АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 177/3045/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/804/К/16 Приміч Г.І.
Категорія № 55 (1) Доповідач - Братіщева Л.А.
УХВАЛА

Іменем України

07 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Братіщевої Л.А.

суддів: Грищенко Н.М., Митрофанової Л.В.

при секретарі: Петренко К.І.

за участю: позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі апеляційну скаргу Державного підприємства «Криворізьке «Райагропроменерго» на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Криворізьке «Райагропроменерго» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача Державного підприємства «Криворізьке «Райагропроменерго» (надалі - ДП Криворізьке «Райагропроменерго»), в обґрунтування якого зазначив, що з 03.05.2013 року він працював на підприємстві відповідача на посаді охоронника, а 15.06.2015 року був звільнений за власним бажанням. В порушення ст. 116 КЗпП України, з ним не було проведено розрахунку при звільненні, при цьому сума заборгованості по заробітній платі склала 11559,35 грн., яка не виплачена йому до цього часу.

У зв'язку з цим він просив стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 11559,35 грн. та суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день звернення до суду в розмірі 10564, 19 грн.

Крім того, просив стягнути моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., мотивуючи тим, що несвоєчасна виплата заробітної плати при звільненні спричинили йому моральні страждання, адже він маючи двох дітей, доньку ОСОБА_6, 2001 року народження та сина ОСОБА_3, 2002 року народження, повинен забезпечувати належний рівень життя дітям, забезпечити їх одягом та харчуванням, крім того повинен сплачувати комунальні послуги, однак в результаті неправомірних дій відповідача, вимушений просити в борг у знайомих, через що відчував сильні душевні хвилювання та сором. Зазначив, що з вини відповідача його звичайний спосіб життя змінився, він відчуває глибокий психологічний дискомфорт, який виразився в роздратованості, від якої страждає і його сім'я, порушена його душевна рівновага.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ДП Криворізьке «Райагропроменерго» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та стягнення моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Криворізьке «Райагропроменерго» на користь ОСОБА_2 11559 гривень 35 копійок в рахунок заборгованості по заробітній платі, 10564 гривни 19 копійок, в рахунок середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 16.06.2015 року по 24.12.2015 року (в межах заявлених вимог) та 500 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього стягнуто з ДП Криворізьке «Райагропроменерго» на користь ОСОБА_2 22623 гривни 54 копійки.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

Стягнуто з ДП «Криворізьке «Райагропроменерго» на користь держави судовий збір в розмірі 974 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі ДП Криворізьке «Райагропроменерго», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Так, на думку представника відповідача, судом не враховано, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що в день звільнення позивачу було видано трудову книжку, але не проведено розрахунку, або що в цей день він не працював і його вимога про розрахунок наступного дня після її пред'явлення не була виконана відповідачем.

Також вважає, що наявність заборгованості із заробітної плати, не може бути підставою для стягнення на користь позивача моральної шкоди без підтвердження доказами тих наслідків, що свідчать про її заподіяння.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 працював охоронником в ДП «Криворізьке «Райагропроменерго» з 03.05.2013 року та був звільнений 15.06.2015 року за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України на підставі наказу від 15.06.2015 року № 14-К (а.с. 6).

Згідно довідки ДП Криворізьке «Райагропроменерго» № 17.12.15 від 10.12.2015 року, заборгованість із заробітної плати ОСОБА_2 станом на 10.12.2015 року склала 11559,35 грн. (а.с. 7), що сторонами не оспорювалось.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частина 1 ст. 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади 15.06.2015 року, відповідачДП «Криворізьке «Райагропроменерго» не провів виплату всіх належних сум, а саме не виплатив заробітну плату в сумі 11559,35 грн. (а.с. 7).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що так як позивачу ОСОБА_2, який був звільнений 15.06.2015 року, не були виплачені всі належні йому суми у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, повного розрахунку на момент ухвалення рішення судом проведено не було, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з підприємства на користь позивача заборгованості по заробітній платі в розмірі 11559,35 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Так, як вбачається із позовної зави ОСОБА_2, останній просив суд стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 10654,19 грн. за 133 дні (з 16.06.2015 року по день звернення до суду 24.12.2015 року.).

Суд першої інстанції на підставі ст. 117 КЗпП України, перевіривши, наданий позивачем, розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку у межах заявлених позивачем вимог, з яким погоджується і колегія, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення суми 10654,19 грн. в рахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегією суддів враховується і те, що відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах вимог заявлених сторонами. Відповідно до ч. 1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що в день звільнення позивачу було видано трудову книжку, але не проведено розрахунку, або що в цей день він не працював і його вимога про розрахунок наступного дня після її пред'явлення не була виконана відповідачем, колегія суддів вважає безпідставними, недоведеними відповідачем та такими, що спростовуються матеріалами справи, а саме довідкою ДП Криворізьке «Райагропроменерго» № 17.12.15 від 10.12.2015 року, відповідно до якої, станом на 10.12.2015 року розрахункові кошти, що належать до виплати ОСОБА_2 складають 11559,35 грн. (а.с. 7).

Крім того, згідно запису в трудовій книжці, ОСОБА_2 був звільнений 15 червня 2015 року, в той же день йому була видана трудова книжка, оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а 21 червня 2015 року позивача вже було прийнято на роботу на інше підприємство (а.с. 6).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що підприємством відповідача у зв'язку з невиплатою вихідної допомоги при виході на пенсію було порушено права позивача та спричинено йому моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується з зазначеним з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України, є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року), за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 25.04.2012 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Як встановлено матеріалами справи, не проведенням повного розрахунку при звільненні, порушено права позивача, передбачені ст.ст. 47, 116 КЗпП України.

У зв'язку з чим, доводи апеляційної скарги щодо не надання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди є безпідставними.

Колегія погоджується з сумою моральної шкоди в розмірі 500 грн., стягнутої судом першої інстанції з відповідача на користь позивача, оскільки він визначений у відповідності з роз'ясненнями, викладеними в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, з подальшими змінами, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин, зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Криворізьке «Райагропроменерго» - відхилити.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Л.А. Братіщева

Судді: Н.М. Грищенко

Л.В. Митрофанова