Справа № 372/2293/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2016 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Бадьорій Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись не неналежне виконання відповідачем зобов'язань за укладеним сторонами договором кредиту та наявність заборгованості, яку позивач просить стягнути разом з іншими передбаченими договором та законом платежами, а саме просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № DNH4KS12910247 від 13.09.2005 року в розмірі 56 264 грн. 75 коп., що станом на 04.08.2016 року складається із заборгованості за кредитом розмірі 2 538 грн. 44 коп., заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 15 594 грн. 30 коп., пені в розмірі 34 976 грн. 55 коп., штрафу (фіксована частина) в розмірі 500 грн., штрафу (процентна складова) в розмірі 2 655 грн. 46 коп.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечила, посилаючись на порушення банком умов договору та безпідставне зняття коштів із рахунку у 2014 році, просила застосувати наслідки спливу позовної давності.

Вислухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

13 вересня 2005 року між сторонами був укладений договір № DNH4KS12910247, згідно якого позивач зобов'язувався надати відповідачу кредит в розмірі 8 807 грн. 54 коп.

Вказаний кредитний договір був укладений в письмовій формі, що відповідає вимогам ч.1 ст.1055 ЦК України.

Випискою із особового рахунку, квитанціями, іншими письмовими доказами підтверджується рух коштів по рахунку відповідача, його платежі за договором.

Правовий статус позивача як банківської установи підтверджуєтсья статутом, свідоцтвом про державну реєстрацію та іншими письмовими доказами.

В обґрунтування позову позивачем подано розрахунок заборгованості за кредитним договором, яка становить 56 264 грн. 75 коп., що станом на 04.08.2016 року складається із заборгованості за кредитом розмірі 2 538 грн. 44 коп., заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 15 594 грн. 30 коп., пені в розмірі 34 976 грн. 55 коп., штрафу (фіксована частина) в розмірі 500 грн., штрафу (процентна складова) в розмірі 2 655 грн. 46 коп.

Суд вважає відповідні доводи щодо розміру заборгованості непереконливими, оскільки під час судового розгляду відповідачем було надано письмові докази про сплату коштів за умовами договору в період з 2005 по 2007 роки, які належно не враховані у наданому суду розрахунку заборгованості. Належних і допустимих доказів на спростування поданих відповідачем доказів позивач не надав.

Крім того, залишились неспростованими доводи відповідача про те, що зазначений у розрахунку заборгованості платіж від 11.01.2014 року нею не здійснювався, всупереч умовам кредитного договору банк в односторонньому порядку списав кошти із іншого карткового рахунку відповідача.

Відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

При цьому у наданому суду розрахунку та позовних вимогах позивач вимагає стягнення одночасно пені в розмірі 34 976 грн. 55 коп., штрафу (фіксована частина) в розмірі 500 грн., штрафу (процентна складова) в розмірі 2 655 грн. 46 коп.

Сукупність описаних вище обставин вказує на необґрунтованість поданого позивачем розрахунку заборгованості, невідповідність такого розрахунку умовам кредитного договору, однак самостійно її розрахувати суд позбавлений можливості через відсутність достатніх відомостей і доказів щодо вихідних даних, зокрема точний розмір та час надходження платежів за кредитом.

Представник позивача ухилився від явки в судове засідання, тому суд вважає можливим вирішити спір на підставі наявних у справі доказів, які не дають можливості у достатній ступені достовірності встановити факт умисного ухилення відповідача від виконання договору, а також наявність та розмір заборгованості по кредиту.

Таким чином, обставини відносно встановлення розміру заборгованості за кредитом, що покладені в основу позову, не знайшли підтвердження під час судового розгляду.

Відомості у наданих відповідачем письмових доказах позивачем переконливо не спростовані, від повного, всебічного та об'єктивного встановлення судом обставин щодо наявності та розміру заборгованості за кредитом позивач ухилився.

Статтею 11 ЦК України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний

розсуд.

Згідно ч.2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Суд вважає, що позивачем не доведено обставин, які б породжувала правові наслідки у виді виникнення зобов'язань сплатити визначені позовом кошти, тому достатніх підстав для задоволення позову суд не вбачає.

Оцінюючи можливість застосування наслідків спливу позовної давності суд враховує наступне.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до правових позицій, викладених в постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 р.у справі № 6-116 цс 13 в порядку перегляду судових рішень у цивільних справах в зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, Верховний Суд України зазначив, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Згідно п.5.5 кредитного договору сторони встановили строк позовної давності тривалістю 5 років.

З матеріалів справи, зокрема наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що неоспорені відповідачем відомості про рух коштів, пов'язаних із останнім проведеним відповідачем платежем за договором стосуються 10.09.2010 року, тобто щонайменше з жовтня 2010 року відповідач перестала виконувати свої зобов`язання за цим договором. Крім того, сторонами у заяві до кредитного договору було кінцевою датою виконання грошових зобов'язань визначено 11.03.2009 року.

За таких обставин, суд вважає, що позивач дізнався про порушення своїх прав відповідачем в частині невиконання умов кредитного договору щонайменше після спливу кінцевої дати виконання зобов'язання або ж після невиплати відповідачем чергового платежу згідно визначеного договором графіка, тобто у будь-якому разі поза межами строків позовної давності, а позов пред'явлений до суду лише 29.08.2016 року із значним порушенням встановленого законом строку позовної давності.

Крім того, залишились неспростованими доводи відповідача відносно пропуску строків позовної давності щодо окремих видів платежів.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. З ст. 549 ЦК України).

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Отже, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно з вимогами ч.2 ст.258 ЦК України нарахування пені та штрафу не може перевищувати одного року.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року № 6-1 ІбцсІЗ.

Вище викладено обставини, які свідчать про пред'явлення позовних вимог відносно пені та штрафу із пропущенням річного строку позовної давності.

Таким чином, встановлений ст.257 ЦК України термін позовної давності на момент звернення позивача за цим позовом сплинув.

Будь-яких доводів щодо поважності пропуску строку давності позивача не представив, факт пропуску таких строків не спростував. Також суд враховує відсутність клопотань про поновлення строку позовної давності.

Відповідно до ст.267 ч.4 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки відповідач в судовому засіданні заявив про застосування позовної давності, поважних причин пропуску строку позовної давності не встановлено, а сплив позовної давності є самостійною правовою підставою для відмови у позові, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом не встановлено достатніх правових і фактичних підстав для покладення на відповідача в судовому порядку обов'язку сплати передбачених позовом коштів, позовні вимоги не доведені належними і допустимими доказами, позивачем пропущено строк позовної давності, тому позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. 61 Конституції України, ст.ст. 10, 11, 15, 57-60, 88, 212-214 ЦПК України, ст.ст. 16, 251-253, 258, 261, 264, 267, 525, 526, 543, 549, 624, 625, 1050, 1054 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення - з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.В.Кравченко