Справа №589/5186/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/616/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

12 квітня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Околота Г. М.,

суддів - Хвостика С. Г. , Собини О. І. ,

при секретарі судового засідання Чуприні В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 12 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Служба у справах дітей Дарницької районної адміністрації м.Києва, про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_4 та в обґрунтування позову зазначила, що після розірвання шлюбу з відповідачем їх донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишилися проживати разом з нею. Відповідач у повній мірі не приймає участі у вихованні дитини, не вживає заходів для розширення кругозору дитини, не враховує тих обставин, що дитини потребує оздоровчого відпочинку за межами України, а також те, що навчаючись у гірськолижній школі дитина повинна відвідувати спортивні збори та приймати участь у змаганнях за кордоном, відмовляє надати дозвіл на виїзд дитини за кордон. Посилаючись на такі обставини, позивач просила суд задовольнити її позов та надати дозвіл на виїзд дитини за межі України у її супроводі без згоди та супроводу батька до досягнення дитиною шістнадцяти років.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 12 лютого 2016 року позов ОСОБА_5 залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду позивач ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити рішення яким позов задовольнити. В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу однобічно та упереджено, без належної оцінки доказів у справі. Вважає, що суд не захистив права її малолітньої дочки на виїзд за кордон для участі у спортивних та музичних змаганнях та зборах, відвідування родичів у Німеччині, при наданні дозволу на що відповідач зловживає своїми батьківськими правами, чинить перешкоди у цьому. Вказує, що не має можливості кожного разу при виникненні необхідності звертатися до відповідача за наданням дозволу на виїзд дитини за межі України, тому хоче щоб суд надав такий дозвіл до досягнення дитиною 16 років.

Сторони у засідання суду не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, тому відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України така неявка сторін не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що надання судом багаторазового дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу другого з батьків без зазначення строку та часу перебування у конкретній країні законодавством України не передбачено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується дослідженим у судовому засіданні доказами, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з 13 листопада 2004 року по 05 червня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, мають дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.4, 41).

Після розірвання шлюбу між сторонами їх донька проживає з матірю АДРЕСА_1, та перебуває на її утриманні (а.с.5).

ОСОБА_6 займається у спортивному клубі «КАШТАН» та дитячій музичній школі №4 ім.Д.Д.Шостаковича Печерського районного суду м.Києва (а.с.6, 42, 59, 67).

ОСОБА_5 зверталася до ОСОБА_4 із заявою від 18 грудня 2015 року, яку відповідач отримав поштою 25 грудня 2015 року, про надання дозволу на виїзд їх дочки ОСОБА_6 за межі України у її супроводі мінімальним строком на три роки, зокрема під час зимових канікул на відпочинок до Фінляднії (а.с.50, 51).

На це письмове звернення позивача, відповідач ОСОБА_4 своєю нотаріально завіреною заявою від 28 грудня 2015 року надав дозвіл своїй малолітній доньці ОСОБА_4 на виїзд за кордон до Фінляндії, у супроводі її матері ОСОБА_5 з метою відпочинку в період з 28 грудня 2015 року по 31 січня 2016 року (а.с.52-53).

Згідно з ч.1 ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування.

Відповідно до абз.3 ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Статтями 141-142, 150 та 153 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно з ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду з Україну громадян України» (далі Закон) документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини.

Відповідно до ч.2 ст.4 цього Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно з п.5 цих Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Тобто, позивачем повинно бути вказано іноземну державу, куди мають намір виїхати один з батьків разом з дитиною, що не досягла 16 років, а також зазначено про разову часову тривалість перебування у цій державі дитини. Отже, мова може йти про разовий виїзд дитини за кордон, а не про неодноразові виїзди, оскільки для кожного випадку виїзду за кордон необхідні нотаріально посвідчена згода другого з батьків або ж рішення суду про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України.

Крім того, відповідно ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачкою ні суду першої, ні апеляційної інстанції не надано доказів вчинення відповідачем перешкод у виїзді дочки за кордон, на обмеження її таким чином у можливості приймати участь у спортивних змаганнях та музичних конкурсах і можливості реалізувати свої здібності.

Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що відповідач перешкод у виїзді дочки за кордон не чинив, на звернення ОСОБА_5 надавав в установленому законом порядку згоду на виїзд дитини за межі України, зокрема 28 грудня 2015 року на виїзд до Фінляндії (а.с.50, 51, 52-53).

Доводи апеляційної скарги про те, що кожного разу при виникненні необхідності виїзду дочки за кордон позивачка не має бажання і не може звертатися до відповідача за наданням згоди на виїзд дитини за межі України, не є підставою для задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не впливають на правильність постановленого рішення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам й прийшов до правильного висновку про те, що при зверненні до суду позивачем не зазначено конкретної країни та терміну, на який вимагається надання дозволу, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Також суд першої інстанції врахував, що надання дозволу на виїзд дитини на майбутнє буде порушувати баланс інтересів сторін, зокрема, співвідношення права матері, з якою проживає житина, та інтересів батька, який проживає окремо, а також й інтересів дитини, яка має право на спілкування зі своїм батьком, та суперечитиме положенням ч.1 ст.141, ст.142, ч.2 ст.150, ст.153 СК України, які визначають рівність прав та обовязків батьків відносно виховання дитини, ускладнить спілкування батька з дитиною, що може в подальшому призвести до розриву сімейних звязків між ними.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки ґрунтуються вони на обставинах, які встановлені в судовому засіданні, наданих сторонами доказах, у відповідності з нормами матеріального і процесуального законодавства, рішення суду відповідає вимогам ст.ст.213, 214 ЦПК України, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги немає, тому відповідно до частини 1 ст.308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 325 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 12 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -