АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Апеляційне провадження Доповідач - Іванченко М.М.
№22-ц/796/6029/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Іванченка М.М.

суддів: Рубан С.М., Кравець В.А.

при секретарі: Перетятько А.К.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК», третя особа - ОСОБА_4, про визнання недійсним кредитного договору та застосування наслідків недійсності правочину

за апеляційною скаргою ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати недійсним кредитний договір від 24 січня 2007 року № KINOGK 0083829 М, укладений між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 та застосувати до вказаного договору наслідки недійсності правочинів у вигляді двостороннього повернення всього, отриманого на виконання кредитного договору сторонами.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 29 листопада 2006 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. 24 січня 2007 року ОСОБА_4 уклав з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредитний договір № KINOGK 0083829 М, проте згоду на укладення вказаного договору ОСОБА_3 не надавала. Дізнавшись про укладення договору та ознайомившись із його умовами, позивач дійшла до висновку про те, що кредитний договір порушує її законні права та інтереси, а також укладений всупереч вимогам закону, а отже підлягає визнанню судом недійсним. А тому посилаючись на викладене, а також положення ст. 65 СК України та ст.ст. 203, 215 та 216 ЦК України, позивач звернулась із вказаним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», третя особа - ОСОБА_4, про визнання недійсним кредитного договору та застосування наслідків недійсності правочину - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення вимог у повному обсязі.

У поданій апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для розгляду справи. Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що кредитні кошти, які отриманні ОСОБА_4 витрачено на купівлю квартири, яка на даний момент знаходиться в іпотеці. Крім того, апелянт зазначає, що кредитні кошти було надано під несправедливі відсотки.

Сторони у судове засідання не з'явився про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від представника позивача ОСОБА_5 надійшла заява про відкладення розгляд справи, у зв'язку з її перебуванням у відпустці. Колегія суддів вважає, що вказана заява не може прийматись до уваги, оскільки ОСОБА_3 відповідно до наявної в матеріалах справи довіреності уповноважувала ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на представництво її інтересів у суді. Крім того наданий наказ №14 від 10 червня 2016 року «Про надання відпустки» підписаний самим ОСОБА_7 Також необхідно зазначити, що 28 квітня 2016 року ОСОБА_5 була повідомлена про судове засідання призначене на 16 червня 2016 року на 15 год. 20 хв.

Крім того від представника відповідача надійшла заява з проханням відкласти розгляд справи, у зв'язку перебуванням представника у іншому судовому засідання. Проте доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надіслала.

З огляду на викладене та відповідно до ст.305 ЦПК України колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явились.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 29 листопада 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про одруження серія 1-ОК№036586.

24 січня 2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, умовами якого визначено, що банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу та/або перерахування їх на рахунок в строки, розмірах та для цілей, передбачених договором.

Відповідно до п.2.2 позичальник зобов'язався використати кредит за цільовим призначенням, а також погасити кредит та сплатити відсотки за користування кредитом і винагороду, передбачені договором.

Судом встановлено, що банк на виконання умов кредитного договору від 24 січня 2007 року надав кошти.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що згода позивача на укладення кредитного договору не є обов'язковою, а тому позовні вимоги в частині визнання кредитного договору суд вважав недоведеними. Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Частинами 2,4 ст.65 СК України визначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Укладений одним із подружжя договір створює обов'язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім'ї.

Пунктом 25 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити із такого. Положення ст.65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Згідно із Правовою позицією, висловленою Верховним Судом України під час ухвалення постанови від 12 вересня 2012 року за № 6-88цс12, договір укладений одним із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім'ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім'ї, він не створює обов'язку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Також Правовою позицією, висловленою Верховним Судом України висловленої по справі № 6-55цс12 від 19 червня 2013 року договір укладений одним із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім'ї. Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого із членів подружжя.

Колегія суддів вважає, що матеріали справине містять належних та допустимих доказів того, що оспорюваний кредитний договір укладався в інтересах сім'ї та майно використовується на задоволення потреб сім'ї. А отже колегія суддів вважає, що оспорюваний кредитний договір укладено не в інтересах сім'ї та він не створює обов'язку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається, а тому відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 при підписанні спірного кредитного договору погодився з його умовами. Договір підписаний обома сторонами, відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договорів не висловлювали, підпис ОСОБА_4 на договорі свідчить про його згоду на укладення кредитного договору саме на тих умовах, які зазначені в договорі. А тому колегія суддів вважає посилання апелянта на те, що умови кредитного договору є несправедливими є необґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді: