Провадження № 2/520/586/16
Київський районний суд м. Одеси у складі:
Головуючого - судді Куриленко О.М.,
за участю секретаря Баранової Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності,
Свої вимоги мотивував тим, що 30.05.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №2007/13-2.06/338, згідно з умов якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 744 370 дол. США з терміном повернення по 29 травня 2017 року із сплатою 12,25 % річних.
Таким чином позивач вважає, що має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку», що і стало підставою, для звернення до суду з даним позовом.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.
У судовому засіданні представник позивача ПАТ «УкрСоцбанк» - ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.
Відповідач по справі ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не зявились, про час та місце його проведення сповіщались належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань про відкладення слухання справи від них до суду не надходило.
При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, яка сповіщена про розгляд справи належним чином, від якої не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача.
Відповідно до ст. 225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
Правовідносини між сторонами врегульовані Цивільним Кодексом України, зобовязаннями щодо кредитного договору.
В судовому засіданні встановлено, що 30 травня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (у зв'язку із зміною організаційно-правової форми юридичної особи на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено Договір кредиту № 2007/13-2.06/338, відповідно до умов якого Банк надав ОСОБА_2 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 744 370,00 дол. США зі сплатою 12,25 процентів річних, та з кінцевим терміном повернення заборгованості до 29 травня 2017 року.
Надання кредиту на цілі, визначені п. 1.2. Кредитного договору, проводиться шляхом видачі Позичальнику готівкових грошей. Згідно п. 1.1.1, 1.1.2. повернення Кредиту має здійснюватись в наступному порядку: з червня 2007 року по квітень 2017 року щомісячно рівними частками по 6 203 (шість тисяч двісті три) дол. США; в травні 2017 року - 6 213 (шість тисяч двісті тринадцять) дол. США.
Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у відповідності до п.2.4. Кредитного договору у валюті Кредиту в останній робочий день місяця без урахування останнього робочого та послідуючих неробочих днів місяця, проценти нараховуються з розрахунку факт/360.
На виконання умов Кредитного договору Відповідач зобов'язався своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному умовами договору.
Як передбачено п, 4.2. Кредитного договору в разі прострочення Позичальником терміну сплати комісії за дострокове погашення Кредиту (частини Кредиту), визначеного в п.3.3.15. цього Договору, строків сплати процентів, визначених п. 2.4. цього Договору, а також прострочення строків повернення Кредиту, визначених п.п. 1.1., 2.6.З., З.2.З., 4.4 , 5.4. цього Договору Позичальник сплачує Кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасної сплаченої суми за кожний день прострочки, що діє у цей період.
У разі невиконання (неналежного виконання) Позичальником обов'язків, визначених п.п .3.3.8., 3.3.9. цього Договору, протягом більше, ніж 90 (дев'яносто) календарних днів, строк користування Кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно. Позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).
В якості забезпечення зобов'язань за вищевказаним Кредитним договором між ГІАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено Іпотечний договір від 30.05.2007 року (посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №1045), за умовами якого Іпотекодавцем передано в іпотеку Іпотекодержателю наступне нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення №9 (дев'ять), загальною площею 336, 3 кв.м. (триста тридцять шість) кв.м., яке знаходиться за адресою: м Одеса, вул. Тополева (Тополина), буд. № 14/1 «А» (надалі - Предмет іпотеки).
На момент укладення договору іпотеки право власності на Предмет іпотеки належало третій особі ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідченого ОСОБА_4, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 30.05.2007 року, зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за №1045, а також зареєстровано в Державному реєстрі правочинів 30.05.2007 року за №2117842.
Проте, як вбачається з матеріалів справи, нежиле приміщення №9 (дев'ять), загальною площею 336, 3 кв.м. (триста тридцять шість) кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Тополева (Тополина), буд. № 14/1 «А», було відчужено ТОВ «Еквенто» згідно договору купівлі - продажу від 16.08.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, що підтверджується наступним.
Так, постановою Господарського суду Одеської області від 14.02.2012 р. у справі №21/17-5170-2011 фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено ОСОБА_6 (ліцензія серії АГ № 580400 від 16.08.2011 р.).
В процедурі ліквідації фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, арбітражним керуючим ОСОБА_6 було відчужено нерухоме майно нерезиденту - ТОВ «Еквенто»
25 грудня 2012 року Постановою Вищого господарського суду України у справі №21/17-5170-2011 скасовано Постанову господарського суду Одеської області від 14.02.2012 року про визнання банкрутом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, провадження у справі припинено.
ПАТ "Укрсоцбанк" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до ТОВ "Еквенто", третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, на підставі якої ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.03.2014р № 916/1092/14 було порушено провадження у справі.
Однак, під час розгляду зазначеної справи, ПАТ "Укрсоцбанк" стало відомо про те, що ТОВ "Еквенто" було здійснено поділ нежилого приміщення № 9, загальною площею 336,3 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Тополева (Тополина), буд. 14/1-„А" на два окремі приміщення, а саме приміщення № 101 загальною площею 227,9 кв.м. та приміщення № 102 загальною площею 108,4 кв.м.
Із листа-відповіді Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 08.06 2015р № 1221 /ОМІ вбачається, що 04.06.2013р. Київською районною адміністрацією Одеської міської ради було прийнято розпорядження "Про встановлення нумерації нежитловому приміщенню № 9 по вул. Тополина, 14/1-"А", ТОВ "Еквенто".
Вказане розпорядження було прийнято райадміністрацією на підставі заяви ТОВ "Еквенто", довідок з Адресного бюро м. Одеси від 06.03.2013р. про резервування адреси об'єкта нерухомого майна, висновку КП "БТІ" Одеської міської ради від 28.05.201 Зр. №420750.72.13 щодо технічної можливості поділу об'єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: м.Одеса, вул. Тополина, (Тополева), буд. 14/1-"А", витяг про державну реєстрацію прав від 18.10.2012 року, договору купівлі-продажу від 16.08.2012р. нежилого приміщення № 9 по вул. Тополина у м. Одесі, технічного паспорту, виготовленого КП "ОМБТІ та РОН" від 09.07.2012 року.
Згідно висновку щодо технічної можливості поділу об'єкту нерухомого майна від 28 05.2013р. №420750.72.13, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Тополина, (Тополева), буд. 14/1-"А'' були створені нові об'єкти та змінені адреси, а саме:
- нежитлове приміщення № 101: 2 - кабінет; 3 - кабінет; 4 - кабінет; 5 - щитова; 6 - комора; 7 - торговий зал, 8 - комора, 9 - вмивальня, 10- туалет; загальною площею 227,9 кв.м, основною площею 211,2 кв.м, що належить ТОВ "Еквенто", розташоване за адресою вул. Тополина, 14/1-Б та складає одиницю;
- нежитлове приміщення № 102: 11 - туалет; 12- вмивальня; 13 - основне; 14 - основне, загальною площею 108,4 кв.м, основною площею 105,4 кв.м, що належить ТОВ "Еквенто", розташоване за адресою вул. Тополина, 14/1-Б та складає одиницю.
В подальшому, ТОВ "Еквенто" було відчужено нежитлове приміщення № 101 загальною площею 227,9 кв.м., що знаходиться м. Одеса, вул. Тополина, буд 14/1-„Б" фізичній особі ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на підставі Договору купівлі-продажу № 3818, посвідченого 19.09.13р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7
Підстава виникнення права власності - Договір купівлі-продажу № 3822, посвідчений 19.09.13р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7
Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача посилався на вимоги статті 23 Закону України «Про іпотеку», якою встановлено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою
Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця. має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у том обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки
Стверджував, що правовий режим майна, яке знаходиться в іпотеці, не змінюється незалежно від кількості правочинів, за якими право власності переходило до інших набувачів такого права. Тому, на думку представника позивача, до нового власника предмета іпотеки ОСОБА_1 переходять всі права і обов'язки іпотекодавця за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Правові підстави припинення іпотеки передбачені ст.17 Закону України "Про іпотеку" і полягають у наступному: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону (ЗУ "Про іпотеку"); набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.
Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
Таким чином, ЗУ "Про іпотеку" не передбачено припинення іпотеки або ж її недійсність у разі проведення відчуження переданого в іпотеку майна відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Не містяться такі положення і в цьому Законі.
У судовому засіданні представник позивача надав постанову Верховного Суду України від 23.03.2016 року та, посилаючись на ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, за якою рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, просив задовольнити позов.
Однак, як вбачається з частини 2 вказаної статті, суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Не погоджуючись з позицією представника позивача, суд вважає необхідним зауважити наступне.
Умови та порядок відновлення платоспроможності суб`єкта підприємницької діяльності-боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедур, повного або часткового задоволення вимог кредиторів встановлює Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»
Відчуження майна, переданого в іпотеку, під час проведення ліквідаційної процедури здійснюється в порядку, визначеному цим Законом
Згідно зі статтею 5 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.
З дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника (пункт 6 частини першої статті 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).
При цьому згоди іпотекодержателя на відчуження предмета іпотеки за договором, що укладається під час ліквідаційної процедури боржника, яка здійснюється в межах справи про банкрутство, положеннями Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) не передбачено.
Вказана вище правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 26.06.2013 року № 6-58цс13.
Як вбачається з матеріалів справи та зазначалося вище, спірне майно було примусово відчужене на аукціоні з продажу майна банкрута, який був проведений 16 серпня 2012 року в рамках процедури банкрутства ФОП ОСОБА_2 на підставі порушеної постанови Господарським судом Одеської області від 14.02.2012 року про визнання останнього банкрутом.
Вказана постанова суду першої інстанції була скасована постановою Вищого господарського суду України від 25 грудня 2012 року, тобто після проведення аукціону.
Відповідно до ст.4 Закону України «Про іпотеку», обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державнійреєстрації відповідно до закону. Державна реєстрація застави повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання, космічних об'єктів проводиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно із ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяження на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього закону, виникають з моменту реєстрації.
Таким чином, іпотека, як вид обтяження, виникає з моменту її реєстрації.
Отже, на момент укладання договору купівлі-продажу нерухомості на аукціоні від 16 серпня 2012 року державна реєстрація іпотеки нерухомості була скасована ухвалою Господарського суду Одеської області від 21 червня 2012 року, а також були вилучені записи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до наявних в матеріалах справи доказів, на аукціоні з продажу майна банкрута ФОП ОСОБА_2 майно було придбане ТОВ «Еквенто» та сплачено за нього повну вартість. Як було встановлено в ході судового засідання, грошові кошти ТОВ «Еквенто» перерахувало на розрахунковий рахунок приватного нотаріуса та Банк мав право на вказані кошти, так як відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Судом встановлено, що ТОВ «Еквенто», а в подальшому ОСОБА_1 було придбано спірне майно, що не було предметом іпотеки. Зазначені особи на момент придбання спірної нерухомості отримали гарантії відсутності іпотеки у вигляді відсутності запису про реєстрацію обтяження речових прав на нерухомість.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Жодною правовою нормою не передбачено автоматичного поновлення права іпотеки у разі скасування судового рішення про банкрутство.
Враховуючи зазначене, іпотека спірної нерухомості не є дійсною для нового власника, в даному випадку ОСОБА_1, а тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин ЗУ «Про іпотеку» у частині права іпотекодержателя вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки.
Оскільки предмет іпотеки був реалізований в межах ліквідаційної процедури з припиненням обтяжень в порядку, визначеному Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», і на момент укладення договорів купівлі-продажу заборони відчуження в Єдиному реєстрі заборон були відсутні, відповідно відсутні підстави вважати подальших набувачів майна недобросовісними, суд вважає, що захист прав позивача в обраний ним спосіб, що має на меті примусове позбавлення відповідача права власності на його майно як на предмет іпотеки, суперечить принципу, закладеному в ч. 2 ст. 388 ЦК України щодо неможливості витребування майна у добросовісного набувача, якщо воно було продано у порядку, встановленому для виконання судових рішень.
Аналогічної позиції дотримується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у своїй ухвалі від 07.10.2015 року № 6-6773св15.
Також суд звертає увагу та те, що даний аукціон у встановленому законом порядку недійсним не визнаний, його результати не скасовано.
Подальше скасування постанови про визнання божника банкрутом та припинення провадження у справі про банкрутство, на думку суду, само по собі не тягне незаконність вчинених в процесі ліквідаційної процедури дій, в тому числі незаконність відчуження іпотечного майна, з огляду на наступне.
Відповідно до положень ч. 7 ст. 47 Закону «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у разі визнання громадянина-підприємця банкрутом до складу ліквідаційної маси не включається майно громадянина-підприємця, на яке згідно з чинним законодавством України не може бути звернено стягнення, та майно, яке перебуває у заставі за підставами, не пов'язаними із здійсненням такою особою підприємницької діяльності.
Положеннями ч. 4 ст. 25 цього ж Закону визначено, що дії ліквідатора (ліквідаційної комісії) можуть бути оскаржені до господарського суду власником майна (органом, уповноваженим управляти майном) банкрута; особою, яка відповідає за зобов'язаннями банкрута; кожним кредитором окремо або комітетом кредиторів; особою, яка, посилаючись на свої права власника або іншу підставу, передбачену законом чи договором, оспорює правомірність віднесення майнових активів або коштів до ліквідаційної маси.
Отже, позивач, будучи іпотекодержателем реалізованого майна і посилаючись на свої права, передбачені іпотечним договором та як кредитор, мав право оспорювати правомірність віднесення майнових активів ФОП-банкрута ОСОБА_2 до ліквідаційної маси та це питання підлягало вирішенню в порядку, визначеному Законом «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».
Така ж правова позиція висловлена Верховним судом України у справі № 3-73гс14., а також в постанові №6-2684цс15 від 30.03.2016 року.
Оскільки докази неправомірності віднесення майнових активів ФОП-банкрута ОСОБА_2 до ліквідаційної маси в матеріалах справи відсутні, не можна вважати, що іпотечне майно реалізовано з порушенням встановленого законодавством порядку, а іпотека зберегла свою чинність для нового власника лише з одного факту скасування постанови про визнання боржника банкрутом та припинення у банкрутній справі провадження.
Судом врахована правова позиція Верховного Суду України у справах № № 6-63цс15, 6-53цс15, 6-332цс15, 6-449цс15, 6-639цс15, 6-495цс15, 6-1193цс15, за якою за встановлення факту переходу до відповідача права власності на нерухоме майно під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності на підставі незаконного судового рішення (про визнання недійсним договору іпотеки) до спірних правовідносин застосовуються положення ст. 23 Закону України «Про іпотеку», її дія поширюється на відповідача та зберігається обтяження цього майна іпотекою за іпотечним договором.
Однак, правовідносини у даній справі не є подібними тим, щодо яких Верховним Судом України висловлена наведена правова позиція, а пов'язані із набуттям майна на аукціоні в порядку, визначеному Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а тому стаття 23 Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин, на думку суду, не застосовується.
Крім того, слід зазначити, що по теперішній час в реєстрі реєстрації іпотек відсутній запис про наявність іпотеки відносно спірного майна.
Така ж позиція висловлена в Постанові судової палати у ціивільних справах Верховного Суду України від 24.12.2014 року №6-201цс14.
Крім того, суд звертає увагу на те, що спірне майно було реалізоване не за власним бажанням боржника ОСОБА_2, а на аукціоні на підставі судового рішення саме для того, щоб задовольнити вимоги кредиторів, серед яких був і позивач.
Також суд зауважує, що відповідно до умов іпотечного договору в іпотеку Банку було передано нежилове приміщення № 9, загальною площею 336,3 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Тополева (Тополина), буд. 14/1-„А", однак як зазначалось вище вказаного предмета іпотеки як такого вже не існує, натомість існує два окремі приміщення, а саме приміщення № 101 загальною площею 227,9 кв.м. та приміщення № 102 загальною площею 108,4 кв.м., вартість яких у судовому засіданні не визначалась і це питання взагалі не підіймалось.
Суд, вивчивши матеріали справи, доходить до висновку про те, що в справі міститься достатньо доказів для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.
Враховуючи викладене вище, та керуючись ст.ст. 16; 554; 1054 Цивільного кодексу України; ст.ст. 7, 12, 33, 34, 35, 39 Закону України Про іпотеку , ст.ст. 3; 27, 88, 112, 118-120; 151; 152 Цивільного процесуального Кодексу України,
Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності - залишити без задоволення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя Куриленко О. М.