Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №334/2266/13 Головуючий у 1 інстанції: Лисенко Л.І.
Провадження №22ц/778/34/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого, суддіОСОБА_2
суддів:ОСОБА_3
ОСОБА_1
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 16.07.2011 року помер її батько ОСОБА_7 Її мати померла 24.05.2005 року. Спадкоємицями після смерті батька залишилися вона та її брат ОСОБА_8

Протягом 6 місяців після смерті батька вона звернулася до другої нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але їй повідомили, що 20.05.2009 року все майно батько заповів ОСОБА_6 позивач вважає заповіт недійсним, оскільки батько тяжко хворів, переніс інсульт. На момент складання заповіту знаходився у такому стані, що не міг усвідомлювати значення своїх дій.

Просила суд визнати заповіт ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9 20.05.2009 року та зареєстрований у реєстрі за №462 недійсним.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 16.07.2011 року помер батько позивачки ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 9).

ОСОБА_7 за життя 20 травня 2009 року на все своє майно склав заповіт на імя своєї дружини ОСОБА_10, який було посвідчено нотаріально (т. 1 а.с. 46).

Позивач, яка є дочкою ОСОБА_7 вважає заповіт недійсним з підстав ст. 225 ЦК України, оскільки батько тяжко хворів, переніс інсульт, а тому на момент складання заповіту знаходився у такому стані, що не міг усвідомлювати значення своїх дій.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що суду не було надано доказів того, що ОСОБА_7 на час складання заповіту на 20.05.2009 року не розумів значення своїх дій у повному обсязі та не міг ними керувати.

З таким висновком погоджується і колегія суддів.

Так, відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, відсутність в особи на момент вчинення правочину необхідного обсягу цивільної дієздатності є підставою для недійсності такого правочину.

Згідно зі ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

За змістом зазначеної норми для визнання правочину недійсним необхідно достовірне встановлення факту, що особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін.

Зокрема, суд вірно послався на висновок судово-психіатричної експертизи акт № 111 від 24.02.2015 року відповідно до якого відповісти на питання, чи міг ОСОБА_7, на момент складання заповіту у повному обсязі розуміти значення своїх дій і керувати ними не має можливості у звязку із відсутністю записів в медичній документації про його психічний стан (т. 1 а.с. 197-204).

Допитана колегією суддів експерт КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ОСОБА_11, яка брала участь при складанні зазначеного акту, підтвердила вказаний висновок щодо неможливості встановлення психічного стану ОСОБА_7 на момент складання заповіту через відсутність необхідної медичної документації за вказаний період.

Надані в ході апеляційного розгляду від Філії «Клінічний санаторій «Великий Луг» ПАТ «Приазовкурорт» до апеляційного суду додатково копії двох медичних карток на ОСОБА_7 який за життя проходив санаторно-курортне лікування у вказаному закладі з 1.11.2005 року по 24.11.2005 року та з 26.11.2008 року по 16.12.2008 року, які не оглядались вказаними експертами при складанні вказаного акту, експертом ОСОБА_11 оцінені як такі, що не містять достатньої інформації про психічний стан ОСОБА_7, та не можуть вплинути на попередній вказаний висновок експертів, тим більше що вони не відносяться до спірного періоду.

Натомість підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

За ст. 10 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність позивача в момент підписання вказаних угод розуміти значення своїх дій та керувати ними, а наявність певних хвороб до часу складання заповіту сама по собі не є достатнім для визнання заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, а інших переконливих доказів на підтвердження нездатності спадкодавця розуміти значення своїх дій не надано, позов задоволенню не підлягає.

Окрім цього, приватний нотаріус ОСОБА_12, яка посвідчувала вказаний заповіт письмово повідомила суд, що у неї не було жодних сумнівів, що ОСОБА_7 при складанні ним заповіту не розумів значення своїх дій (т. 1 а.с. 22-24).

Показання свідків на які посилається особа, що подала апеляційну скаргу, щодо зміни психічного стану, замкнутості ОСОБА_7, після перенесеного ним захворювання, не свідчать беззаперечно про те, що на час складання заповіту він перебував у такому стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними.

Достовірні докази, в тому числі і покази свідків, про тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо ОСОБА_7 в день складання ним заповіту, а саме 20.05.2009 року в справі відсутні.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі в тому числі і зазначення прізвища в заповіті дружини яке вона мала до укладення шлюбу; про те, що ОСОБА_7 за життя нікому не розповідав про складений заповіт; про наявність хвороб у ОСОБА_7; про те, що відповідачка в своїй заяві до нотаріуса про прийняття спадщини не повідомила про наявність інших спадкоємців, не спростовують висновки суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які являються обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Отже висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, та підстав для його скасування колегія судів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: