Номер провадження: 22-ц/785/679/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Таварткіладзе О.М., Фальчука В.П.,

з участю секретаря судового засідання - Книгиницького О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль», в особі Одеської обласної дирекції АТ «ОСОБА_2 Аваль» до ОСОБА_3, за участю третьої особи ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» - ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.09.2014 року,-

встановила

У квітні 2014 року ПАТ «ОСОБА_2 Аваль», в особі Одеської обласної дирекції АТ «ОСОБА_2 Аваль» звернулось до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3, за участю третьої особи ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 21.03.2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», назву якого змінено на Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_2 Аваль», що підтверджується витягом із Статуту, та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 014/0029/74/71880, відповідно до п. 1.1 якого, позичальнику ОСОБА_4 було надано кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 370 670,00 дол. США, а Позичальник зобовязався належним чином використати та повернути Кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов Кредитного договору. У якості забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором №014/0029/74/71880 від 21.03.2007 було укладено іпотечний договір предметом якого є нерухоме майно, а саме: квартира 57 у будинку номер 22 по вулиці Посмітного Макара в місті Одесі, яка належить іпотекодавцю ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу посвідчено за реєстровим номером 948, виданого 22.03.2007 року. Однак у порушення умов Кредитного договору та норм права, ОСОБА_4 не здійснює погашення кредиту та сплати відсотків у строки та в розмірах, встановлених Кредитним договором, тому ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» змушений звернутися до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу за кредитним договором № 014/0029/74/71880 від 21.03.2007 в 18 186 345,33 (вісімнадцять мільйонів сто вісімдесят шість тисяч триста сорок пять гривень) 33 коп., що складається з: заборгованості за кредитом 330 483,38 (триста тридцять тисяч чотириста вісімдесят три долара) тридцять вісім центів, що еквівалентно (за курсом НБУ станом на 14.03.2014 р.) 3 131 627,46 (три мільйона сто тридцять одна тисяча шістсот двадцять сім гривен) сорок шість копійок; заборгованості за відсотками за користування кредитом 294 377,55 (двісті девяноста чотири тисячі триста сімдесят сім доларів) пятдесят пять центів, що еквівалентно 2 789 492,23 грн., пеня 12 265225,64 гривень звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 23.03.2007 року, а саме: квартиру під номером 57а, в будинку під номером 22, по вулиці Посмітного Макара в місті Одесі, яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, шляхом продажу з прилюдних торгів за початковою ціною, що буде визначена в експертному звіті субєкта оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; нежитлове приміщення під номером 57/1 в будинку під номером 22, по вулиці Посмітного Макара, в місті Одесі шляхом продажу з прилюдних торгів за початковою ціною, що буде визначена в експертному звіті субєкта оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.09.2014 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» - ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом процесуального права та не правильне застосування норм матеріального права, просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.09.2014 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Сторонни в судове засідання не зявились. Про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялись належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями.

Відповідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи, а тому справа розглянута за відсутності сторін.

Справа розглянута судом на підставі ч. 2 ст. 197 та ч. 2 т. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21 березня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «ОСОБА_2 Аваль», назву якого змінено на Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_2 Аваль» (Кредитор), що підтверджується витягом із Статуту, та ОСОБА_4 (Позичальник) був укладений кредитний договір № 014/0029/74/71880, відповідно до п. 1.1 якого, Позичальнику було надано кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 370 670,00 дол. США (триста сімдесят тисяч шістсот сімдесят) доларів США, а Позичальник зобовязався належним чином використати та повернути Кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов Кредитного договору.

23 березня 2007 року, у якості забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором №014/0029/74/71880 від 21.03.2007 був укладений іпотечний договір, між Відкритим акціонерним товариством «ОСОБА_2 Аваль», назву якого змінено на Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_2 Аваль» (Іпотекодержатель), що підтверджується витягом із Статуту, та ОСОБА_4 (Іпотекодавець), відповідно до п. 1.2. предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира 57 у будинку номер 22 по вулиці Посмітного Макара в місті Одесі, загальної площею 177, 9 кв.м., складається з трьох кімнат житловою площею 73,6 кв.м. яка належить іпотекодавцю - ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 21 березня 2007 року ОСОБА_6, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстровим № 948.

Крім того судом встановлено, що нежитлове приміщення № 57/1, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Посмітного, 22, загальною площею 36, 1 кв.м., належить відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 20 грудня 2013 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 20 грудня 2013 року, зареєстрованого у реєстрі за №454, зареєстрованого в електронному Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.12.2013 року, державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, індексний номер витягу: 15077127, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 1.

Квартира № 57«а» що знаходиться в м. Одесі, по вул. Посмітного, у будинку № 22, загальною площею 141,8 кв.м. та складається в цілому з двох житлових кімнат, належить відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 20 грудня 2013 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 20 грудня 2013 року, зареєстрованого у реєстрі за №448, зареєстрованого в електродному Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.12.2013 року, державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, індексний номер витягу: 15061655, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 1.

Таким чином, суд встановив, що за умовами договору іпотеки від 23 березня 2007 року зобов'язання по договору кредиту № 014/0029/74/71880 від 21.03.2007 забезпечені нерухомим майном, а саме квартирою № 57, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Посмітного, буд. 22, тобто, правові підстави, зазначені у позовній заяві та позовні вимоги не відповідають обставинам, встановленим судом на підставі наданих позивачем письмових доказів, оскільки відповідач ОСОБА_3 є власницею квартири № 57а та власницею нежитлового приміщення № 57/1, які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Посмітного, 22, які належать їй на праві приватної власності на підставі договорів купівлі-продажу від 20.12.2013 року, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за (№ № 448, 454 відповідно) та зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 20.12.2013 року.

Відмовляючи у задоволенні позову районний суд виходив з наступного.

Позивач, зазначаючи ОСОБА_4 в позовній заяві «Боржником», «Відповідачем», «Позичальником», предявляє позов до ОСОБА_3, не звертаючи увагу на те, що остання не укладала жодних цивільно-правових угод з позивачем, які б могли понести для неї будь-які правові наслідки та в жодних договірних відносинах ніколи не перебувала.

Щодо посилань позивача в своєму позові на те, що згідно документів іпотекодавцем на даний час є ОСОБА_3, а статтею 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель має право звернутись у будь-який час до суду у встановленому законом порядку, слід зазначити, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника, у порядку, встановленому Законом.

Іпотекодавець відповідно до вищевказаного Закону це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобовязання або застосування іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.

Відповідно до договору іпотеки від 23.03.2007 року, іпотекодавцем виступає громадянка ОСОБА_4, а не ОСОБА_3, предметом іпотеки являється нерухоме майно - квартира № 57, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Посмітного Макара, буд. 22, яка належить ОСОБА_4, а не квартира № 57 «а» та нежитлове приміщення № 57/1, які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Посмітного Макара, буд. 22 та належать на праві приватної власності ОСОБА_3.

ОСОБА_3 не підписувала ні договір іпотеки, ні зміни чи доповнення до вказаного договору, у звязку з чим вона не є боржником по зобовязанням ОСОБА_4 перед позивачем та відсутні підстави вважати, що відбулася заміна іпотекодавця з ОСОБА_4 на ОСОБА_3

Щодо посилань позивача в своєму позові на те, що станом на 14 березня 2014 року, заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором становить 18 186 345,33 грн., суд зазначив, що відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Сторонами у зобовязанні є боржник і кредитор. Зобовязання не створює обовязку для третьої особи (ст. 510 ЦУ України).

Тобто, саме ОСОБА_4 має невиконані зобовязання перед банком, а не ОСОБА_9.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. ОСОБА_3 не підписувала кредитний договір від 21.03.2007 року № 014/0029/74/71880, не була стороною по вказаним зобовязанням, в тому числі поручителем, а тому не несе відповідальність за невиконання чи неналежне виконання зобовязань по вказаному правочину, укладеному між позивачем та ОСОБА_4.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкривав сутність зобовязання як правового звязку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст. 510 ЦК України). Зобовязання не створює обовязку для третьої особи (ст. 511 ЦК України), тобто не можна без згоди особи покласти на неї обовязок вчинити якусь дію або утриматись від вчинення такої дії. Отже, ОСОБА_3, в розумінні ст. 528 ЦК України, не є суб'єктом даних правовідносин, а тому не має прав та визначених зобов'язанням обов'язків.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Враховуючи, що згідно зі ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волю, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 Цивільного кодексу України).

Також суд зазначив, що відповідно до ст. 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобовязанні визначається відповідно по положень ст. 513 ЦК України, згідно з якої правочин щодо заміни кредитора у зобовязанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобовязання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочини щодо заміни кредитора у зобовязанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований у порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, за загальним правилом оформлення передачі майна, яке знаходиться в іпотеці, необхідно отримати згоду банку на укладення договору купівлі-продажу. Це було б доречно, якби предметом відчуження була б квартира № 57, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Посмітного Макара, буд. 22. Однак, ОСОБА_3 є власницею квартири № 57а, та нежитлового приміщення № 57/1, які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Посмітного Макара, буд. 22, не є правонаступником чи спадкоємцем ОСОБА_4

Крім того, відповідно п. 2 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» № 296/5 від 22.02.2014 р., при підготовці до посвідчення правочинів про відчуження або заставу нерухомого майна нотаріусом перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майна. При укладенні вказаних договорів нотаріус перевіряє відсутність обтяження нерухомого майна іпотекою за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майна. У разі наявності обтяження іпотекою на укладання вищевказаних договорів вимагається згода іпотекодержателя, якщо це не заборонено іпотечним договором.

При посвідченні договорів купівлі продажу від 20.12.2013 р. квартири № 57а, та нежитлового приміщення № 57/1, які знаходяться за адресою: м. Одеси, вул. Посмітного Макара, буд. 22, нотаріус перевірив відсутність обтяжень нерухомого майна, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якого були відсутні заборони (застава/іпотека) на квартиру № 57а, та нежитлове приміщення №57/1.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку, оскільки предметом іпотеки згідно договору іпотеки від 22.03.2007 р., укладеного між позивачем та ОСОБА_4, є квартира № 57, а ОСОБА_3 є власницею квартири № 57а та нежитлового приміщення № 57/1 - відсутні підстави вважати, що відбувся перехід права власності на предмет іпотеки до відповідача.

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає з суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобовязанні має права вимагати доказів того, що обовязок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків предявлення такої вимоги.

Боржником за даним договором виступає ОСОБА_4, кредитором позивач, а тому дійшов районний суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 не має ніякого відношення ні до кредитного договору, ні до договору іпотеки, оскільки, як вже зазначалось вище, не є суб'єктом даних правовідносин.

Крім того, вказав, що позивач в своїй позовній заяві зазначає, що саме ОСОБА_4 у порушення умов кредитного договору та норм права, не здійснює погашення кредиту та сплати відсотків у строки та розмірах, встановлених кредитним договором, однак в порушення процесуального права позивач звертається до суду за захистом своїх законних прав та інтересів, предявляючи позов до ОСОБА_3, з урахуванням того, що остання не є стороною ні кредитного договору, ні стороною договору іпотеки, при цьому боржника, позичальника ОСОБА_4, залучає до участі у справі у якості третьої особи, не зважаючи на те, що відповідач - це особа, яка за цивільною позовною заявою позивача притягується до відповідальності за порушення чи оспорювання її прав та охоронюваних законом інтересів. Треті особи відповідно до норм Цивільного процесуального кодексу України поділяються на осіб, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору (ст. 34 ЦПК України), та осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору (ст. 35 ЦПК України). На підставі вищевикладеного виникає питання, чому боржник/позичальник приймає участь у справі як третя особа (при цьому не зрозуміло чи вона заявляє самостійні вимоги на предмет спору чи ні), а ОСОБА_3, є відповідачем у даному процесі.

Щодо посилань позивача в своєму позові на те, що відповідно до ст. 27 Закону України «Про заставу», застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадку, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу який виник із забезпечення заставою вимоги, суд першої інстанції зазначив, що з таким висновком позивача не погоджується, оскільки згадана норма застосовується тоді, коли між заставодавцем та іншою особою існує правонаступництво, що виникло з передбачених законом підстав. ОСОБА_3 не купувала квартиру № 57 у ОСОБА_4, яка перебуває в іпотеці, стала власником квартири № 57а та нежитлового приміщення № 57/1, що знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Посмітного Макара, буд. 22, на підставі договорів купівлі продажу від 20.12.2013 р., які укладалися з продавцем вказаного майна ОСОБА_7, та посвідчувалися приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 відповідно до чинного законодавства з додержанням усіх вимог.

Тому зробив висновок, що дана норма застосовується, зокрема, тоді, коли між заставодавцем і іншою особою існує правонаступництво, що почалося на передбачених законом підставах. У разі якщо право застави виникло у іншої особи незалежно від волі заставодавця, дана норма застосовуватися не може і право застави припиняється.

Щодо посилань позивача в своєму позові на те, що відповідно до ст. 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», суд зауважив, що взаємні права та обовязки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяжень надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом.

Також суд першої інстанції вказав, що квартира № 57, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Посмітного Макара, буд. 22, власницею якої являється ОСОБА_4, до цього часу перебуває в Державному реєстрі іпотек, та квартира № 57 «а» і нежитлове приміщення №57/1, які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Посмітного, буд. 22, які належать ОСОБА_3 на праві приватної власності відповідно до договорів купівлі-продажу від 20.12.2013 р., посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, це різні обєкти нерухомості, з різними статусами, різними площами та різними власниками.

Речі, визначені індивідуальними ознаками відповідно до ч. 1 ст. 184 ЦК України, є незмінними, враховуючи, що згідно ч. 1 ст. 322 ЦК України внаслідок переробки однієї речі створюється нова річ, а отже внаслідок зміни ознак речі, які її індивіалізують, та внаслідок її переробки припиняється існування самої речі та зявляється нова річ.

Тому районний суд дійшов висновку, що квартиру № 57а та нежитлове приміщення № 57/1 не можна ідентифікувати з житловим приміщенням № 57, переданим в іпотеку в 2007 році.

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Врахувавши докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог позивача.

Колегія суду погоджується з таким висновком районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Крім того колегія суддів зауважує, що сторона кредитного та іпотечного договору ОСОБА_4 не була залучена до участі у справі в якості відповідача, що є підставою відмови у позові.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 209, 303,307,315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.09.2014 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.М.Таварткіладзе

ОСОБА_10