Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №328/391/16
Провадження №22ц/778/1802/16 Головуючий у 1 інстанції: Петренко Л.В.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді: Каракуші К.В.,

суддів: Гончар М.С.,

ОСОБА_2

при секретарі: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 16 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального закладу «Молочанська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» Запорізької обласної ради, третя особа - ОСОБА_4, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом до КЗ «Молочанська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» Запорізької обласної ради, який уточнювала.

В обґрунтування позову зазначала, що вона працювала в комунальному закладі «Молочанська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» Запорізької обласної ради на посаді вихователя з 01.09.2005 року. Адміністрацією закладу 28.08.2015 року був виданий наказ про попередження працівників щодо звільнення на підставіп.1 ст.40 КЗпП України в тому числі і її. З 02.11.2015 року вона була звільнена з займаної посади на підставі наказу відповідача № 314-к від 30.10.2015 року у зв'язку зі скороченням чисельності штату за п.1ст.40 КЗпП України.

Посилаючись на те, що порівняно з іншими вихователями, які залишилися працювати, вона мала переважне право на залишення на роботі, оскільки має вищу педагогічну освіту, та сама без участі батька, з якого за рішенням суду отримує аліменти у розмірі 1000грн, виховує чотирьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3; ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, однак при звільненні керівництво закладу не взяло це до уваги, тому просила поновити її на роботі та стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 02.11.2015 року по день поновлення на роботі.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 16 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_3 строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить частково скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи із наступного.

Рішення суду в частині поновлення строку звернення з позовними вимогами про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не оскаржено, тому у відповідності до присів ч.1 ст.303 ЦПК України колегією суддів не перевіряється.

На підставі п.2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення,ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно до вимог ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

Оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3, згідно наказу № 130 від 01.09.2005 року була прийнята на посаду вихователя Молочанської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату для дітей-сиріт (а.с. 6-7, 81).

Згідно рішення Запорізької обласної ради від 29.10.2009 року № 21 Молочанську спеціальну загальноосвітню школу-інтернат для дітей-сиріт і дітей, які залишились без піклування батьків перейменовано в комунальний заклад «Молочанська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» Запорізької обласної ради. Комунальний заклад «Молочанська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» Запорізької обласної ради є юридичною особою (а.с. 125-148).

14 липня 2015 року адміністрацією закладу було видано наказ за № 40/1 «Про скорочення чисельності штату комунального закладу «Молочанська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» Запорізької обласної ради, у відповідності до якого прийнято рішення внести зміни до штатного розпису КЗ «Молочанська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат», провести скорочення чисельності штату згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України з 01.11.2015 року в кількості 16 штатних одиниць, а саме: вчителів (6 одиниць), вихователів (10 одиниць) та повідомити профспілковий комітет про скорочення чисельності штату в кількості 16 одиниць (а.с. 38).

Судом встановлено, що у відповідача відбулось скорочення штату працівників, а саме скорочено 16 штатних одиниць, з яких 6 посад вчителів та 10 посад вихователів, на що була отримана згода профсіпкового комітету від 21.07.2015 року (а.с. 40).

26 серпня 2015 року на засіданні робочої комісії по здійсненню контролю за виконанням колективного договору на 2015-2017 роки було погоджено кандидатури педагогічних працівників, які підлягають попередженню про звільнення з посад відповідно до наказу від 14.07.2015 року № 40/1, до числа яких була включена вихователь ОСОБА_3О.(а.с. 41).

28 серпня 2015 року ОСОБА_3 була попереджена про майбутнє звільнення з 01 листопада 2015 року (а.с.45).

23 жовтня 2015 року отримана згода профспілкового комітету на розірвання трудового договору з вихователем ОСОБА_3 за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 62-63).

На підставі наказу відповідача № 314-к від 30 жовтня 2015 року у звязку зі скороченням чисельності штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України та наказів № 40/1 від 14 липня 2015 року «Про скорочення чисельності штату комунального закладу «Молочанська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» Запорізької обласної ради, № 47 від 28.08.2015 року «Про попередження працівників щодо звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України», згоди профспілкового комітету закладу (протокол № 11 від 23.10.2015 року) звільнено вихователя ОСОБА_3 з 02 листопада 2015 року у звязку зі скороченням чисельності штату з виплатою вихідної допомоги згідно чинного законодавства України (а.с. 64, 7).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулось з дотриманням приписів трудового законодавства.

Проте з таким висновком суду не погоджується колегія суддів з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами) роз'яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі .

Відповідно до положень ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

У відповідності до приписів ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - ч. 6 ст. 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Встановлено, що ОСОБА_3 є одинокою матірю чотирьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3; ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується свідоцтвами про народження дітей та свідоцтвом про розірвання шлюбу від 13 січня 2009 року (а.с. 11-14, 10). Батько дітей ОСОБА_9 разом з дітьми не проживає.

Поняття «одинокої матері" визначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів". Згідно з п. 9 цієї постанови одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує й утримує дитину сама.

Проте, на переконання колегії суддів визначення одинокої матері, викладене у постанові Пленуму Верховного Суду України, не повинне застосовуватись після введення в дію Закону України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року, оскільки п. 5 ч. 12 ст. 10 цього Закону визначає одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька. Отже, участь батька в утриманні дитини не позбавляє матері статусу одинокої.

Відхиляючи доводи позивача ОСОБА_3 про незаконність звільнення з підстав переважного права залишення на роботі, оскільки вона сама виховує чотирьох неповнолітніх дітей, двоє з яких не досягли чотирнадцяти років, суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин приписи ч.3 ст.184 КЗпП України, які забороняють звільнення одинокої матері при наявності у неї дитини віком до чотирнадцяти років, окрім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, та необґрунтовано піддав критиці припис Державної служби України з питань праці за №08-29-021/007-005 від 02 листопада 2015 року.

Так, у відповідності до припису Державної служби України з питань праці за №08-29-021/007-005 від 02 листопада 2015 року звільнення ОСОБА_3 відбулось з порушенням переважного права на залишення на роботі при вивільненні у звязку із скороченням, оскільки на її утриманні знаходиться четверо неповнолітніх дітей (а.с.78).

Таким чином, колегія суддів вважає, що наказ № 314-к від 30 жовтня 2015 року про звільнення ОСОБА_10 у звязку зі скороченням чисельності штату (п. 1 ст. 40 КЗпП України) є незаконним, оскільки його винесено без врахування гарантій передбачених ч.3 ст.184 КЗпП України, тому позивач ОСОБА_3 підлягає поновленню на роботі на посаді вихователя.

У відповідності до приписів ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 листопада 2015 року, оскільки згідно до наказу № 314-к від 30 жовтня 2015 року її було звільнено з 02 листопада 2015 року (а.с. 201) до 05 травня 2016 року, тобто з часу ухвалення рішення апеляційним судом.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Так, відповідно до довідки відповідача від 04 травня 2016 року №132/01-21 середньомісячна заробітна плата ОСОБА_3 становила 3480,31грн, а середньоденна заробітна плата 133,86грн.

Кількість робочих днів за період з 02 листапад 2015 року по 05 травня 2016 року становить 129 днів (21 робочий день у листопаді 2015 року + 23 робочі дні у грудні 2015 року + 19 робочих днів у січні 2016 року + 21 робочий день у лютому 2016 року + 22 робочих днів у березні 2016 року + 21 робочий день у квітні 2016 року + 2 робочі дні у травні 2016 року).

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується наступним чином: 133,86 грн. * 129 днів = 17267,94грн.

Визначаючи до стягнення розмір виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу колегія суддів враховує розяснення викладені у п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" про те, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток за період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав у цей час.

Як вбачається із довідки відповідача від 04 травня 2016 року за №138/01-21 ОСОБА_3 було випалчено у відповідності до вимог ст.44 КЗпП України вихідну допомогу у розмірі 3346,45грн.

Згідно інформації Токмацького міськрайонного центру зайнятості від 27 травня 2016 року за №721/03-07 ОСОБА_3 за час перебування на обліку в центрі зайнятості було сплачено допомога по безробіттю на загальну суму 7790,38грн.

Таким чином, від загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 17267,94грн підлягає вирахуванню сума отриманої позивачем вихідної допомоги 3346,45грн. та допомоги по безробіттю 7790,38грн, отже до стягнення підлягає 6130,81грн (17267,94грн - 3346,45грн - 7790,38грн), при чому вказана сума обрахована до стягнення без врахування обовязкових платежів та податків.

Відповідно п.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", позивач звільнений від сплати судового збору за подачу позову про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі, тому судовий збір з позовної заяви не сплачувався, що у відповідності до ч. 3ст.88 ЦПК України є підставою для стягнення судового збору з відповідача у розмірі 1736,28грн (826,80грн + 909,48грн) в дохід держави пропорційно до задоволених вимог позивача і складається з судового збору за подачу позову до суду першої інстанції з вимогами немайнового характеру (поновлення на роботі) та майнового (стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу) у розмірі 826,80грн. та за апеляційний розгляд скарги 909,48грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 16 лютого 2016 року по цій справі в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 до Комунального закладу «Молочанська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» Запорізької обласної ради про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Поновити ОСОБА_3 на посаді вихователя Комунального закладу «Молочанська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» Запорізької обласної ради.

Стягнути з Комунального закладу «Молочанська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 6130,81 грн. (шість тисяч сто тридцять) без урахування обовязкових платежів та податків.

Стягнути з Комунального закладу «Молочанська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» Запорізької обласної ради на користь держави судові витрати у розмірі 1736,28грн (тисяча сімсот тридцять шість).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте воно може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: