АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Пікуль А.А., Борисової О.В.

при секретарі Лознян О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 753/20769/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1788/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Коренюк А.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
17 листопада 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, про стягнення коштів - гарантійної суми за попереднім договором та штрафних санкцій за невиконання його умов, в якому просила стягнути з відповідача на її користь гарантійну суму у розмірі 42 000 грн. та штраф у розмірі 42 000 грн. Судові витрати просила покласти на відповідача.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 09 жовтня 2014 року між нею та відповідачем був укладений Попередній договір за умовами якого сторони зобов'язались в строк до 14 листопада 2014 року включно укласти договір купівлі-продажу трикімнатної квартири НОМЕР_2, яка знаходиться в будинку АДРЕСА_1 та належіть на праві власності відповідачу. На виконання п.10.1 вказаного договору та підтверджуючи свої наміри з метою забезпечення виконання основного договору купівлі-продажу квартири, позивач передала ОСОБА_1, як майбутньому продавцю, гарантійну суму у розмірі 42 000 грн. Проте, у визначений час та місце укладення основного договору купівлі-продажу квартири, відповідач відмовилась його укладати та повертати отриману нею суму коштів з тих причин, що ніби - то вона передала суму завдатку продавцям квартири, у яких вона має намір придбати квартиру, але там угода зірвалась, а кошти Ії не повернули.

Оскільки відповідач відмовилась від укладання договору купівлі-продажу квартири то за умовами попереднього договору вона має повернути позивачці отриману гарантійну суму, а також суму штрафу у розмірі гарантійної суми.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 січня 2015 року позов було задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 84 000 грн., та 840 грн. судового збору.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням, ОСОБА_1 подала до суду заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

24 листопада 2015 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на вказане заочне рішення, у якій, посилаючись на його незаконність, порушення норм матеріального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог вказувала, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов, не звернувши уваги на те, що попередній договір є нікчемним, оскільки не був бути нотаріально посвідченим.

Крім того, на думку апелянта, судом було допущено неповноту з'ясування обставин справи, оскільки попереднім договором було передбачено штраф як в сумі 42 000 грн., так і в сумі 7 000 грн., але з рішення суду не зрозуміло чому суд стягнув саме 42 000 грн., а не іншу суму.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 та її представник заперечували проти апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду першої ін. станції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, доводи представників сторін та позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 09 жовтня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був укладений попередній договір у простій письмовій формі за умовами якого сторони зобов'язались в строк до 14 листопада 2014 року включно укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна - трикімнатної квартири НОМЕР_2, яка знаходиться в будинку АДРЕСА_1, належної на праві власності відповідачу.

На виконання положення п. 10.1, вказаного договору та, підтверджуючи свої наміри з метою забезпечення виконання основного договору купівлі-продажу, ОСОБА_2 передала ОСОБА_1, як майбутньому продавцю квартири, гарантійну суму в розмірі 42 000 грн. Проте, у визначені час та місце укладення основного договору купівлі-продажу квартири, відповідач відмовилась його укладати та повертати отриману нею гарантійну суму.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався ст.ст. 570, 571 ЦК України та виходив з того, що відповідач порушила умови попереднього договору, а тому повинна повернути отриманий нею завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку.

Однак з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

Згідно ч.ч. 1,3 ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Попередній договір укладається в формі встановленої для основного договору, а якщо форма не встановлена, то у письмовій формі.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Тобто попередній договір купівлі-продажу квартири повинен бути укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений.

Оскільки між сторонами попередній договір був укладений в супереч вимогами ст.ст. 635, 657 ЦК України і не був нотаріально посвідчений він є нікчемним відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України.

Вимог про визнання попереднього договору дійсним позивачем не заявлялось, а відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України визнання нікчемного правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Оскільки укладений між сторонами договір є нікчемним, то відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України з відповідача належить стягнути суму передану нею відповідачу у розмірі 42 000 грн., як повернення того, що було отримано за нікчемним договором.

Враховуючи вимоги ст.. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню і судовий збір у розмірі 420,00 гривень, який вона сплатила при зверненні до суду.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не вірно визначився з нормами матеріального права, не дослідив повністю обставини справи та ухвалив рішення яке підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 218,303-305, п.3 ч.1 ст.307, ст.ст. 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове наступного змісту.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, (ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_1), на користь ОСОБА_2 суму коштів у розмірі 42 000 грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1, (ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 420 грн. 00 коп. судового збору.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді