АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/5804/15-ц Номер провадження 22-ц/786/667/16Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Обідіної О.І., Прядкіної О.В.

при секретарі: Кальник А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 січня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним.

Заслухавши суддю-доповідача апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, колегія суддів,-

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 22 вересня року між ним та ОСОБА_3 був укладений договір позики, відповідно до якого він передав відповідачу грошові кошти в сумі 40 000 грн., що їх останній зобов'язався повернути до 01 грудня 2013 року.

Відповідач своїх зобов'язань не виконав, у зв'язку з чим рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 березня 2014 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 21 травня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 40 000 грн., 220,43 грн. 3 % річних та судовий збір.

27 травня 2014 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування, згідно якого ОСОБА_3 подарував своєму батьку ОСОБА_4 1/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Вважаючи, що даний договір укладено з метою ухилення від виконання грошових зобовязань, позивач просив визнати договір дарування недійсним з моменту його укладення, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права власності на 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 та поновити державну реєстрацію права власності на 1/3 частину вказаної квартири за ОСОБА_3

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 січня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з даним рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій прохає рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вважає рішення місцевого суду таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також посилається на те, що судом неповно з'ясовано обставини справи, що мають суттєве значення для вирішення даного спору.

Колегія суддів, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача апеляційного суду, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга не підлягає до задоволення за наступних підстав.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 27 травня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 вартістю станом на 23 травня 2014 року 86 533 грн., який посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 400.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для визнання даного договору недійсним, оскільки позивачем не надано переконливих доказів на підтвердження недійсності правочину.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, які відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому (ст. 718 ЦК України).

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України).

Звертаючись до суду із позовом про визнання вказаного договору дарування недійсним з підстав його фіктивності, позивач зазначав, що жодних намірів створення правових наслідків, обумовлених договором дарування, сторони при укладанні договору не мали, а єдиною метою оспорюваного правочину є приховування майна боржника від стягнення за рахунок нього належного боргу.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, та визнається судом недійсним.

Відповідно до розяснень, що містяться в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, виходячи з вимог ст.ст. 10, 11, 60, 179 ЦПК України, позивач повинен був довести суду, що укладаючи договір дарування відповідачі діяли умисно та не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Проте, таких обставин по справі позивачем суду доведено не було.

Доводи заявника, що умислом відповідачів є приховання від стягувача істинного власника майна та небажання виплачувати кошти, стягнуті судовим рішенням, ґрунтуються на припущеннях і не можуть прийматися до уваги судом.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування, а отже, і рішення суду, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки по справі не встановлено і суду не доведено ознаки фіктивності в діях обох сторін правочину, що договір дарування укладався без наміру створити правові наслідки, підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним колегією суддів не вбачається.

Наявність боргових зобов'язань відповідача ОСОБА_3 перед позивачем, які встановлені рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 березня 2014 року, не є підставою для неможливості здійснення відповідачем свого права власності згідно ст. 319 ЦК України.

Встановлено, що після укладення договору дарування всі умови правочину були виконані сторонами в повному обсязі, а саме ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_4 прийняв нерухоме майно у власність, після чого на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 13358825 від 27.05.2014 року було проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи викладене, оскаржуване рішення ухвалене місцевим судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування колегією суддів не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: С.Б. Бутенко

Судді: /підписи/ ОСОБА_6

ОСОБА_7

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДЕНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1