Справа № 299/3330/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 серпня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ІГНАТЮКА Б.Ю., КЕМІНЯ М.П.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Виноградівського районного суду від 15 лютого 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ «ПриватБанк» 06.11.2015 звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 Позов мотивувався тим, що ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», 27.09.2007 за правилами договору приєднання уклало із відповідачем договір, за яким надало кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування коштами 36% річних. Пунктом 9.12. Умов і правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною договору, встановлено, що договір діє 12 місяців з дня підписання із автоматичною пролонгацією на такий самий строк, якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору.

Відповідач порушив свої зобов'язання і спричинив виникнення боргу, який станом на 31.07.2015 склав 25640,02 грн, з яких: 6136,01 грн - заборгованість за кредитом, 13450,31 грн - заборгованість за процентами, 4356,56 грн - заборгованість за пенею та комісією, а також 500,00 грн фіксованої частини штрафу і 1197,14 грн процентної складової штрафу. Посилаючись на ці обставини, на порядок виконання договірних зобов'язань та на передбачене договором і нормами ЦК України право вимоги боргу, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 27.09.2007 у розмірі 25640,02 грн із вищеперерахованими її елементами та покласти на нього судові витрати.

Рішенням Виноградівського районного суду від 15.02.2015 у позові відмовлено.

Позивач ставить в апеляції питання про скасування рішення суду та задоволення позову. На думку сторони, рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, суд не сприяв повному і всебічному з'ясуванню обставин справи. Суд не врахував, що заява на видачу кредиту хоча і була підписана відповідачем 14.09.2007, проте, лише 27.09.2007 йому була видана кредитна картка, встановлено кредитний ліміт і саме з цієї дати договір є укладеним у належній формі за правилами договору приєднання. Відповідач не заперечував факту укладання договору, отримання кредитної картки та коштів.

У письмових запереченнях на апеляцію відповідач вказує на її необґрунтованість, на правильну відмову судом у позові по суті, а також, окрім цього, й на пропуск позивачем позовної давності, про що відповідач заявляв у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_2, яка апеляцію підтримала, представника відповідача ОСОБА_3, яка скаргу не визнала, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із недоведеності факту укладання кредитного договору в належній формі, а відтак, із необґрунтованості та недоведеності позову. Втім, повною мірою погодитись із таким рішенням не можна.

Встановлено, що 14.09.2007 ОСОБА_1 підписав у відділенні Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Заяву про надання банківських послуг (Заява) і «Справку об условиях кредитования с использованием кредитки «Универсальная, 30 дней льготного периода»» (Пам'ятку клієнта), які разом із Умовами і правилами надання банківських послуг (Умови) і Тарифами банку складають кредитний договір (а.с. 4-17, 19, 21-22, 165). На підставі договору банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 7000,00 грн у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку, процентна ставка за кредитом визначалася в розмірі 3% на місяць (36% річних).

27.09.2007 банк відкрив ОСОБА_1 картковий рахунок і видав платіжну (кредитну) картку «Кредитка універсальна, 30 днів пільгового періоду» № НОМЕР_1 із терміном її по вересень 2011 року, що відповідає змісту Заяви (розділи «Банківські послуги», «Відмітки Банку») і зафіксовано на лицьовому боці картки, копія з якої знаходиться в справі (а.с. 42). Пунктом 3.1. Умов передбачено, що датою укладання договору є дата відкриття рахунку, вказана в розділі «Відмітки Банку» Заяви, пунктом 9.12. - що договір діє 12 місяців з моменту підписання, а якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий самий строк. За порушення клієнтом строків платежів за будь-яким із грошових зобов'язань більш ніж на 120 днів встановлено штраф на користь банку в розмірі 500,00 грн + 5% від суми позову (п. 8.6. Умов).

Правилами користування платіжною карткою (Правила), які є складовою частиною Умов, визначено, що: строк дії картки вказаний на лицьовому боці картки, картка дійсна до останнього календарного дня, указаного місяця (п. 3.1.1.); строки і порядок погашення за кредитом за платіжними картками зі встановленим мінімальним обов'язковим платежем наведені у Пам'ятці клієнта, яка є невід'ємною частиною договору, платіж включає плату за користування кредитом, передбачену Тарифами, та частину заборгованості за кредитом (п. 5.3.); строки погашення за кредитом за платіжними картками без установленого мінімального обов'язкового платежу здійснюються наступним чином: строк погашення процентів - щомісячно за попередній місяць; строк погашення кредиту в повному обсязі - не пізніше останнього дня місяця, зазначеного на платіжній картці (в полі MONTH) (п. 5.4.).

На час розгляду справи судом першої інстанції у ній не було Пам'ятки клієнта, така була надана апеляційному суду 22.07.2016 (а.с. 164), оригінали Заяви та Пам'ятки клієнта оглянуті у судовому засіданні апеляційного суду, наявні в справі копії цих документів відповідають оригіналам.

Кредитний договір був укладений 27.09.2007, зміст документів, що його складають, сторонами в апеляційному суді не оспорювався, факт укладання договору за правилами договору приєднання на умовах, зафіксованих у цих документах, сторони в апеляційному суді визнали, правомірність правочину презюмується, договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 61 ч. 1 ЦПК України, ст.ст. 202-205, ст. 207 ч.ч. 1, 2, ст.ст. 626-629, 634, 638-640, 1054, 1055 ЦК України (норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Доводи сторони відповідача щодо недотримання належної форми кредитного договору необґрунтовані, суперечливі та не можуть братися до уваги, а його правова позиція щодо необхідності застосування позовної давності у сукупності з матеріалами справи вказує, по суті, на визнання фактів як укладання кредитного договору, так і порушення позичальником зобов'язань за ним. За цих умов, міркування суду першої інстанції в рішенні (а.с. 122-124) про недоведеність позивачем факту укладання кредитного договору помилкові, суд не виконав повною мірою обов'язку належного, повного та всебічного з'ясування дійсних обставин справи, що випливає із положень ст. 10 ч. 4, ст. 160 ч. 2, ст. 212 ч. 1, ст. 213 ч. 3 ЦПК України.

Індивідуальні умови кредитування ОСОБА_1 зафіксовані також у Пам'ятці клієнта, зокрема: «комиссия за кредитное обслуживание - «нет»»; «размер ежемесячных платежей - 7% от задолженности, но не менее 50 грн и не более остатка задолженности»; «срок внесения ежемесячных платежей - до 25 числа месяца следующего за отчетным»; «комиссия за несвоевременное погашение задолженности (при возникновении просрочки на сумму более 50 грн) - 1% от общей суммы задолженности, но не менее 10 грн». Пеня за порушення позичальником зобов'язань договором не була передбачена.

Відповідач порушив свої зобов'язання за договором. Позивач подав розрахунок заборгованості станом на 31.07.2015, відповідно до якого визначив борг у розмірі 25640,02 грн, з яких заборгованість: 6136,01 грн - за кредитом, 13450,31 грн -за процентами, 4356,56 грн -за пенею та комісією, а також 500,00 грн фіксованої частини штрафу і 1197,14 грн процентної складової штрафу (а.с. 6-10). На час розгляду справи місцевим судом у справі не було банківської виписки з рахунку позичальника, яку було в подальшому додано до апеляційної скарги (а.с. 135-140). У виписці зафіксовано, зокрема, останню за часом операцію позичальника зі внесення коштів на виконання умов кредитного договору, що мала місце 04.09.2009, коли відповідач поповнив картковий рахунок на 500,00 грн, це узгоджується й із розрахунком боргу, визнається сторонами. Після цього особисто позичальник операцій за рахунком не здійснював, а засвідчені випискою нарахування та списання коштів за штрафними санкціями є суто внутрішньобанківськими проводками, до здійснення яких позичальник безпосереднього стосунку не мав, що підтверджується поясненням представника банку в апеляційному суді.

Отже, операції позичальника зі сплати боргу за договором припинилися з 04.09.2009, про що кредитору було відомо одразу, а факт порушення зобов'язань позичальником був документально зафіксований.

Правила, встановлені наведеними вище нормами закону та ст.ст. 11-16, 509, 525, 526, 549, 550, 610, 614, 622-625 ЦК України, передбачають необхідність належного виконання договірних зобов'язань, обов'язок позичальника повернути кредитору усе заборговане та права кредитора відповідно до умов договору та положень закону вимагати виконання порушеного зобов'язання, стягнення боргу, сплати неустойки; за цими правилами сторони у цивільних відносинах діють на свій ризик і розсуд і повинні діяти добросовісно, обачно, передбачаючи наслідки; особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї; обов'язок доказування розміру боргу, а відтак, і відповідного позову лежить на кредиторові, а обов'язок доводити відсутність своєї вини лежить на особі, яка порушила зобов'язання. З указаних положень закону, умов договору, а також з норм ст. 536, ст. 631 ч. 1, ст. 1048 ч. 1 ЦК України щодо правової природи процентів за кредитним договором випливає, що сплата процентів за кредитом є істотною умовою договору, здійснюється у строки та на умовах, визначених договором, тож нарахування процентів за ставкою, встановленою договором, за наявності для того підстав може здійснюватися у період дії договору, після закінчення цього строку правових підстав для нарахування, сплати, стягнення таких процентів немає. Щомісячні комісії за своєю правовою природою теж могли нараховуватися лише в період дії кредитного договору.

За приписами ст.ст. 256, 257, ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 260, ст. 261 ч.ч. 1, 5, ст. 266, ст. 267 ч.ч. 2-4 ЦК України, сплив позовної давності щодо основної та додаткових вимог, про яку заявлено стороною, є самостійною підставою для відмови в позові. В той же час, якщо має місце сплив позовної давності, але вимоги необґрунтовані та недоведені, у позові слід відмовити з цих підстав.

Верховний Суд України у постановах, зокрема, від 06.11.2013 у справі № 6-116цс13, від 19.03.2014 № 6-14цс14 і № 6-20цс14, від 18.06.2014 у справі № 6-61цс14, від 17.09.2014 у справі № 6-95цс14, від 22.10.2014 у справі № 6-127цс14 (ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ЦПК України), зробив висновки, згідно із якими за договором про надання банківських послуг, відповідно до якого позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із встановленими щомісячними платежами погашення кредиту та кінцевого строку повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту.

Беручи до уваги, що за умовами договору позичальник повинен був сплачувати банку щомісячно до 25-го числа місяця, наступного за звітним, платежі на часткове погашення заборгованості, а періодичними частковими платежами перебіг позовної давності переривався (ст. 264 ч.ч. 1, 3 ЦК України), право на позов після останнього внесення боржником коштів виникло у кредитора 25.10.2009, а з урахуванням положень ст. 1050 ч. 2 ЦК України виникло й право вимагати дострокового повернення всього боргу за кредитним договором. У спірних правовідносинах застосовуються умови договору, що випливають з п. 5.3. Правил, тому за встановлених у справі обставин сам по собі строк дії картки по 30.09.2011 на указаний вище момент виникнення права на позов, на початок перебігу позовної давності не впливає та не дає підстав для пов'язування початку перебігу позовної давності тільки із закінченням строку дії картки. Загальна трирічна позовна давність щодо вимог, право на які виникло 25.10.2009, спливла 24.10.2012, а однорічна спеціальна позовна давність спливла 24.10.2010.

Далі. Починаючи з 30.09.2009 банк почав щомісячне перенесення відповідними частинами залишку заборгованості за кредитом до залишку простроченої заборгованості за кредитом із відповідним зменшенням залишку поточної заборгованості і станом на 31.06.2011 (тобто, ще до закінчення строку дії кредитної картки) завершив ці процедури та визначив розмір простроченої заборгованості за кредитом у сумі 6136,01 грн, яка й була 06.11.2015 пред'явлена до стягнення. Тобто, кредитор розпочав визначення заборгованості за кредитом, належної до стягнення, та визначив остаточно її суму більш ніж за три роки до дня звернення до суду із позовом до боржника.

Банк визначив остаточно заборгованість за кредитом у розмірі 6136,01 грн із урахуванням продовження невиконання зобов'язань позичальником щодо щомісячного часткового погашення боргу, зокрема, за сумою кредиту. Кредитор із урахуванням виникнення права на позов щодо кожного такого порушення зобов'язання включно з кінцевим, яке призвело до формування остаточного боргу, та набувши права вимоги зазначеного боргу, звернувся до суду із позовом про стягнення боргу більш ніж через п'ять років з дня виникнення права на позов після останнього за часом унесення боржником коштів і більш ніж через чотири роки після порушення зобов'язання, яке дало право вимагати повернення повної суми заборгованого кредиту в остаточно визначеному банком розмірі.

Таким чином, трирічна загальна позовна давність за вимогами про стягнення боргу за кредитом, процентами та комісією, що існував по 06.11.2012, а також спеціальна однорічна позовна давність за вимогою про стягнення неустойки, на момент звернення кредитора до суду з позовом (06.11.2015) спливли. Відповідач просив застосувати позовну давність і для застосування такої були підстави.

Позивач просив стягнути борг, визначений станом на 31.07.2015, тобто, майже за весь період з моменту укладання кредитного договору і саме в такий спосіб розрахував борг. Зважаючи на те, що підстав для стягнення боргу за кредитом, процентами та комісією в обсягах, що існували в момент виникнення у кредитора права на позов вперше і по 06.11.2012 включно, немає, розрахунок боргу не можна визнати обґрунтованим. За відсутності підстави для стягнення заборгованості за сумою кредиту, яка є базою для інших нарахувань, немає належних підстав і для стягнення за відповідні періоди інших видів платежів, що взаємопов'язані та відповідним чином розраховані. Окрім цього, слід враховувати, що виходячи з вимог закону та умов договору, строк погашення кредиту (закриття кредитного ліміту за платіжною карткою), тобто, строк дії кредитного договору був установлений по 30.09.2011, який був і останнім днем нарахування за умовами договору процентів і комісії.

Банк пред'явив, серед іншого, вимоги про стягнення з позичальника 4356,56 грн заборгованості за пенею та комісією, 500,00 грн фіксованої складової штрафу і 1197,14 грн процентної складової штрафу. У цьому зв'язку колегія суддів відзначає наступне.

Виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечувалося неустойкою у вигляді штрафу (п. 8.6. Умов), договір не містить умов про його забезпечення неустойкою у вигляді пені, що вже само по собі виключає правові підстави для її нарахування, стягнення та можливість таких, при цьому, закон визначає неустойку двох видів (штраф і пеню) із відповідним порядком обчислення штрафу і пені, де остання обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України). Тобто, закон не передбачає інших видів неустойки як одного з видів забезпечення виконання зобов'язання (ст. 546 ч. 1 ЦК України). Поряд із цим, закон допускає можливість встановлення договором або законом інших, окрім зазначених у частині 1 статті 546 ЦК України, видів забезпечення виконання зобов'язання (ст. 546 ч. 2 ЦК України).

Умови кредитування ОСОБА_1 передбачали комісію за несвоєчасне погашення ним заборгованості у розмірі 1% від загальної суми заборгованості, але не менше 10 грн. Водночас у договорі відсутній конкретний механізм обрахунку та сплати цієї комісії (зокрема, конкретна база і період нарахування, термін або строк сплати). За усним поясненням представника позивача в апеляційному суді, яке, втім, не усуває факту відсутності відповідних умов договору в письмовому вигляді, така комісія обчислювалася шляхом нарахування один раз на місяць на наявну на момент сплати заборгованість позичальника. Тож указана комісія має ознаки забезпечення виконання зобов'язань позичальником і відповідної штрафної санкції за порушення зобов'язання, встановлених договором, проте, не може вважатися пенею в розумінні закону, позаяк не відповідає законодавчо встановленим ознакам пені.

Зі структури розрахунку, поданого банком, видно, що 14-а і 15-та колонки в ньому передбачені для визначення руху коштів (заборгованості) одночасно з комісії та пені, у розрахунку не зазначено (не розмежовано), заборгованість за яким саме видом платежу конкретно визначалася, накопичувальним підсумком ці платежі обраховувалися щоразу однією сумою без розподілу її за видами платежів, фактичний борг теж був визначений одночасно за комісією та пенею. Утім, виходячи із однакових сум нарахування за період після 04.09.2009 (61,36 грн) можна припустити, що фактично нараховувалася комісія на заборгованість за сумою кредиту і не нараховувалася на заборгованість за процентами.

З огляду на викладене, позивач пред'явив неконкретну, некоректно сформульовану та неналежно обґрунтовану і без достатніх підстав вимогу про стягнення заборгованості за пенею та комісією, чим визначив і відповідні підстави та межі судового розгляду, за які суд виходити не вправі (ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1 ЦПК України). Вимога ґрунтується на недопустимих у доказуванні припущеннях, суд, незважаючи й на наявність у справі певних фактичних даних, не вправі при вирішенні спору на свій розсуд обирати між альтернативними варіантами неналежно сформульованої позовної вимоги (вимог) і виходити в рішенні з припущень позивача щодо предмету позову (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Для нарахування фіксованої частини штрафу в розмірі 500,00 грн були підстави як такі, позаяк порушення позичальником грошових зобов'язань, передбачених договором, мали місце в період дії договору та на момент закінчення строку дії платіжної картки. Водночас неустойка у формі штрафу за своєю правовою природою є разовою санкцією (разовим платежем) за порушення конкретного зобов'язання (ст. 549 ч. 2 ЦК України) і у випадку, що розглядається, для застосування штрафу встановлена тривалість порушення зобов'язання у 120 днів, останній строк належало обчислювати починаючи з 01.10.2011. Позовна давність для застосування фіксованої частини штрафу спливла і зважаючи на відповідну заяву відповідача підлягала застосуванню.

Процентна складова штрафу розрахована як 5% від сум заборгованостей за кредитом, за процентами та за пенею із комісією (23942,88 грн х 5% = 1197,14 грн). Визначення цього елементу предмету позову не ґрунтується на законі і підстав для його стягнення немає: базою для нарахування слугував борг за процентами, які кредитором нараховувалися безперервно, без розмежування окремо сум, що їх належало нараховувати по останній день дії платіжної картки, і тих, що були нараховані після відповідної дати та для нарахування яких правових підстав не було; для розрахунку була використана й сума заборгованості за пенею та комісією, яка апріорі, безвідносно до розміру суми, не могла бути базою для нарахування штрафу, оскільки одна штрафна санкція (неустойка) не може нараховуватися на іншу штрафну санкцію, якою є указана комісія; процентну складову штрафу (неустойку) було визначено на підставі елементів основного боргу, стягнення яких є основними вимогами позову і позовна давність щодо яких спливла.

Під час апеляційного розгляду справи позивач посилаючись на право вимагати стягнення процентів, комісії та штрафу у межах трирічної позовної давності, що передувала даті, на яку був розрахований борг, просив стягнути на його користь із відповідача за період з 31.07.2012 по 31.07.2015 проценти за користування кредитом у розмірі 6718,94 грн, комісію в розмірі 2208,96 грн і штраф у розмірі 946,40 грн (((6718,94 грн + 2208,96 грн) х 5% = 446,40 грн) + 500,00 грн). На обґрунтування такої позиції послався на правові висновки, зроблені Верховним Судом України у постанові від 02.12.2015 у справі № 6-249цс15 і від 29.06.2016 у справі № 6-1188цс16 про те, що за змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України), а оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Підстав для задоволення апеляційним судом вимог позивача в такому формулюванні та з наведених мотивів немає. По-перше, така позиція в справі означає фактичне визнання позивачем факту пропуску ним позовної давності за вимогами щонайменше до 31.07.2012. По-друге, і такий обрахунок трирічної позовної давності не відповідає вимогам закону, оскільки позовна давність переривається у разі пред'явлення позову (ст. 264 ч. 2 ЦК України), тому в разі її обчислення відповідним чином першим днем її перебігу міг бути день 07.11.2012. По-третє, розрахунок пред'явлених до стягнення елементів боргу має ті самі вади щодо правових підстав для нарахування та стягнення коштів, про які йшлося вище (нарахування процентів за передбаченою договором ставкою після закінчення строку дії договору, що, крім іншого, означає відсутність легітимної бази для нарахування інших платежів; недоліки щодо правової визначеності стосовно нарахування комісії, яка, крім того, вже не називається позивачем одночасно пенею, чим фактично частково змінюється предмет позову, що на стадії апеляційного розгляду недопустимо; нарахування штрафних санкцій одна на одну).

Ці обставини вже самі по собі унеможливлюють задоволення таких вимог. Посилання позивача на прецедентні судові рішення наведеного вище не спростовує і теж не дає підстав для протилежного висновку. Так, зі змісту постанов Верховного Суду України випливає, зокрема, що в обох випадках ішлося про правову ситуацію, коли питання про стягнення боргу, в т.ч., процентів, вирішувалося в контексті питання про зміну строку виконання основного зобов'язання виходячи з умов договору та з факту використання кредитором (банком) свого права на дострокове стягнення з позичальника всього заборгованого за кредитним договором шляхом пред'явлення позову про стягнення боргу до дати, яка первісно в договорі була визначена як строк його дії та термін повернення кредиту позичальником. Питання про припинення (розірвання) кредитного договору не вирішувалося, а питання про позовну давність вирішувалося у цьому конкретному контексті. Тобто, мають місце інші фактичні обставини, аніж у справі, яка розглядається, в якій, на відміну від наведених справ, де договір на відповідний момент не припинився і підлягає виконанню належним чином відповідно до його умов, строк договору закінчився більш ніж за три роки до дня звернення кредитора до суду із позовом до боржника, який заявив про застосування позовної давності.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору; закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст. 631 ч.ч. 1, 4 ЦК України). Разом із тим, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 у справі № 6-68цс15 висловив у контексті питання про позовну давність та відповідної практики Європейського суду з прав людини правову позицію, за змістом якої позовна давність є важливим правовим інститутом, покликаним забезпечити правову визначеність, стабільність цивільного обороту, сталість правовідносин, вона, як зазначив Європейський суд з прав людини у ряді своїх рішень, є законним правом правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення; термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Подібна правова позиція щодо правової природи та призначення інституту позовної давності висловлювалася і в інших постановах Верховного Суду України. Окрім того, що позовна давність слугує захисту боржника в спорі від надто тривалої правової невизначеності, вона не може розглядатися як порушення прав кредитора, натомість стимулює його вживати своєчасних і необхідних заходів для захисту свого права в розумний строк з моменту обізнаності з фактом його порушення, спонукає не допускати необґрунтованого зволікання із вчиненням відповідних дій, що може мати наслідком порушення прав як відповідача внаслідок невиправданого збільшення розміру стягнення, так і позивача.

За наведених обставин із правовою позицією банку, якою, по суті, нівелюється у даній справі можливість належного застосування позовної давності за своєчасно зробленою заявою відповідача, який діяв у цьому питанні правомірно, відповідно до закону, колегія суддів погодитись не може та не вбачає достатніх підстав для застосування у конкретному спорі висловлених у прецедентних судових рішеннях правових позицій (ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ч. 1 ЦПК України).

Виходячи з викладеного, колегія суддів констатує, що розпоряджаючись цивільними і процесуальними правами та здійснюючи своє право на захист на власний розсуд, позивач пропустив позовну давність щодо вимог про стягнення усіх елементів боргу, а також не виконав свого обов'язку щодо належного доказування ряду позовних вимог (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України). Попри недоведеність боржником відсутності його вини в порушенні зобов'язання, кредитор необґрунтовано виходив з необхідності задоволення позову без урахування вищенаведених обставин щодо строку дії платіжної картки, позовної давності, визначених законом і договором умов для нарахування відповідних елементів боргу тощо.

Суд першої інстанції вищенаведеного не врахував, з належною повнотою і всебічністю обставин справи не з'ясував, доводів сторін не перевірив, неправильно застосував норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, та не застосував позовну давність, про що обґрунтовано просив відповідач, до відповідних вимог позивача. Доводи сторони про пропуск позивачем позовної давності самі по собі вірні та не спростовані, однак, у вимогах, які поряд зі спливом позовної давності щодо них водночас є необґрунтованими та недоведеними, належить відмовити саме з цих підстав.

Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду, яке щодо відмови в позові, підстав для задоволення якого не було, вірне як таке і про скасування такої відмови не йдеться, слід змінити відповідно до встановленого під час апеляційного розгляду справи: у позові банку до позичальника про стягнення боргу в частині стягнення заборгованості за кредитом, процентами і фіксованої частини штрафу відмовити внаслідок спливу позовної давності, в частині стягнення заборгованості за пенею та комісією, а також процентної складової штрафу відмовити внаслідок необґрунтованості та недоведеності.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 3, ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково, рішення Виноградівського районного суду від 15 лютого 2016 року змінити, у позові Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу в частині стягнення заборгованості за: кредитом у розмірі 6136,01 грн (шість тисяч сто тридцять шість гривень 01 коп.), процентами у розмірі 13450,31 грн (тринадцять тисяч чотириста п'ятдесят гривень 31 коп.) і фіксованої частини штрафу в розмірі 500,00 грн (п'ятсот гривень 00 коп.) відмовити внаслідок спливу позовної давності, в частині стягнення заборгованості за пенею та комісією в розмірі 4356,56 грн (чотири тисячі триста п'ятдесят шість гривень 56 коп.) і процентної складової штрафу в розмірі 1197,14 грн (одна тисяча сто дев'яносто сім гривень 14 коп.) відмовити внаслідок необґрунтованості та недоведеності.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді