У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 24 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 22 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 1 лютого 1989 року ним було отримано ордер на вселення в квартиру АДРЕСА_1. Спочатку в зазначеній квартирі проживав він, його покійна дружина та діти. 8 вересня 1991 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_4, який було розірвано рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 3 березня 2015 року, оскільки як подружжя вони не проживали п'ять років, а фактично відповідач не проживає у вказаній квартирі понад шість років. На сьогоднішній день у квартирі крім нього зареєстровані: ОСОБА_5 (дочка), ОСОБА_6 (онук), ОСОБА_7 (онука), ОСОБА_8 (син) та ОСОБА_4 На кількість зареєстрованих у квартирі осіб нараховується оплата за комунальні послуги, які він сплачує самостійно, також здійснює ремонтні роботи. Відповідачу жодних перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ніхто не чинив, вона добровільно покинула квартиру, забрала свої речі та припинила повністю виконувати обов'язки наймача. На сьогоднішній день у нього виникають труднощі воформленні субсидій та приватизації квартири.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 24 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 22 жовтня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ОСОБА_4 втратила право користування спірною квартирою, оскільки понад встановлені чинним законодавством строки була відсутня та не проживала у ній без поважних причин.

Проте повністюпогодитись із таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що квартира АДРЕСА_1належить до комунальної власності.

8 вересня 1991 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_4, який було розірвано рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 3 березня 2015 року.

Згідно з довідкою ЖКП № 2 від 22 червня 2015 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 (наймач), ОСОБА_5 (дочка), ОСОБА_6 (онук), ОСОБА_7 (онука), ОСОБА_8 (син) та ОСОБА_4 (колишня дружина).

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

У порушення зазначених норм матеріального та процесуального права суд не дав належної оцінки доводам ОСОБА_4 та наданим неюдоказам про поважність причин тимчасової відсутності в спірній квартирі.

Зокрема, ОСОБА_4, обґрунтовуючи поважність причин тимчасової відсутності в спірній квартирі, посилалася на те, що позивач, колишній чоловік, та його дочка чинять їй перешкоди у користуванні спірною квартирою. При цьому вона сплатила велику суму заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, що утворилась за час відсутності її з чоловіком, придбала меблі та побутову техніку в квартиру, оскільки мала намір проживати в ній. У подальшому стосунки з чоловіком погіршились, ОСОБА_3 бив її, нищив її особисті речі, не пускав додому, у зв'язку з чим вона зверталась до міліції. Згодом позивач змінив замок на вхідних дверях і після розірвання шлюбу звернувся до суду з даним позовом.

На підтвердження доводів про чинення ОСОБА_4 перешкод у користуванні спірною квартирою у матеріалах справи наявні надані нею докази: заява до Голови селищної ради від 16 червня 2015 року; витяг з протоколу засідання ради профілактики Жовтневої селищної ради по попередженню злочинів і правопорушень від 19 червня 2015 року; лист старшого дільничного інспектора Нововолинського МВ УМВС України у Волинській області від 26 червня 2015 року.

Згідно з положеннями ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР особа може бути визнана судом такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо не проживає в ньому понад шість місяців без поважних причин. Якщо наймач був відсутнім з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 9 ЖК УРСРвизначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності, зокрема, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї, суд може продовжити пропущений строк.

Проте суди зазначені обставини та докази не врахували, не звернули уваги на те, що в квартирі є особисті речі ОСОБА_4

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Проте суди у порушення ст. ст. 212 - 214, 315ЦПК України належним чином фактичних обставин справи не встановили, не далиоцінки доводам ОСОБА_4 і наданим нею доказам про те, що їй чинять перешкоди у користуванні спірною квартиро та дійшли передчасного висновку про визнання останньої такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що не підтверджується належними, достовірними доказами (ст. ст. 57, 58 ЦПК України).

Оскільки допущені судом першої інстанції порушення не були усунені апеляційним судом, що призвело до неправильного вирішення спору, ухвалені судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими та відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 24 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 22 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

В.А.Черненко

С.П.Штелик