Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 337/7343/14 головуючий у 1 інстанції Гнатик Г.Є.
провадження № 22-ц/778/2316/16 суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі головуючого судді Панкеєва О.В.,

суддів Кухаря С.В., Осоцького І.І.,

за участю секретаря судового засідання Мельник З.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Оболонь», третя особа - генеральний директор Публічного акціонерного товариства «Оболонь» ОСОБА_3, про стягнення не донарахованої і не виплаченої оплати за роботу у святкові та вихідні дні, стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, покладання зобовязання про видачу трудової книжки,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Оболонь», який в процесі розгляду справи уточнив, про стягнення недонарахованої і невиплаченої оплати за роботу у святкові та вихідні дні, стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, покладання зобовязання про видачу трудової книжки.

В обґрунтування позову, позивач зазначав, що він з 02 квітня 2009 року працював у ПАТ «Оболонь», його робоче місце знаходилось у м. Запоріжжі. У своїй діяльності використовував службовий автомобіль. 01 липня 2014 року позивача у телефонному режимі повідомлено про звільнення на підставі його заяви за власним бажанням. 03 липня 2014 року на його розрахунковий рахунок було перераховано грошові кошти у сумі 18094 грн., як розрахунок при звільненні, але відповідачем до теперішнього часу не проведено повних розрахунок за роботу у святкові та вихідні дні.

Крім того, йому не виплачена заробітна плата за квітень 2014 року, а також не видана трудова книжка.

На підставі викладеного, позивач просив суд, стягнути з відповідача не донараховану та невиплачену оплату за роботу у вихідні та святкові дні у сумі 10412, 13 грн., стягнути заробітну плату за квітень 2014 року у розмірі 7147, 00 грн., стягнути середній заробіток за період з 01 липня 2014 рік по 29 січня 2015 рік у сумі 50600, 00 грн. за час затримки розрахунку при звільненні, зобовязати відповідача видати позивачу трудову книжку та стягнути судові витрати у справі.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 17 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2015 року у цій справі залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 17 вересня 2015 року скасовано у звязку із тим, що апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 308, 315 ЦПК України не усунув існуючі суперечності в рішенні суду першої інстанції, зокрема висновку щодо безпідставності заявлених вимог та пропуск строку звернення до суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право його змінити.

За розясненнями п. 19 постанови Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24.10.2008 року, якщо помилки у рішенні суду першої інстанції стосуються фактичної сторони справи чи правового обґрунтування рішення, то їх усунення необхідно вважати також зміною рішення.

Згідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для зміни рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_5 працював на ПАТ «Оболонь» з 02.04.2009 року, з 27.05.2014 року супервайзером у дивізії 290.

27.05.2014 року ОСОБА_5 звільнено за його заявою від за угодою сторін, наказом № 3668/к від 27.06.2014 року з 30 червня 2014 року (т..1,а.с.139, 140). Під час роботи у ПАТ «Оболонь» ОСОБА_2 використовував службовий автомобіль .

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову у звязку із недоведеністю того, що ОСОБА_2 працював у вказані ним святкові та вихідні дні, а належні позивачеві суми були виплачені повністю шляхом перерахування на банкову карточку. Трудова книжка видана ОСОБА_2 під час розгляду справи судом, а до цього він не звертався до відповідача з приводу видачі йому трудової книжки, оскільки вважав, що спочатку з ним повинні повністю провести розрахунок, а трудову книжку передати у регіон через представника. Крім цього суд першої інстанції відмовив про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і з підстав пропуску ним строку звернення до суду, на чому наполягали і представники відповідача.

Доводи апеляційної скарги проте, що рішення суду про відсутність заборгованості по зарплаті ґрунтується на припущеннях, без врахування подвійного окладу, який був як премія, ґрунтується на ксерокопії лицьового рахунку, без врахування показання свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 не заслуговують на уваги виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За положеннями ст. 71, 73 КЗпПУ України залучення працівників до роботи у вихідні дні провадиться за письмовим наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. Праця у святкові і неробочі дні допускаються для роботи, припинення яких неможливе через виробничо-технічні умови (безперервно діючі підприємства, установи, організації), роботи, викликані необхідністю обслуговування населення, а також невідкладні ремонтні і вантажно-розвантажувальні роботи.

Відповідно до вимог ст. 10,11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За положеннями ст. ст. 57-59,64 ЦПК України, за якими доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування, одержані з дотриманням встановленого законом порядку, а письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

ОСОБА_2 не заявляв клопотань про витребування оригіналів доказів, а тому відповідно до положень ст. 64 ЦПК України ксерокопії лицьового рахунку є допустимим доказом у справі.

За положеннями ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За твердженнями ОСОБА_2, він працював у святкові та вихідні дні, на підтвердження чого він надав суду копії шляхових листів, при цьому сам же пояснював, що шляхові листи він отримував із штампами підприємства, куди вносив відомості про місця пересування службовим автомобілем, та потім вказані листи здавав для списання пального.

Допитаний у судовому засіданні диспетчер ОСОБА_10 автотранспортного цеху, пояснила суду, що вказана служба знаходиться у м.Києві. Шляхові листи для використання службових автомобілів, передаються представникові регіону, а він передає у регіони особам, за якими такі автомобілі закріплено, приблизно у кількості 10 штук на тиждень, бо автомобілі використовуються на всій території України. Такі подорожні листи містять штамп диспетчера і механіка, а інші відомості заповнює торговий представник, на якого виписано цей подорожній лист, сам проставляє дату і кілометраж. Підприємство не контролює та не знає чи працював працівник у конкретний день, а лише списує пальне на підставі подорожніх листів.

Отже відповідно до вимог ст. 71 КЗпПУ, робота у вихідні дні забороняється, тому ОСОБА_2 міг вийти на роботу лише після видачі письмового наказу підприємством про те, що ОСОБА_2 було залучено до роботи у вихідний день, або святковий.

Наказів по підприємству про залучення до роботи ОСОБА_2 у вихідний день, або святковий не було.

03.01.2011 року, як стверджує позивач він працював, цей день повинен був би бути перенесеним з суботи. Суд дійшов до правильного висновку проте, що такий день не може бути врахований при оплаті компенсації, оскільки ОСОБА_2 працював у режимі 6 ти денного робочого тижня і субота була робочим днем, відповідно до наказу № 3025/к від 22.06.2010 року.

04.01.2011 року не був святковим днем, а доводи ОСОБА_2 про те, що на цей день переноситься святковий день 02.01.2011 року суперечать ст. 73 КЗПп України, оскільки святковим і неробочим днем є лише 01 січня, а 02.01.2011 року не переносився на 04.01.2011 року. 25.04.2011 року, 02.05.2011 року, 03.05.2011 року, 13.06.2011 року, 28.06.2011 року, 24.08.2011 року є вихідними днями; твердження позивача про те, що 09.01.2012 року він працював, суперечать матеріалам справи, та не можуть бути враховані при оплаті компенсації, оскільки ОСОБА_2 працював у режимі 6 ти денного робочого тижня і субота була у позивача робочим днем, відповідно до Наказу № 3025/к від 22.06.2010 року), а 16.04.2012 року,02.05.2012 року, 09.05.2012 року, 04.06.2012 року, 28.06.2012 року були вихідними днями.

Відповідно до табелю робочого часу, ОСОБА_2 працював: 03.01.2011 року, 04.01.2011 року, 09.01.2012 року. Оскільки 03.01.2011 року, 09.01.2012 року були перенесені з суботи, а 04.01.2011 року не було святом, то ОСОБА_2 працював в ці дні відповідно до законодавства та локальних актів підприємства.

В усі інші дні, на які посилається позивач, він був вихідний. З наданих копій табелів обліку робочого часу вбачається, що за інші дні позивач, як працівник був протабельований, як вихідний, а тому оплата заробітної плати, була здійснена підприємством у відповідності до табелю обліку робочого часу ( т.1, а.с.144-174, 175-176).

Директор торгової компанії ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_2 був представником ПАТ «Оболонь», але графіку роботи ОСОБА_2 він не знає. 01.01.2012 року ОСОБА_2 як представник ПАТ «Оболонь» приїздив у магазин «Сільпо». 24.08.2011 року він викликав ОСОБА_2 сам, через конфлікт, який виник у звязку з крадіжкою мобільного телефону іншим представником підприємства. Він викликав ОСОБА_2 не на роботу, а для владнання конфлікту.

Свідок ОСОБА_6 пояснив суду, що колись ОСОБА_2 був його керівником на роботі з серпня 2010 року по листопад 2011 року. Робота у святкові та вихідні дні ніяким чином не оформлювалася, з наказами про таку роботу, їх ніколи не знайомили, але вони працювали: 03 і 04.01.2011 року, 25.04.2011 року, 02 і 03.05.2011 року, 09.05.2011 року, 13.06.2011 року, 28.06.2011 року, 24.08.2011 року. ОСОБА_2 вранці і ввечері знаходився на зборах, коли їх усіх збирали, але чим займався ОСОБА_2 протягом дня, йому відомо не було. Вихідним днем у них завжди була неділя.

Свідок ОСОБА_7 пояснив суду, що ОСОБА_2 був його керівником, коли він працював у ПАТ «Оболонь» з листопада 2011 року по вересень 2011 року, оформлений на підприємстві не був, запису у трудовій книжці не має. 03.01.2011 року та 04.01.2011 року у них були робочими днями. Він бачив ОСОБА_2 вранці та ввечері, але чим той займався протягом дня, йому не відомо.

Свідок ОСОБА_8 пояснив, що ОСОБА_2 знає з 2005 року, вони разом займалися спортом. ОСОБА_2 казав, що у нього ненормований робочий день. 09.05.2012 року він зустрічав ОСОБА_2 у торговому центрі, той розкладав продукцію «Оболоні». Також у травні 2012 року, у суботу, бачив ОСОБА_2, але чи був цей день у нього робочий не знає.

Свідок ОСОБА_9 пояснив суду, що 28.06.2012 року він бачив ОСОБА_2 у магазині «Сільпо», той розставляв пляшки на стелажі.

Свідок ОСОБА_12 пояснив суду, що він до березня-квітня 2010 року працював у ПАТ «Оболонь», на аналогічній посаді, графік роботи був шестиденний. Вихідним днем була неділя. Шляхові листи видавав начальник автопарку, на них було вказано назву підприємства, стояла печатка підприємства, шляховий лист видавався на тиждень, інші дані вносили вони самі. Робота у вихідні та святкові дні не оформлювалася. 02.05.2011 року він бачив ОСОБА_2 у м.Мелітополі, 03.05.2011 року у м.Запоріжжі, він працював. Заробітну плату вони отримували на карточку, щомісяця.

Суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України з урахуванням матеріалів справи надав оцінку поясненням свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, при цьому суд врахував, що жодний з опитаних свідків не підтвердив, що робота позивача ОСОБА_2 у вихідні та святкові дні оформлювалася наказом, та що працював цілий день у вказаний ним вихідний та святковий день, не могли визначати яку саме роботу виконував ОСОБА_2, та їх пояснення суперечать табелю обліку робочого часу. А свідок ОСОБА_7 пояснюючи про умови роботи на ПАТ «Оболонь», взагалі не має запису у трудовій книжці про його роботу на підприємстві.

За довідкою ПАТ «Оболонь» від 18.02.2015 року підтвердило, що при звільненні ОСОБА_2 з підприємства, йому було повністю виплачено всі належні суми при звільненні, проведено повний розрахунок ( т.1, а.с.188).

Отже, суд дійшов до правильного висновку проте, що за відсутності таких наказів на підприємстві подорожні листи, які надав суду позивач як доказ його роботи у вихідні та святкові дні, свідчать лише про переміщення його на службовому транспортному засобі, який належить ПАТ „Оболонь, а не підтверджують трудових обовязків та факту виконання роботи у вихідні та святкові дні.

Відсутність залучення ОСОБА_2 до роботи у вихідний день, та святкові дні підтверджують також табеля робочого часу, з яких вбачається того, що ОСОБА_2 не працював у дні, заявлені ним як робочі. Суд правильно врахував також проте, що позивачем не доведено , у тому числі і поясненнями свідків яку саме роботу позивач здійснював ОСОБА_2 у святкові та робочі дні, а тому обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову у частині стягнення невиплаченої суми за роботу у святкові та вихідні дні у розмірі 10 412 грн. 13 коп..

Доводи апеляційної скарги з посиланням на докази не спростовують висновків суду проте, яку саме роботу він виконував у вихідні та святкові дні.

Доводи ОСОБА_2 про безпідставне відмовлення у частині стягнення не виплаченої заробітної плати за квітень місяць 2014 року також спростовуються матеріалами справи.

Із службових записок: від 07.05.2014 року начальника ВНОП та ЗП про відсутність табелю обліку робочого часу по відділу дивізіонних продаж в Північному та Східному регіонах та службової записки від 23.05.2014 року заступника директора з продаж - начальника відділу супроводження та контролю продаж про звернення з проханням до генерального директора ПАТ «Оболонь» про надання дозволу на табелювання фахівця з методів розширення ринку збуту ( супервайзера) відділу дивізіонних продаж в Північному с Східному регіонах ОСОБА_2, який не був протабельований у квітні 2014 року у звязку з технічними причинами, вбачається, що за квітень місяць 2014 року ОСОБА_2 не був протабельований, що також вбачається з лицьового рахунку за квітень 2014 року ( т.1, а.с. 190, 191, 182).

З лицьового рахунку за травень місяць 2014 року вбачається, що ОСОБА_2 за травень місяць 2014 року було виплачено заробітну плату, а також виплачено заробітну плату за квітень місяць 2014 року ( т.1, а.с. 183).

Довідкою ПАТ «Оболонь» підтверджено, що заробітна плата ОСОБА_2 за квітень 2014 року була нарахована та виплачена разом з нарахованою зарплатою за травень 2014 року, а тому не має підстав для стягнення з відповідача суми заробітної плати на користь ОСОБА_2 за квітень місяць 2014 року.

Посилання в апеляційній скарзі проте, що суд не врахував премії за травень 2014 року не приймаються колегією судів оскільки наявність премії не підтверджена позивачем, та спростована відповідачем шатним розкладом про встановлення окладів від 20.01.2014 року, положенням про оплату праці від 15.12.2012 року та довідками про преміювання ОСОБА_2 за січень - червень 2014 року.

Оскільки відсутня заборгованість по заробітній платі , відповідно не має підстав і для задоволення вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки такі вимоги є похідними від наявності заборгованості.

Доводи ОСОБА_2 щодо затримки у видачі трудової книжки, також зясовувалися судом та ОСОБА_2 під час розгляду справи підтвердив про отримання її у відповідача. При цьому судом враховано, що як пояснював сам позивач ОСОБА_2 він не звертався до відповідача з приводу видачі йому трудової книжки, оскільки вважав, що спочатку з ним повинні повністю провести розрахунок, трудову книжку передати у регіон через представника. Він весь час проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Проте з матеріалів справи вбачається, що листами від 01.07.2014 року, 17.07.2014 року, 07.08.2014 року, 05.09.2014 року ПАТ «Оболонь» повідомляло ОСОБА_2 про його обовязок прибути до відділу кадрів ПАТ «Оболонь» для ознайомлення з наказом та отримання трудової книжки. Вказані листи направлялися на адресу місця проживання ОСОБА_2: АДРЕСА_1, але ОСОБА_2 такі листи не були отримані, хоч як і пояснював позивач, що він постійно проживає за зазначеною адресою, такі листи повернуто ПАТ «Оболонь» з відміткою поштового відділення звязку « за закінченням терміну зберігання» ( т.2, а.с.91-98).

За положеннями ст. 47, 48 КЗпП , передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до п. п. 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58, записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до п. 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Згідно із п. п. 4.1, 4.2 Інструкції, при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Оскільки трудова книжка ОСОБА_2 не отримана своєчасно з вини позивача, він не поїхав до відділу кадрів її отримувати, тому трудова книжка повернута позивачеві у суді під час розгляду вказаної цивільної справи.

Відмовляючи в задоволенні позову з підстав недоведеності та одночасно за пропуском строку позовної давності суд першої інстанції не врахував, що такі висновки є взаємовиключними підставами для відмови у позові.

За роз'ясненнями п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з підстав недоведеності позивачем заявлених вимог за ст. 234 ЦК України, що виключає підставу відмови у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності.

З огляду наведеного рішення суду підлягає зміні в частині підстав відмови у задоволені позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2015 року у цій справі змінити. Виключити із мотивувальної частини рішення суду посилання на пропуск строку позовної давності.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: