АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

29 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Махлай Л.Д.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2015 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» ( далі - ПАТ «КБ «Надра», Банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1, в якому посилаючись на невиконання боржником своїх зобов'язань за договором, просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість по відсоткам за кредитним договором у сумі 134 174, 16 долари США та пеню у розмірі 521 800,60 грн.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2015 року позов задоволено.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року в задоволені заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду просив його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Зазначав, що судом не враховано, що мало місце дострокове стягнення заборгованості за договором так як позивач вже звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості, отже строк дії кредитного договору закінчився, а між сторонами існують лише невиконані зобов'язальні правовідносини.

Разом з цим, зазначав, що суд першої інстанції необґрунтовано, без належних та допустимих доказів, дійшов висновку про наявність заборгованості у відповідачів перед Банком.

Також судом не враховано, що право Банку на отримання процентів припинилося з моменту набрання законної сили рішенням суду про стягнення заборгованості. Судом не зазначено, за які порушення застосовано штрафні санкції, а у рішенні суду відсутня правова аргументація застосування штрафних санкцій.

Крім того, позивачем було пропущено строк позовної давності на звернення до суду, а оскільки апелянта не було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи, він був позбавлений права звернутися до суду з відповідним клопотанням.

Також, зазначав, щодо припинення строку дії договору поруки.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, просила задовольнити з підстав наведених в ній.

Представника ПАТ «КБ «Надра» - Цвєтков В.М. проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив відхилити.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належним чином повідомлялися про час та місце судового розгляду, в судове засідання не з'явилися. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з'явилися в судове засідання, оскільки відповідно до положень ст. 305 ЦПК України їх явка є не обов'язковою.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 06 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний Банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № 511/П/99/2008-840, за умовами якого Банк надав позичальникові у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 358 616 доларів США під 14,19 % річних. Строк дії договору до 06 серпня 2028 року

Належне виконання зобов'язань за вказаним договором забезпечувалось договором поруки укладеним 06 серпня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_3 та ОСОБА_1

ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання по виплаті кредитних коштів не виконував, що стало підставою для звернення Банку до суду з позовною заявою про дострокове стягнення заборгованості.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києві від 18 червня 2010 року з відповідачів солідарно стягнуто заборгованість в розмірі 3 471 053,33 грн., що утворилась станом на 29 березня 2010 року, у тому числі заборгованість за кредитом, по сплаті відсотків, пені за прострочення сплати кредиту, штрафу за порушення умов кредитного договору, та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Станом на день звернення ПАТ «КБ «Надра» до суду з даним позовом рішення Шевченківського районного суду м. Києві від 18 червня 2010 року відповідачами не виконано.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду про стягнення боргу відповідачами не виконано, боржники до цього часу не повернули борг, а саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснено, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін та не звільняє боржника від стягнення процентів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи із системного аналізу ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. (така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1206цс15 від 23 вересня 2015 року).

Відповідно до п. 1.3.1 Кредитного договору відсотки за користування кредитом розраховуються Банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 14,19 % річних.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про стягнення відсотків за користування кредитними коштами відповідає нормам матеріального права.

Суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, ретельно дослідив суму заборгованості, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення у солідарному порядку відсотків з відповідачів, про що ухвалив відповідне рішення.

Судом вірно взято за основу розрахунок відсотків, наданий позивачем, оскільки такий розрахунок зроблено з урахуванням вже сплаченої суми заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідачами, відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України, свого розрахунку не надано та ненадано жодних належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо застосування строку позовної давності.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення права особи.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, останній платіж по відсоткам за кредитом здійснено ОСОБА_2 26.06.2012 року, а отже звернення Банку до суду відбулося в межах трирічного строку.

Враховуючи те, що позивач звернувся до суду з позовом у січні 2015 року, колегія суддів не вбачає підстав для відмови у задоволенні позовних вимог на підстав ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності є безпідставними та ґрунтуються на довільному трактуванні відповідачем норм закону.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідачів про час та місце розгляду справи не можуть бути підставною для скасування рішення суду.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Разом з цим, колегія судді не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідачів пені з огляду на наступне.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення пені, позивач обґрунтовував їх порушенням боржником умов Кредитного договору.

Так, п. 5.2 Кредитного договору передбачено, що у разі прострочення позичальником виконання зобов'язання щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій у строк, визначений п. 3.3.3 Кредитного договору, позичальник сплачує Банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду м. Києві від 18 червня 2010 року достроково стягнуто заборгованість за кредитом.

Тобто, у ОСОБА_2, з дня ухвалення рішення, відсутнє зобов'язання по сплаті щомісячних платежів, оскільки виникло зобов'язання щодо повернення усієї суми кредитних коштів.

Ураховуючи наведене позовні вимоги про стягнення пені згідно п. 5.2 Кредитного договору є необґрунтованим. Оскільки, позовні вимоги про стягнення пені на підставі ст. 625 ЦК України до суду не заявлялися, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій.

Отже, враховуючи те, що суд неповно з'ясував обставини справи, що мають значення для справи в частині вирішення питання про стягнення пені, порушив норми процесуального права, рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору в цій частині, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення в частині стягнення пені та ухвалення нового про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 309, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» пені у розмірі 521 800,40 грн. скасувати на ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволені цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/1001/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5544/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Фролова І.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.