У х в а л а

іменем україни

19 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особітериторіальної громади м. Одеси Одеської міської ради до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою першого заступника прокурора Одеської області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року перший заступник прокурора Одеської області звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 нежитлові приміщення першого поверху, загальною площею 115, 3 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, та встановити порядок виконання судового рішення шляхом визнання за Одеською міською радою права власності на вказані нежитлові приміщення.

На обґрунтування позовних вимог перший заступник прокурора посилався на те, що 12 серпня 2010 року між Одеською міською радою та товариством з обмеженою відповідальністю «Арт» (далі - ТОВ «Арт») було укладено договір купівлі-продажу об'єктів нерухомого майна, на підставі якого було здійснено відчуження на користь товариства об'єктів комунальної власності, в тому числі, нежитлових приміщень першого поверху, загальною площею 115, 3 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Перший заступник прокурора зазначав, що вказаний договір було укладено на підставі рішення Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року № 5649-V «Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році, та внесення змін до рішення Одеської міської ради», п. 13 якого доручено представництву по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради укласти договір купівлі-продажу з ТОВ «Арт» об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси. В подальшому, ТОВ «Арт» на підставі договору купівлі-продажу від 12 листопада 2010 року було здійснено відчуження вищевказаних нежитлових приміщень на користь ОСОБА_3, який на даний час є власником вказаного майна.

Посилаючись на те, що постановою Вищого господарського суду України від 16 жовтня 2014 року у справі № 916/2545/13 за позовом заступника прокурора Одеської області до Одеської міської ради, ТОВ «Арт», ТОВ «Утьосов», ПП «Елас- Комбі», ТОВ фірма «Харрісон-Транс-Сервіс», ТОВ «ІВ-Інвест Лтд», TOB «ІВ-Іммобільє», TOB «Джі Ем Джі Контент», ТОВ «Опера», ТОВ «Аверс Строй» було визнано недійсними п. 13 рішення Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року № 5649-V, а також договір міни, укладений між Одеською міською радою та ТОВ «Арт» шляхом підписання удаваних правочинів: договору дарування від 12 серпня 2010 року та договору купівлі-продажу 23 об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, перший заступник прокурора просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі на підставі ст. 388 ЦПК України.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 березня 2016 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Одеської області відхилено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі перший заступник прокурора Одеської області, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, врахували наявність правомочності у Одеської міської ради, наданої законом, на вирішення питань щодо розпорядження комунальною власністю, вираження її волі на первісне відчуження об'єктів комунальної власності, але його прийняття з порушенням порядку приватизації, дійшовши висновку, що у даному спорі відсутні необхідні ознаки, визначені ст. 388 ЦК України щодо можливості витребування майна власником від добросовісного набувача для здійснення віндикації, у зв'язку із наявністю волі у власника на відчуження комунальної власності.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 12 серпня 2010 року між Одеською міською радою та ТОВ «Арт» було укладено договір купівлі-продажу об'єктів нерухомого майна, на підставі якого було здійснено відчуження на користь товариства об'єктів комунальної власності, в тому числі нежитлових приміщень першого поверху загальною площею 115, 3 кв. м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Договір було укладено на підставі рішення Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року № 5649-V «Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році, та внесення змін до рішення Одеської міської ради», п. 13 якого було доручено Представництву по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради укласти договір купівлі-продажу з метою продажу ТОВ «Арт» об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, у тому числі нежилих приміщень першого поверху загальною площею 115, 3 кв. м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 9-10).

В подальшому ТОВ «Арт» на підставі договору купівлі-продажу від 12 листопада 2010 року було здійснено відчуження вищевказаних нежитлових приміщень на користь ОСОБА_3

Постановою Вищого господарського суду України від 16 жовтня 2014 року у справі № 916/2545/13 за позовом заступника прокурора Одеської області до Одеської міської ради, ТОВ «Арт», ТОВ «Утьосов», ПП «Елас-Комбі», ТОВ фірма «Харрісон-Транс-Сервіс», ТОВ «ІВ-Інвест Лтд», ТОВ «ІВ-Іммобільє», ТОВ «Джі Ем Джі Контент», ТОВ «Опера», ТОВ «Аверс Строй» було визнано недійсними п. 13 рішення Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року № 5649-V, а також договір міни, укладений між Одеською міською радою та ТОВ «Арт» шляхом підписання удаваних правочинів: договору дарування від 12 серпня 2010 року та договору купівлі- продажу 23 об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси (а. с. 18-21).

При цьому Вищий господарський суд України врахував вартість подарованого майна, факт укладення договору купівлі-продажу без перерахування Одеській міській раді повної вартості об'єктів нерухомого майна, а лише перерахування ТОВ «Арт» різниці у вартостях майна, і дійшов висновку, що укладені договори (дарування і купівлі-продажу) є недійсними як такі, що вчинені з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили, а саме договору міни з доплатою, який також є недійсним, оскільки суперечить вимогам ч. 4 ст. 293 Господарського кодексу України.

Власник має право витребувати своє майно в усіх випадках від особи, яка заволоділа ним незаконно, без відповідної правової підстави (ст. 387 ЦК України) та від особи, яка набула його безвідплатно в особи, яка не мала право його відчужувати (ч. 3 ст. 388 ЦК України ).

Якщо майно відчужено за відплатним договором, то відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею (було загублене, викрадене, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом).

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України.

У такому випадку діюче законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором, яким у даній справі є договір купівлі-продажу від 12 листопада 2010 року, права відчужувати це майно.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна -відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Таким чином, наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною 5 ст. 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності.

Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Одеська міська рада.

При цьому ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Територіальна громада міста Одеси, як власник спірного об'єкта нерухомості, делегує Одеській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Тобто воля територіальної громади як власника, може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.

У постанові Вищого господарського суду України від 16 жовтня 2014 року у справі № 916/2545/13 колегія визнала укладені між сторонами договір дарування і купівлі-продажу удаваними договорами і визнала їх недійсними. Водночас, суд встановив вихід Одеської міської ради за межі визначених законом повноважень, з огляду на що скасував п. 13 рішення Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року.

Таким чином, здійснення Одеською міською радою права власності, зокрема розпорядження майном не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, не може оцінюватись вираженням волі територіальної громади.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 3-604гс16, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про вираження волі Одеської міської ради на первісне відчуження об'єктів комунальної власності та відсутність правових підстав для витребування майна відповідно до вимог ст. 388 ЦК України, а також порушення ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року та невідповідність практиці ЄСПЛ як джерела права.

При цьому право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, а тому положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку ст. 388 ЦК України не застосовуються.

Також колегія суддів суду касаційної інстанції зауважує, що, відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол Конвенції ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-ІV «Про міжнародні договори України» застосовується національними судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

У практиці ЄСПЛ напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям.

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності ОСОБА_3 критеріям правомірного втручання у право на мирне володіння майном.

Витребування спірного майна на користь територіальної громади з володіння ОСОБА_3 відповідає критерію законності: витребування із його власності спірного майна здійснюється саме на підставі норми ст. 388 ЦК України, яка відповідає вимогам доступності, чіткості передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним.

Прийняття первинного рішення про передачу у приватну власність окремому суб'єкту господарювання об'єкта комунальної власності фактично позбавляє територіальну громаду можливості володіти, користуватися та розпоряджатися об'єктом комунальноївласності.

Отже, правовідносини, пов'язані з вибуттям об'єкта із комунальної власності, становлять суспільний публічний інтерес, а незаконність рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого об'єкт вибув із комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

У справі, яка розглядається, «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою витребування комунального майна із володіння ОСОБА_3 є задоволення суспільної потреби у відновленні законності та становища, яке існувало до порушення права комунальної власності, захист такого права шляхом повернення до комунальної власності об'єктів комунальної власності, які були передані ОСОБА_3 із порушенням чинного законодавства.

При цьому рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року «Стретч проти Сполученого Королівства» не може бути застосовано при вирішенні цієї справи, оскільки у вказаній справі ЄСПЛ дійшов висновку, що мало місце «непропорційне» втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулося порушення ст. 1 Першого протоколу Конвенції, оскільки не встановлено, що місцевий орган влади діяв усупереч суспільним інтересам, коли у зазначений спосіб розпоряджався майном, або що реалізація договірної умови про продовження строку оренди могла б завдати шкоди інтересам тієї чи іншої особи, тобто обставини справи, розглянутої ЄСПЛ, і даної справи суттєво відрізняються.

Таким чином, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що вказані вище обставини свідчать про неповне встановлення судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушення норм процесуального права, що у свою чергу призвело до неправильного вирішення спору, а тому ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргупершого заступника прокурора Одеської області задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М.Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана