ухвала

іменем україни

28 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Гвоздика П.О., Завгородньої І.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Луганської області від 09 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що від шлюбу з ОСОБА_5 має дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після його розлучення з відповідачем, за домовленістю з останньою, мешкає разом з ним, а інколи у разі виникнення у відповідача бажання поспілкуватися з донькою, на окремо обговорений термін, у відповідача.

Відповідач на теперішній час мешкає на окупованій території в м. Луганськ. Позивач разом з донькою він проживає у м. Рубіжному Луганської області з вересня 2014 року, де вони зареєстровані, як особи, переміщені з тимчасово окупованої території України та району проведення антитерористичної операції.

Дитина має все необхідне для нормального проживання. З серпня 2014 року по березень 2015 року звісток та відомостей від відповідача не надходило.

У березні 2015 року, на короткий термін, відповідач з'явилася в м. Рубіжне з метою вирішення питання щодо подальшого утримання та виховання дитини. Відповідач заявила, що допомагати або взагалі утримувати дитину вона не має можливості, в зв'язку з тим, що мешкає на окупованій території, не має роботи, коштів на утримання дитини, займається тимчасовими заробітками і не заперечує проти того, щоб дитина постійно мешкала разом з позивачем.

На підставі викладеного, позивач просив визначити місцем проживання дитини його місце проживання.

Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 29 травня 2015 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини задоволено в повному обсязі.

Визначено місцем проживання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання батька ОСОБА_4.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 09 грудня 2015 року з урахуванням ухвали того ж суду від 16 грудня 2015 року про виправлення описки рішення Троїцького районного суду Луганської області від 29 травня 2015 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини відмовлено за необґрунтованістю.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду Луганської області від 09 грудня 2015 року, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що при визначенні місця проживання малолітньої з батьком, не встановлено виняткових обставин, за яких дівчинка має бути розлучена зі своєю матір'ю. Жодних доказів, які б свідчили про неналежне виконання відповідачем своїх материнських обов'язків, недбале або жорстоке ставлення до дівчинки, негативний вплив на її особистість, немає.

Таким чином, місце проживання дівчинки, яка в будь-якому випадку потребує щоденної жіночої ласки і турботи, материнської поради при розв'язанні щоденних дівочих проблем, на думку колегії суддів, не може бути визначене з батьком. Прихильність дівчинки до батька, не є, на думку колегії суддів апеляційного суду, достатньою підставою для розлучення дитини з матір'ю.

За умови проживання дівчинки з матір'ю батько малолітньої має достатньо можливостей як батько, впливати на виховання доньки і формування її особистості, на гармонічний розвиток її здібностей і талантів. Сторони проживають в близько розташованих населених пунктах, і батько об'єктивно не позбавлений можливості щоденного спілкування з дочкою, у випадку, якщо малолітня дочка переїде на місце проживання до своєї матері.

Також відповідно до висновку органу опіки та піклування Рубіжанської міської ради щодо захисту прав та інтересів малолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, від 12 жовтня 2015 року № 24/2862, орган опіки та піклування вважає, що у матері дитини ОСОБА_5 створені умови для проживання та виховання доньки, батько ОСОБА_4, який перешкоджає спілкуванню доньки з її матір'ю порушує права та інтереси малолітньої дитини.

Згідно з висновком органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, від 24 листопада 2015 року № 5121, за місцем проживання батька ОСОБА_4 для дитини створені умови для навчання та відпочинку, виходячи з інтересів дитини та враховуючи відсутність теплих емоційних стосунків з матір'ю, орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_7 з батьком.

Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1989 року і яка набула чинності для України з 27 вересня 1991 року передбачено:

«Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

У тих випадках, коли таке розлучення випливає з якого-небудь рішення, прийнятого державою-учасницею, наприклад при арешті, тюремному ув'язненні, депортації чи смерті (включаючи смерть, що наступила через будь-яку причину, під час перебування даної особи у віданні держави) одного чи обох батьків або дитини, така держава-учасниця надає батькам, дитині чи, якщо це необхідно, іншому члену сім'ї на їх прохання необхідну інформацію щодо місцеперебування відсутнього члена (членів) сім'ї, якщо надання цієї інформації не завдає шкоди добробуту дитини. Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання само по собі не призвело до несприятливих наслідків для відповідної особи (осіб)».

У Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (принцип 6), проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Разом з тим, колегією суддів апеляційного суду не встановлено зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами, аморальної поведінки кожного з батьків, що може зашкодити розвиткові дитини, та наявності в них будь-яких захворювань.

Вбачається, що обидві сторони відповідально ставляться до виконання своїх батьківських обов'язків, мають позитивні характеристики, належні матеріально-побутові умови для забезпечення потреб малолітньої дитини.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом помилково застосовано Конвенцію про права дитини та не враховано того, що дитина тривалий час проживає з батьком, а зміна місця проживання негативно відобразиться на її психологічному стані не знайшли свого підтвердження.

Таким чином, відсутні підстави для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Луганської області від 09 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко П.О. Гвоздик І.М. Завгородня