитор зобовязаний повідомити позичальника не пізніше ніж за сім днів до дати початку їх введення, а також надати для укладення додаткову угоду про внесення змін до цього договору. Про порушення прав його стало відомо в січня 2016 року, коли він отримав документи з кіровського районного суду м. Кіровограда про відкриття провадження у справі.

Позичальник за період з 11.09.2007 року по 10.02.2014 року сплатив на користь банку строкову заборгованість за кредитом в сумі 10296,76 дол. США, прострочену заборгованість за кредитом в сумі 6026,10 дол. США, нараховані відсотки в сумі 13862,59 дол. США, а всього: 30185,45 дол. США.

В звязку з вимогою про розірвання кредитного договору відповідач вважає, що доцільно поставити питання про зняття заборони з предмету застави по договору кредиту.

16.07.2010 року укладено додаткову угоду в якій п. 1.1 договору кредиту викладено в новій редакції: «Кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 26459 дол. США зі сплатою з 20.10.2008 року 13,5 % річних та порядок погашення суми основної заборгованості до 05 числа кожного місяця».

Тобто, банк спонукав позичальника до укладення додаткової угоди, якої виникла прострочка виконання зобовязань по поверненню кредиту, в звязку з підвищенням відсоткової ставки, терміном майже двохрічної давнини. В даному випадку банк уклав із споживачем несправедливу додаткову угоду.

В звязку з вище викладеним відповідач звернувся до суду з даним зустрічним позовом.

Представник позивача в судовому засідання, що призначене в режимі відеоконференції позовну заяву підтримав та просив її задовольнити в повному обсязі. Посилаючись на письмові заперечення на зустрічну позовну заяву просив відмовити в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі, оскільки обставини на які посилається відповідач є безпідставними та необґрунтованими. Так, позивачем надано докази отримання відповідачем коштів готівкою в доларах США, а саме копію заяви на видачу готівки № 063/авт від 11.09.2007 року на суму 26459 дол. США. Не відповідає дійсності, пояснення опонента, що банк в односторонньому порядку підвищив процентну ставку, оскільки між сторонами 16.07.2010 року було укладено додаткову угоду № 2 про внесення змін до договору кредиту від 11.09.2007 року, що власноручно підписана відповідачем, на підставі якої було збільшено відсоткову ставку з 12,5 % річних до 13,5% річних. Також, представник просив застосувати строк позовної давності до виниклих правовідносин. 09.08.2016 року представник позивача в судове засідання не зявився (а.с. 119).

Представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила та просила задовольнити вимоги по зустрічному позову. 04.08.2016 року через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без її участі, а також зазначала, що нарахування пені банком в валюті є таким, що не відповідає вимогам законодавства, тому просила застосувати до нарахованої пені позовну давність відповідно до ст. 258 ЦК України (а.с. 152).

22.03.2016 року через канцелярію суду ОСОБА_2 надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні посилаючись на письмові заперечення проти позову. Зазначав, що порука припиняється протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Тому в даному випадку порука є припиненою, так як кредитор протягом шести місяців після 10.09.2014 року не предявляв вимоги до поручителя (а.с. 62, 63-64). 09.08.2016 року відповідач в судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не відомі.

Суд заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Встановлено, що 11.09.2007 року між позивачем та ОСОБА_1укладено кредитний договір № 420/687-САФ03.16-2 про надання споживчого кредиту в іноземній валюті в сумі 26 459 доларів США зі сплатою 12,55 % річних (а.с. 6-10).

11.09.2007 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, згідно до умов якого він зобовязався перед банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_1 зобовязань, щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадку передбачених договором кредиту № 420/687-САФ03.16-2 від 11.09.2007 року (а.с. 11-13).

Згідно до п. 2.3. договору поруки у разі збільшення розміру забезпеченого порукою зобовязання без внесення змін до цього договору, порука зберігається, а поручитель відповідає перед кредитором лише частково, в повному обсязі, визначному в п. 2.1. цього договору.

Відповідно до п. 4.2 договору поруки цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань.

Зобовязання позивача, визначені у договорі кредиту, а саме п. 3.1.1., були виконані належним чином та в повному обсязі, що підтверджується заявою на видачу готівки № 063/авт від 11.09.2007 року (а.с. 24).

11.09.2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір застави, для забезпечення виконання зобовязань за договором кредиту № 420/687-САФ03.16-2 від 11.09.2007 року, предметом якого є: автомобіль марки VOLKSWAGEN Caddy 1.9 TDI, 2007 року випуску, шасі (кузов) № WV2ZZZ2KZ8X028563, реєстраційний № НОМЕР_1, що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СРВ240671, виданого та зареєстрованого ОСОБА_5 м. Кіровограда 07.09.2007 року (а.с. 91-93).

Відповідно до додаткової угоди № 1 від 14.07.2010 року про внесення змін до договору поруки № 420/17-ПАФ03.16-2 від 11.09.2007 року, що укладена між банком та відповідачами, викладено перший абзац п. 2.1. та п.п. 2.1.1., а саме змінено графік погашення основної суми заборгованості за договором кредиту в сумі 246459 дол. США (а.с. 16-17).

16.07.2010 року між банком та ОСОБА_1укладено додаткову угоду в якій п. 1.1 договору кредиту викладено в наступній редакції: «Кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 26459 дол. США зі сплатою з 20.10.2008 року 13,5 % річних та порядок погашення суми основної заборгованості до 05 числа кожного місяця» (а.с. 14-15).

Відповідно до п. 4.1 договору кредиту, у випадку прострочення строків сплати відсотків, визначених в п. 2.4 кредитного договору, а також прострочення строків повернення кредиту визначених в п.п. 1.1., позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасної сплати суми за кожний день прострочення, що діє у період прострочення.

Відповідно до п. 3.2.3 договору кредиту, позивач має право вимагати повернення кредиту, нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій у разі, затримання відповідачем сплати частини кредиту та/або процентів щонайменше на 1 календарний місяць (п. 3.2.3.1 кредитного договору), у звязку з чим відповідач відповідно до п. 3.3.8 зобовязаний протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомити кредитора, згідно з п. 3.2.3 кредитного договору про невиконання вимог п. 3.2.3.1 3.2.3.6 договору повернути в повному обсязі кредит, нараховані проценти з можливою неустойкою.

В порушення умов договору кредиту, ОСОБА_1 протягом тривалого часу не здійснює погашення процентів за користування кредитом у встановлений термін. Тому станом на 30.09.2015 рік його загальний розмір заборгованості за кредитним договором № 420/687-САФ03.16-2 від 11.09.2007 року складає 17 224,37 доларів США, що становить в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 370 798,45 грн.., з них:

- заборгованість по кредиту 10 136,14 доларів США, що становить в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 218 206,20 грн.;

- заборгованість по відсоткам 2 288,52 доларів США, що становить в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 49 266,27 грн.;

- пеня передбачена, за несвоєчасне повернення кредиту за кожен випадок 4 750,19 доларів США, що становить в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 102 259,91 грн.;

- пеня передбачена, за несвоєчасне повернення відсотків за кожен випадок 49,52 доларів США, що становить в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 1 066,07 грн. (а.с. 4-5, 82-83).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч. 2 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно до п. 4.2. договору кредиту у разі порушення ОСОБА_1 вимог п. 3.3.2 - 3.3.17 кредитного договору, позичальник зобовязаний сплати кредитору штраф в розмірі 10 % від суми фактичної заборгованості за кредитом та нарахованими процентами, за кожний випадок.

Відповідно до п.п. 3.3.8. договору кредиту, позичальник зобовязаний протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення кредитора, згідно з п. 3.2.3 цього договору про невиконання вимог п. 3.2.3.1-3.2.3.6 цього договору, повернути в повному обсязі кредит, нараховані проценти з можливою неустойкою.

Згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», судам розяснено, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, виходячи з положень частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Аналогічна позиція викладена у правовому висновку Верховного Суду України у справі №6-53цс14 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

З договору кредиту № 420/687-САФ03.16-2 від 11.09.2007 року вбачається, що строк виконання основного зобов'язання чітко визначений 10 вересня 2014 року.

Отже, право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту виникло у кредитора з 11 вересня 2014 року протягом наступних шести місяців.

Позивач протягом дії договору поруки не звертався з позовом до поручителя. З даним позовом звернувся лише 30.11.2015 року.

В зв'язку з вище викладеним, суд відмовляє у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за кредитним договором із ОСОБА_2, оскільки зобов'язання по договору поруки припинені внаслідок закінчення строку, так як позивач пропустив термін звернення з позовною заявою до поручителя.

Щодо вимоги про стягнення боргу з ОСОБА_1, судом встановлено.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Як убачається з матеріалів справи, сторони встановили, що строк дії договору - до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань (п. 7.3 Договору кредиту), кінцевий строк повернення кредиту - до 10 вересня 2014 року (п. 1.1 Договору кредиту), строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісяця до 5-го числа кожного місяця згідно графіку погашення заборгованості по кредиту (пп. 1.1.1 п. 1.1 Договору кредиту).

Про правові наслідки порушення зобов'язання боржником йдеться також у частині першій статті 611, частині другій - четвертій статті 612 ЦК України, частині першій, другій статті 220 ГК України, які передбачають відповідальність боржника.

Як зазначалося вище, сторони встановили, що строк дії договору - до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань, а строк виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк 10.09.2014 року.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до п. 4.1 Договору кредиту в разі прострочення позичальником строків сплати процентів, визначених п. 2.4 цього Договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п. 1.1 цього Договору, позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, що діє у період прострочення.

Згідно із ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно розрахунку, наданого позивачем при поданні позовної заяви, розмір пені за несвоєчасно повернення кредиту становить 4750,19 доларів США, що за курсом НБУ станом на 30.09.2015 року еквівалентно 102259,91 грн., а пені за несвоєчасне повернення відсотків 49,52 доларів США, що за курсом НБУ станом на 30.09.2015 року еквівалентно 1066,07 грн. (а.с. 82-83)

Частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з позовом до суду 30.11.2015 року (а.с. 28), а просив стягнути пеню станом на 30.09.2015 року.

Отже, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 258 ЦК України, з відповідача ОСОБА_1на користь банку підлягає стягненню пеня за період з 01.12.2014 року по 29.09.2015 року в розмірі 93196.42 грн.

Таким чином, загальна заборгованість ОСОБА_1за кредитним договором становить 12424,66 доларів США, з яких заборгованість за кредитом 10136,14 доларів США, заборгованість за відсотками 2288,52 доларів США, а пеня за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків - 93196.42 грн.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 6.1. 6.2. кредитного договору всі спори та непорозуміння, які можуть виникнути в звязку з укладенням та виконанням положень цього договору вирішуються шляхом переговорів між сторонами на півні їх уповноважених представників. У випадку, якщо сторони не можуть дійти згоди зі спірних питань шляхом переговорів, то такий спір підлягає передачі на розгляд суду загальної юрисдикції, згідно з чинним законодавством України.

Згідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зокрема, згідно з ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача в письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий ; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повергнення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки запропонованих схем кредитування.

У ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У силу ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В умовах кредитування до кредитного договору зазначений щомісячний платіж, який складає 314,99 дол. США.

При укладанні кредитного договору позичальник ОСОБА_1 знав про вищезазначені договірні умови і свідомо погоджувалася з ними, про що свідчать підпис на кредитному договорі, за умовами яких він була ознайомлений з умовами кредитування та дав згоду на їх погодження.

Крім того, в разі незгоди з умовами кредитного договору відповідач мав можливість скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Разом з тим, таким правом він не скористався.

За таких обставин, вимоги ОСОБА_1 про визнання додаткової угоди до кредитного договору недійсними не підлягають задоволенню.

ОСОБА_1 також просив розірвати кредитний договір.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили (частини 2, 3 ст. 653 ЦК України).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Позивач за зустрічним позовом не навів жодного обґрунтування, не зазначив мотивів встановлених законом або договором, які б свідчили про наявність підстав для розірвання кредитного договору. Умовами кредитного договору не передбачено право позивача відмовитись в односторонньому порядку від виконання умов договору.

У такому випадку, підстави для розірвання кредитного договору № 420/687-САФ03.16-2 від 11.09.2007 року відсутні.

Не підлягає задоволенню й позовна вимога про зняття заборони щодо відчуження на автомобіль марки VOLKSWAGEN Caddy 1.9 TDI, 2007 року випуску, шасі (кузов) № WV2ZZZ2KZ8X028563, реєстраційний № НОМЕР_1, що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СРВ240671, виданого 07.09.2007 року, яка накладена договором застави 11.09.2007 року за р.№ 3469 посвідченим приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4, оскільки така вимога є похідною від позовних вимог про визнання кредитного договору недійсними, у задоволенні якої судом відмовлено.

Щодо заяви про застосування строку позовної давності до зустрічного позову, то згідно зі ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно з ч. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином підстав до застосування строку позовної давності у суду не має.

Відповідно до частин 1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно до безтермінованого посвідчення серії Є № 063717 ОСОБА_1 є інвалідом другої групи (а.с. 94).

Відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави.

На підставі та керуючись ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 218, 293 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСоцбанк» заборгованість по кредитному договору № 420/687-САФ03.16-2 від 11.09.2007 року в розмірі 12424,66 доларів США, яка складається з заборгованість за кредитом 10136,14 доларів США, заборгованість за відсотками 2288,52 доларів США, та пеню за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків в розмірі 93196,42 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судовий збір в розмірі 5452,92 грн., сплачений Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк»за подання первісного позову, компенсувати за рахунок держави.

В задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про розірвання кредитного договору відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Кіровоградської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Кіровського О. В. Галаган

районного суду

м.Кіровограда