Справа № 308/8177/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

25 жовтня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача : Куцина М. М.,

суддів - Бисаги Т.Ю., Фазикош Г.В.,

при секретарі: Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 05 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення режиму окремого проживання, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позовну заяву мотивовано тим, що 22.02.1980 року позивач - ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_2, який був зареєстрований виконавчим комітетом Майданської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, про що в книзі реєстрації шлюбів 22.02.1980 року зроблено відповідний актовий запис № 3.

Протягом останніх років сімейне життя між ними почало втрачати любов, і поступово, як наслідок, почало погіршуватися, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин, ведення спільного господарства та сумісного проживання.

Кожен з них по різному дивиться на головні критерії шлюбу, вони по різному дивляться на життя, сім'ю. Втрачено почуття любові та поваги один до одного, зникло взаєморозуміння. На сьогоднішній день шлюб фактично вже як 1 рік припинений, та останні 4 місяці вони проживають окремо. За переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає.

Неповнолітніх дітей від шлюбу вони не мають. Майнових спорів між ними немає. Шлюб вони розривають вперше.

Посилаючись на вищезазначені обставини, ОСОБА_3 просив суд першої інстанції розірвати шлюб, укладений 22.02.1980 року між ним, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, який був зареєстрований виконавчим комітетом Майданської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, про що в книзі реєстрації шлюбів 22.02.1980 року зроблено відповідний актовий запис № 3.

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про встановлення режиму окремого проживання.

В обґрунтування зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 зазначила, що на її думку жодних підстав для розірвання шлюбу немає. Бажання чоловіка ОСОБА_3 зруйнувати родину суперечить його дійсній волі та інтересам, а також інтересам їх дітей та внуків.

Впродовж спільного сімейного життя відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були гарні, вони завжди розуміли та підтримували один одного, а також знаходили шлях для примирення з конфліктних ситуацій.

ОСОБА_2 стверджує, що причини непорозуміння між сторонами можуть бути усунені, відносини - поновлені, шлюб - збереженим, і подальше спільне подружнє життя буде відповідати їхнім спільним інтересам, та інтересам дітей і внуків, а тому, враховуючи небажання відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_3 проживати разом з позивачем за зустрічним позовом - ОСОБА_2, остання вважає за доцільне встановити режим окремого проживання.

Посилаючись на вищезазначені обставини, ОСОБА_2 просила суд першої інстанції встановити режим окремого проживання між нею, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а у задоволенні первісної позовної заяви - відмовити.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 05 липня 2016 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задоволено.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований відділом державної реєстрації актів громадянського стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, під актовим записом № 3, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2, яке видане 08.07.2015 року - розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_2, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер - суду невідомий, на користь ОСОБА_3, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, витрати із сплати судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп. (двісті сорок три гривні 60 копійок).

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення режиму окремого проживання - відмовлено.

Витрати зі сплати судового збору за зустрічним позовом покладено на позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_2.

Не погодившись з рішення Ужгородського міськрайонного суду від 05 липня 2016 року позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним позовом) - ОСОБА_2 оскаржила дане рішення в апеляційному порядку, вважаючи, що таке є незаконним, не об'єктивним, не обґрунтованим, ухваленим із грубим порушенням норм матеріального права та не повним з'ясуванням обставин, що мають істотне значення для справи, а тому просила оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічної позовної заяви та відмову у задоволенні первісної позовної заяви. Стверджує, що рішення суду першої інстанції є невмотивованим, оскільки ОСОБА_3 не надав жодного доказу про те, що шлюб неможливо зберегти, обмежившись загальними фразами, які зазначають у всіх позовах про розірвання шлюбу.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що на думку ОСОБА_2 шлюб між сторонами можливо зберегти, а небажання чоловіка спільно проживати є тимчасовим явищем, у зв'язку з чим відповідачкою за первісним позовом було подано зустрічну позовну заяву про встановлення режиму окремого проживання. На думку апелянта ОСОБА_2, якщо б судом першої інстанції спочатку розглядався зустрічний позов, то остання мала б великі шанси на його задоволення та збереження сім'ї. Висновок суду першої інстанції про те, що збереження сім'ї є неможливим нічим не підтверджений, необґрунтований, зроблений виключно зі слів позивача за первісним позовом. Зазначає, що після смерті матері її чоловіка - ОСОБА_3 у червні 2015 року, останній став замкнутим, байдужим до близьких і рідних, всього навколишнього і роботи. У 2012 році сторони вже проживали окремо з ініціативи позивача за первісним позовом, однак через деякий час ОСОБА_3 повернувся до дружини, після чого їхнє життя стало кращим. У 2013 році сторони пройшли обряд церковного вінчання. На думку апелянта, бажання ОСОБА_3 розірвати шлюб обумовлене психоемоційним станом, внаслідок перебування у стані кризу середнього віку, носить періодичний та мінливий характер. Апелянтка ОСОБА_2 вважає за необхідне встановити режим окремого проживання для надання її чоловіку - ОСОБА_3 особистого простору, та для забезпечення можливості очікування часу, коли мине криза сімейних відносин, не роблячи активних дій, які можуть зашкодити.

У запереченні на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 в інтересах позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_3 просив таку відхилити з мотивів, викладених у запереченні, а рішення Ужгородського міськрайонного суду від 05 липня 2016 року залишити без змін.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з мотивів, викладених в ній.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційної інстанції просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень Верховного Суду України, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про встановлення режиму окремого проживання, суд першої інстанції виходив з того, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім'я розпалася остаточно, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача за первісним позовом ОСОБА_3, а також з того, що у останнього відсутнє бажання зберігати шлюб, а не лише проживати спільно, у зв'язку з чим можливість встановлення режиму окремого проживання є виключеною.

Судова колегія погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції, який, розглядаючи заявлені по справі позови, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Встановлено, що 02 лютого 1980 року - ОСОБА_3 та відповідач - ОСОБА_2 уклали шлюб, який був зареєстрований виконавчим комітетом Майданської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області 02 лютого 1980 року під актовим записом № 3, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 (а. с. 6).

Неповнолітніх дітей від даного шлюбу нема.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 13 листопада 2015 року провадження у даній справі було зупинено і призначено подружжю строк для примирення у шість місяців, тобто до 13 травня 2016 року (а.с. 85-86).

Не погодившись з ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 13 листопада 2015 року, та не бажаючи примирюватися, представник ОСОБА_4 в інтересах позивача за первісним позовом ОСОБА_3 оскаржив таку в апеляційному порядку (а.с. 88-92), проте, ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 16 грудня 2015 року зазначену апеляційну скаргу відхилену, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 111-112).

В подальшому, ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 23 травня 2016 року провадження у даній справі відновлено та призначено справу до розгляду у судовому засіданні (а.с. 117).

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції причини, які були підставою для розлучення не відпали, сторони не примирилися, бажання позивача за первісним позовом розлучитися залишилося незмінним.

Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Оскільки позивач за первісним позовом ОСОБА_3 наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно, відмова у розірванні такого буде примушуванням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.

Частинами 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно п.10 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає зокрема в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Відповідно до ст. 119 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновленні сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

Правовими наслідками встановлення режиму окремого проживання, у відповідності до ст.120 СК України є не припинення прав та обов'язків подружжя, встановлених Сімейним кодексом України, які кожен з подружжя мали до встановлення зазначеного режиму. У разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка.

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні положень статей 119, 120 СК судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку ст. 119 СК, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин стало те, що сім'я розпалася та існує формально, примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим.

Примушування до шлюбу не допускається, а подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу між сторонами суперечило б інтересам позивача за первісним позовом ОСОБА_3 та порушувало б право останнього на свободу та особисту недоторканість.

Також судом першої інстанції вірно встановлено, що у позивача за первісним позовом ОСОБА_3 відсутнє бажання зберігати шлюб , а не лише проживати спільно, у зв'язку з чим можливість встановлення режиму окремого проживання є виключеною.

Як в судових засіданнях судів першої та апеляційної інстанцій, так і матеріалами справи встановлено та підтверджується факт того, що бажання позивача за первісним позовом ОСОБА_3 розірвати шлюб відповідає його дійсній волі, а посилання у апеляційній скарзі на те, що таке бажання ОСОБА_3 обумовлене психоемоційним станом, внаслідок перебування останнього у стані кризу середнього віку, носить періодичний та мінливий характер нічим не підтверджено, та є лише суб'єктивною точкою зору позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 СК України релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов'язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що на даний час між сторонами існує не розірваний церковний шлюб не можуть слугувати підставою для відмови у задоволенні позову про розірвання шлюбу та задоволення позову про встановлення режиму окремого проживання, оскільки церковний шлюб не має правового значення та юридичного походження, а тому, впливати на вирішення спірних правовідносин не може.

Зазначення апелянтом ОСОБА_2 у апеляційній скарзі про те, що у 2012 році сторони вже проживали окремо з ініціативи позивача за первісним позовом ОСОБА_3 підтверджує те, що у подружніх відносинах виникали й раніше кризові ситуації, а бажання позивача за первісним позовом розлучитися формувалося довгий час і є обдуманим та відповідає його дійсній волі.

Твердження апелянта про те, що сторони у 2014 році разом відпочивали у Болгарії, як і кожного попереднього року разом проводили відпустку, їздили на водоспад «Шипіт», на термальні басейни в Берегівському районі, відвідували друзів і родичів, святкували новий 2015 рік та день народження ОСОБА_2, на підтвердження чого останньою додано копії фотографій, які містяться у матеріалах справи (а.с.68-81), не підтверджують існування сім'ї між сторонами впродовж останнього часу у розумінні ч.2 ст. 3 СК України, відповідно до якої сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, а лише свідчить про проведення певного часу разом, і зазначене не може слугувати підставою для відмови у задоволенні позову про розірвання шлюбу та задоволення позову про встановлення режиму окремого проживання.

Отже, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про встановлення режиму окремого проживання.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються й не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене та на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід відхилити як необгрунтовану та безпідставну й залишити без змін рішення Ужгородського міськрайонного суду від 05 липня 2016 року.

Керуючись ст. ст. 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 05 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: