АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/6528/15-ц Номер провадження 22-ц/786/979/16Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л. М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого-судді Чумак О.В.,

суддів: Кривчун Т.О., Пилипчук Л.І.,

секретаря Лимар О.М.,

за участі: відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4, представника позивача ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 09 лютого 2016 року

по справі за позовом Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Октябрської районної у місті Полтаві ради до ОСОБА_2 про стягнення державних коштів.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача ОСОБА_1, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 09 лютого 2016 року позовні вимоги Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Октябрської районної у місті Полтаві ради задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави в особі Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Октябрської районної у місті Полтаві ради 50 577 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 378 грн.

З зазначеним рішенням не погодився відповідач, оскарживши його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючи на порушення та неправильне застосування судом норм процесуального і матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, ким у задоволенні позовних вимог Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Октябрської районної у місті Полтаві ради відмовити. Застосувати строк позовної давності. Судові витрати покласти на позивача. Вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про доведеність факту ухилення відповідача від сплати аліментів на неповнолітніх дітей, оскільки державна виконавча служба не виконала свій обовязок по примусовому стягненню аліментів і не повідомила відповідача про існування виконавчого провадження щодо нього, хоча ОСОБА_2 не змінював місяця проживання і неодноразово зявлявся у виконавчій службі з питань, що виникали з інших виконавчих проваджень щодо нього. Крім того, зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував позовну давність, оскільки ним було заявлено таке клопотання.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів, заслухавши пояснення сторін, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає відхиленню з підстав, передбачених ст. 308 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач є батьком ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які народились 19 лютого 1997 року, що підтверджується свідоцтвами про встановлення батьківства та свідоцтвами про їхнє народження /а.с. 5-6/.

Відповідно до виконавчого листа № АЕ-274 2000 року, що виданий Октябрським районним судом м. Полтави 4 липня 2000 року убачається, що відповідач зобовязаний сплачувати аліменти на користь ОСОБА_8 на утримання дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які народились 19 лютого 1997 року у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку починаючи з 04.07.2000 року /а.с. 9/

Вказаний виконавчий лист перебуває на виконанні у Київському ВДВС Полтавського МУЮ, стягнення по виконавчому листу не проводилось /а.с. 44/.

ОСОБА_8 зверталась до УПСЗН виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради з заявами про надання їй державної допомоги у звязку з тим, що відповідач не сплачував їй аліменти на утримання дітей , для призначення такої допомоги надавала відповідні документи, у тому числі і довідки Київського ВДВС Полтавського МУЮ про те, що відповідач аліменти не сплачує.

Така допомога призначалась ОСОБА_8 у період з 01 березня 2006 року по 31 травня 2006 року та з 01 червня 2008 року по 28 лютого 2015 року, та виплачена у розмірі 50 577 грн., що підтверджується розпорядженнями та рішеннями про призначення державної допомоги за вказаний період.

Підставою для призначення та виплати такої допомоги , які зазначені у всіх розпорядженнях та рішеннях, є те, що батько ухиляється від сплати аліментів, надані ОСОБА_8 довідки з ВДВС про несплату аліментів, виконавчий лист про стягнення аліментів , свідоцтва про народження дітей, довідка про склад сімї /а.с. 9, 40/.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протягом тривалого періоду часу ухилявся від сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей, у зв'язку з чим УПСЗН виконкому Октябрської районної у м. Полтаві ради нараховувалася та виплачувалася тимчасова допомога у відповідності до вимог чинного законодавства на утримання неповнолітніх дітей, на даний час виявлено, що відповідач має змогу сплачувати аліменти на утримання дітей, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача коштів до державного бюджету у розмірі 50 577 грн., які були сплачені на утримання його неповнолітніх дітей.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, керуючись наступним.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до п. 8 ст. 181 Сімейного Кодексу України, якщо місце проживання чи перебування батьків невідоме, або вони ухиляються від сплати аліментів, або не мають можливості утримувати дитину, дитині призначається тимчасова державна допомога, яка не може бути меншою ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виплата тимчасової державної допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до ч.1 п.2 Порядку призначення та виплати тимчасової допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 189 від 22.02.2006 року, тимчасова допомога призначається у разі, коли рішення суду про стягнення аліментів з одного з батьків не виконується у зв'язку з ухиленням від сплати аліментів.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області від 22 листопада 2007 року, виплата допомоги коли батьки ухиляються від сплати аліментів по особовому рахунку 492203/023 ОСОБА_9 припинена з 01 червня 2006 року з закінченням терміну виплати. За період з 01.03.2006 року 31 травня 2006 року виплачено 940 грн. 80 коп. /а.с. 10/.

Відповідно до довідки Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області від 16 березня 2015 року, виплату тимчасової допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів по особовому рахунку 498515/023 ОСОБА_8 припинена з 01.03.2015 року в звязку з закінченням терміну виплати.

Виплата проведена з 01.056.2008 року по 28.02.2015 року в сумі 49 636 грн. 20 коп. /а.с. 40/.

Таким чином, загальний розмір виплат тимчасової державної допомоги на дітей за період з 01 березня 2006 року по 31 травня 2006 року та з 01 червня 2008 року по 28 лютого 2015 року складає 50 577 грн.

Згідно п. 10 ст. 181 Сімейного Кодексу України, суми наданої дитині тимчасової державної допомоги підлягають стягненню з платника аліментів до Державного бюджету України у судовому порядку.

Пунктом 12 Постанови Кабінету Міністрів України від 22.02.2006, № 189 "Про затвердження Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме", передбачено, якщо виникла можливість стягнення аліментів з одного з батьків, виявлено, що один з батьків може утримувати дитину або місце проживання (перебування) одного з батьків встановлено, у зв'язку з чим можливе стягнення з нього коштів на утримання дитини, орган праці та соціального захисту населення звертається до суду із заявою про стягнення суми сплаченої тимчасової допомоги. Стягнуті кошти зараховуються до державного бюджету.

Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності висновку суду першої інстанції про ухилення відповідачем від сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до Довідок про неотримання аліментів Київського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції від 06 серпня 2008 року, 06 вересня 2009 року, 12 вересня 2009 року, 06 жовтня 2010 року, 15 грудня 2010 року, 01 червня 2011 року, 07 грудня 2011 року, 20 червня 2012 року, 12 грудня 2012 року, 21 червня 2013 року, 11 грудня 2013 року, 06 червня 2014 року, 09 грудня 2014 року /а.с. 13, 15, 17, 19, 21, 23, 25, 26, 28, 30, 32, 34, 36, 38/, ОСОБА_8 не отримувала аліменти від ОСОБА_2, що стягуються з останнього, відповідно до виконавчого листа № АЕ-274 від 04 липня 2000 року, виданого Октябрським районним судом.

Так, наведені докази прямо вказують на те, що відповідач не виконував обовязок по утриманню дітей і сплаті аліментів у розмірі 1/3 частини всіх доходів і заробітку.

Також не спростовують висновків суду посилання апелянта на невиконання виконавчою службою обовязків, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» щодо негайного стягнення аліментів, оскільки предметом даної цивільної справи не є розгляд питання бездіяльності державної виконавчої служби, а є розгляд питання щодо стягнення призначеної і виплаченої державної допомоги у звязку з ухиленням відповідача від сплати аліментів.

Виходячи з викладених обставин, наданих стронами доказів та вимог закону, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача суми тимчасової держаної допомоги.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги, що відповідач, під час розгляду даної цивільної справи у суді першої інстанції заявляв клопотання про застосування строку позовної давності.

Місцевий суд неодноразово уточнював у відповідача та його представника підстави щодо відмови у задоволенні позовних вимог, однак, відповідач не заявив клопотань про застосування строку позовної давності, наполягаючи на безпідставності позовних вимог Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Октябрської районної у місті Полтаві ради.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Наведене свідчить, що місцевий суд правомірно не застосував до правовідносин, що виникли між сторонами строк позовної давності, оскільки чинним законодавством України не передбачена можливість застосування позовної давності за власною ініціативою суду.

Посилання представника відповідача на викладення ним заяви про застосування позовної давності у запереченнях на позовну заяву, на думку колегії суду, не відповідає обставинам справи.

Так, аналізувавши заперечення ОСОБА_2 проти позовної заяви про стягнення державних коштів /а.с. 81-85/, судова колегія не вбачає у змісті зазначеного процесуального документу заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності.

Також не підлягають задоволенню доводи апелянта щодо можливості застосування позовної давності на стадії апеляційного провадження, з огляду на наступне.

У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2013 року № 10-70/0/4-13 «Про окремі питання застосування строків позовної давності» розяснено, що Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у справі за № 6-246цс від 11 лютого 2015 року, зазначивши. що рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Апеляційним судом на стадії апеляційного провадження правомірно та у межах наданих повноважень застосовується позовна давність за заявою, зробленою стороною у спорі під час розгляду справи в суді першої інстанції, до ухвалення рішення по суті спору.

Отже, враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку, що відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції, до винесення судового рішення по суті, клопотання про застосування позовної давності не заявлялося, то підстави для його застосування на стадії апеляційного провадження відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Посилання апелянта на незаконність рішення зводяться до власного вибіркового тлумачення норм матеріального і процесуального права без повного і системного їх аналізу, не спростовують висновків місцевого суду, не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відхилення апеляційної скарги і залишення рішення місцевого суду без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 09 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя (підпис) О. В. Чумак

Судді: (підпис) ОСОБА_10

(підпис) ОСОБА_11

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1