У х в а л а

іменем україни

4 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.

суддів: Гвоздика П.О., Завгородньої І.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, стягнення вартості квартири, витрат на погашення боргу за комунальні послуги, витрат на утримання квартири та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5, на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 2 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що ними у ОСОБА_3 було придбано у спільну сумісну власність за договором купівлі-продажу від 2 серпня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_6., квартиру АДРЕСА_1. Згоду на укладення вказаного договору дала дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_4, з якою він на час укладення договору перебував у шлюбі. На даний час діяльність нотаріуса ОСОБА_6. припинена, а документи щодо її діяльності передані до Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області. У лютому 2014 року позивачі дізналися, що ОСОБА_7 в судовому порядку просить витребувати у них спірну квартиру, оскільки квартира вибула з його володіння незаконно, нібито за рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 24 вересня 2008 року, згідно з яким право власності на квартиру перейшло до ОСОБА_8, який у подальшому продав квартиру ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 14 червня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Моісеєнко Д.О. Зазначені обставини встановлені рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 7 липня 2014 року, яке набрало законної сили, відповідно до якого позовні вимоги ОСОБА_7 було задоволено, спірну квартиру витребувано у них, з їх виселенням. Таким чином позивачі були позбавлені права власності на квартиру через обставини, які були їм невідомі і не могли бути відомі на час укладення оспорюваного правочину з ОСОБА_3 Позивачі просили визнати недійсним договір купівлі-продажу від 2 серпня 2012 року, укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, квартири АДРЕСА_1, стягнути солідарно з відповідачів вартість спірної квартири у розмірі 199 150 грн, витрати на погашення боргу за комунальні послуги за квартиру, що існував на момент укладення договору купівлі-продажу та був погашений ними, в сумі 9 502 грн 42 коп., вартість витрат на утримання спірної квартири в сумі 12 379 грн 34 коп. та моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 2 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 грудня 2015 року, позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 2 серпня 2012 року, укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_6. та зареєстрований у реєстрі за № 1143.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках кошти в сумі 38 000 грн, отримані за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеним між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3., посвідченим приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_6. та зареєстрованим у реєстрі за № 1143.

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 2 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 грудня 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Як убачається з матеріалів справи 2 серпня 2012 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).

Судом було встановлено та вбачається з матеріалів справи, що у січні

2014 року ОСОБА_7, звернувся з позовною заявою до ОСОБА_1,

ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що 30 вересня 1999 року він придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрував своє право власності на квартиру в установленому законом порядку і надав квартиру своїй сестрі в безоплатне користування. Влітку 2012 року йому стало відомо, що його майном незаконно заволоділи невідомі йому особи, тому просив суд витребувати майно із чужого незаконного володіння, виселити

ОСОБА_1, ОСОБА_2 зі спірної квартири, скасувати державну реєстрацію права власності вказаних осіб на спірну квартиру й зобов'язати внести відомості про реєстрацію його права власності на вищевказану квартиру у визначеному законом порядку.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 7 липня 2014 року витребувано у ОСОБА_1, ОСОБА_2 вказану вище квартиру, яка належить ОСОБА_7, зобов'язано відповідачів повернути квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_7 за належністю, та виселено ОСОБА_1, ОСОБА_2 зі спірної квартири (а.с. 17-19).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2014 року рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 листопада 2014 року залишено без змін (а.с.20,21).

Вказаним судовим рішенням встановлено, що 30 вересня 1999 року на товарній біржі «Дніпродзержинська» між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 було укладено договір № 006/021 купівлі-продажу однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1. Кошти за квартиру ОСОБА_7 в повному обсязі сплатив у момент укладання угоди. Вказана квартира була передана ОСОБА_7, який зареєстрував право власності на неї в ОКП «Дніпродзержинське БТІ» в реєстраційній книзі № 128 за реєстровим № 21547 від 7 жовтня 1999 року. ОСОБА_7 був зареєстрований за вказаною вище адресою із 3 грудня

1999 року до 1 листопада 2000 року. У 2000 році останній передав спірну квартиру у безоплатне користування своїй сестрі - ОСОБА_10, яка була засуджена за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 307 КК України та 17 грудня 2011 року звільнилася, відбувши строк покарання. У червні 2012 року ОСОБА_10 повідомила ОСОБА_7 про те, що в його квартирі проживають сторонні люди.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 вересня 2008 року після померлого

ОСОБА_7 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, було визнано за

ОСОБА_8

Однак, під час розгляду справи судом було встановлено, що справа про перехід права власності від ОСОБА_7 до ОСОБА_8 Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області взагалі не розглядалася.

Баглійським РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області відкрито кримінальне провадження № 0000008 від 21 листопада

2012 року за заявою ОСОБА_11. за фактом заволодіння невідомими особами шляхом підробки документів квартирою за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_7

(а.с. 17-21).

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 червня 2010 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського нотаріального округу Моісеєнко Д.О., реєстр

№ 530, право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за

ОСОБА_3

2 серпня 2012 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу вказаної вище квартири (а.с. 12).

Із витягу про державну реєстрацію прав убачається, що 14 серпня 2012 року право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1,

ОСОБА_2 (а.с. 13).

Звернувшись із зазначеними позовними вимогами, ОСОБА_1, ОСОБА_2 посилалися на те, що вони на даний час позбавлені права власності на квартиру через обставини, котрі були їм невідомі і не могли бути відомі на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири з ОСОБА_3, тому просили визнати договір купівлі-продажу квартири від 2 серпня 2012 року недійсним та повернути їм кошти, витрачені ними на придбання квартири, витрати на погашення боргу за комунальні послуги, витрати на утримання квартири, відшкодувати завдану їм моральну шкоду (а.с. 4-7, 42-46, 98, 99).

Як убачається із копії нотаріальної справи за договором купівлі-продажу від

2 серпня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом ОСОБА_6.,

ОСОБА_3 продав спірну квартиру позивачам ОСОБА_1, ОСОБА_2 за 38 000 грн (а.с. 116).

Відповідно до п. 7 Договору та заяви ОСОБА_4, продаж здійснено за згодою останньої, як дружини ОСОБА_3 (а.с. 116, 117, 124).

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 7 липня 2014 року, яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_8 протиправно заволодів спірною квартирою, яка належить ОСОБА_7, та яка була в подальшому придбана відповідачем ОСОБА_3

Згідно із п. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити

ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За правилами ч. 1 ст. 215 ЦК Українинедодержання в момент вчинення правочину стороною вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України є підставою недійсності правочину.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребування у нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Відповідно до правової позиції, якої Верховний Суд України дійшов під час розгляду справи № 6-1168цс15, згідно з ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Аналіз ст. 388 ЦК України дає підстави для висновку, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Якщо таке майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право його витребувати від добросовісного набувача у всіх випадках.

За таких обставин, ураховуючи, що рішенням Баглійського районного суду

м. Дніпродзержинська від 7 липня 2014 року, яке набрало законної сили, у

ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 було витребувано спірну квартиру та виселено їх із квартири, яка була продана їм ОСОБА_3 зі згоди його дружини ОСОБА_4, на підставі договору купівлі-продажу від

2 серпня 2012 року, та яка ОСОБА_3 була придбана у ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 14 червня 2010 року, та враховуючи, що право власності за ОСОБА_8 на вищезазначену квартиру було визнано на підставі рішення суду, яке взагалі не існує, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215, 216, 388, 392, 661 ЦК України, ст. 63 СК України, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2

Апеляційним судом правильно не взято до уваги доводи апеляційної скарги щодо невстановлення вини ОСОБА_3 вищевказаним судовим рішенням від 7 липня 2014 року як під час придбання так і під час продажу спірної квартири, оскільки вказане не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог

ОСОБА_1, ОСОБА_2

Такі висновки судів відповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, яким дана правильна оцінка.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків, яких дійшли суди за результатами розгляду справи, та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 2 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.І. Мартинюк
П.О. Гвоздик
І.М. Завгородня