Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2016 року Галицький районний суд м. Львова

в складі: головуючої судді Волоско І.Р.

секретар Підлужний Р.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа державний нотаріус Першої львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом та визнання договорів недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа державний нотаріус Першої львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом та визнання договорів недійсними, покликаючись на те, що її було незаконно виселено з житла, без надання іншого житла, її донькою - ОСОБА_2 та чоловіком доньки - ОСОБА_3 ОСОБА_1 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_5 та сином ОСОБА_6 являлась співвласницею житлової квартири АДРЕСА_1. Даний факт підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру № Г-20514 від 30 грудня 1998 року та Витягом з Реєстру права власності на нерухоме майно від 25.11.2005 року. Згодом, після смерті чоловіка, його частка була розподілена і успадкована між ОСОБА_1, її сином, та донькою - ОСОБА_2 В результаті чого, квартира була розподілена на наступні частки: за ОСОБА_6 - 4/9; за ОСОБА_1 - 4/9 та за її донькою - ОСОБА_2 - 1/9. Це підтверджується Витягом з Реєстру права власності на нерухоме майно від 12.07.2006 року. В подальшому було укладено два сумнівні договори, законність яких під питанням та виселено ОСОБА_1 Виселення відбувалося шляхом відібрання ключів у ОСОБА_1 ОСОБА_3, та обмеженням доступу до квартири, та до речей, які знаходяться у квартирах. Тобто, ОСОБА_1, на даний час, позбавлена будь-якого житла, у якому могла б проживати, позбавлена можливості розпоряджатися і користуватися власним майном.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, давши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просять позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов заперечив в повному обсязі, пояснивши, що позивач добровільно виселилась з квартири АДРЕСА_2, оскільки в квартиру заселилась внучка позивача (ОСОБА_7) та відповідачі, і проживали там. Згодом ОСОБА_7 разом з батьком ОСОБА_8 та братом ОСОБА_9 перешкоджали відповідачам користуватись вказаною квартирою, про що свідчить скарга до Гальцького РВ ЛМУ МВС у Львівській області від 10.11.2009 р. та відповідь на неї. Стосовно укладення договору купівлі продажу 4/9 частини квартири, відповідач зазначає, що з моменту укладання договору купівлі продажу 4/9 частини квартири пройшло 10 місяців від моменту відчуження своєї частки квартири через договір дарування квартири своїй дочці ОСОБА_2, тобто позивач вже не була власницею частки і її не зобовязані були повідомляти про намір продажі.

Відповідно до пояснень в судовому засіданні державного нотаріуса Першої львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, на час укладання договорів ніякого спору, арешту, заборони не було. Оформлення договорів дарування та купівлі-продажу проведено відповідно чинного законодавства, сумнівів в їх оформлені в неї не було, підстави для відмови в оформлені договорів були відсутні, позивача ніхто в оману не вводив, всі необхідні документи сторони їй надали.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно договору дарування від 17.07.2006 р. /зареєстрованого в реєстрі за №6-3322/ ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 4/9 частки квартири АДРЕСА_1 /а.с. 10/. Згідно договору купівлі-продажу від 11.05. 2007 р. /зареєстрованого в реєстрі за №6-1691/ ОСОБА_6 продав ОСОБА_3 4/9 частки квартири АДРЕСА_1 /а.с. 11/. Згідно довідки з місця проживання про склад сімї і прописки від 02.07.2015 р. №389 /видана ЛМКП «Айсберг»/ - в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_6 та ОСОБА_1 /а.с. 13/. Відповідно до свідоцтва про права власності на квартиру від 30.12.1998 р. /№ Г-20514/ квартира АДРЕСА_1 на праві приватної спільної сумісної власності належить: ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 /а.с. 14/. Згідно витягу з реєстру прав на нерухоме майно від 25.11.2005 р. /№9070524/ - 1/1 частки квартири АДРЕСА_1 належить: ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 /а.с. 20/. Згідно витягу з реєстру прав на нерухоме майно від 12.07.2006 р. /№11197946/ - 1/6 частка квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_6 та 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 /а.с. 21/. Згідно витягу з реєстру прав на нерухоме майно від 29.03.2007 р. /№14064454/ - 1/6 частка квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_6 та 5/9 частки квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 /а.с. 22/.

В своєму позові ОСОБА_1 просить усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення ОСОБА_1 в квартиру № 3 буд. № 37 у м. Львові по вул. Городоцькій, та зобов'язання ОСОБА_10 та ОСОБА_2 не чинити перешкоди в користування квартирою.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України за наявності факту проживання особи разом з власником житла, обтяженого сервітутом, і загального з ним користування даним житлом. У ЦК України право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах визначеної особи - члена сім'ї власника житла. Суб'єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, з другого боку - член його сім'ї. Відповідно до положень ЖК до членів сім'ї власника жилого приміщення належать дружина (чоловік) власника житла, його (її) діти і батьки (ч.2 ст. 64, ч. 3 ст. 156 ЖК). Як визначає ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно з ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інші приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Як встановлено під час судового розгляду, ОСОБА_1 зареєстрована у спірній квартирі і як мати - член сім'ї ОСОБА_2

Відповідач не заперечує, що позивач, є членом сім'ї, проживав і зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Таким чином, враховуючи, що в договорі дарування не прописано обовязок дарувальника покинути займане житло, враховуючи відсутність в ОСОБА_11 іншого житла, як особа, яка має право користування квартирою, ОСОБА_1 має право вимагати усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення та зобов'язання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не чинити перешкод в користуванні житлом.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 17.07.2006 р., ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3, що підтверджується відповідним договором, засвідченім державним нотаріусом Першої львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_4

ОСОБА_1 в своїй позовній заяві зазначає, що при підписанні договору дарування була введена в оману своєю ж дочкою, що призвело до помилкового уявлення про те, що вона може бути позбавлена права своєї власності.

За ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України 06.11.2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таких доказів ОСОБА_1 суду не надано.

Судом встановлено, що при укладанні договору дарування ОСОБА_1 мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним, правочин вчинено у письмовій формі та нотаріально посвідчено, правочин спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відтак, суд приходить до висновку, що сторонами спірного правочину дотримано вимоги ст. 203 ЦК України.

Що стосується вимоги позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу 4/9 частини квартири, то, відмовляючи в її задоволенні, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.

Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК). Його застосування регулюється ст.ст. 215-236 ЦК.

Так, за ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суд не погоджується із доводами позивача та її представника щодо того, що діями відповідачів в частині укладення 11.05.2007 р. правочину порушені законні права та інтереси позивача: відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК.

За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Суд вважає необґрунтованими доводи позивача та її представніка стосовно незаконності договору купівлі-продажу спірної квартири від 11.05.2007 р., за яким відповідач є власником квартири № 3 буд. № 37 у м. Львові по вул. Городоцькій, оскільки відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Доказів того, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 11.05.2007 р. визнаний судом недійсним, суду надано не було.

Враховуючи вищенаведені обставини суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення.

Судові витрати покласти на відповідачів (ст.ст. 88 та 215 ЦПК України).

Керуючись ст. 47 Конституцією України, ст.ст. 15, 203, 229, 215-236, 230, 379, 402, 405 ЦК ст. 64, 56 ЖК України, ст.ст. 60, 208, 209 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Зобовязати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_10 не чинити перешкод у користуванні квартирою №3 будинку № 37 по вулиці Городоцькій у м.Львові Чайковській ОСОБА_12.

Стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_10 на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 487,20 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя І.Р.Волоско.