Провадження №2/761/1516/2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21 січня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді: Осаулова А.А.

при секретарі: Вольда М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної медичної академії післядипломної освіти ім..П.Л.Шупика про визнання причини відсутності на роботі поважною, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національної медичної академії післядипломної освіти ім..П.Л.Шупика, де просив суд визнати причину відсутності його на роботі 23.10.2014 року, поважною; скасувати наказ від 07.11.2014 року за №373-к про його звільнення з посади доцента кафедри стоматології Інституту стоматології Національної медичної академії післядипломної освіти ім..П.Л.Шупика; поновити його на роботі на вказаній посаді; стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі на момент винесення рішення у справі та стягнути моральну шкоду в розмірі - 5000 грн., а також судові витрати.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач ОСОБА_1 з 2000 року працював в Національній медичній академії післядипломної освіти ім..П.Л.Шупика, але оскаржуваним наказом від 07.11.2014 року він був звільнений у відповідності до вимог п.4 ст.40 КЗпП України із займаної посади за прогул без поважних причин, що мав місце 23.10.2014 року. Позивач вважає, що викладені у наказі причини для звільнення не відповідають фактичним обставинам щодо відсутності його на роботі, які позивач вважає поважними з огляду на те, що він приймав участь у період з 23 по 25.10.2014 року у з»їзді Ассоціації стоматологів України в м.Одеса, будучи доповідачем на відповідну тему стендової доповіді. При цьому, до від»їзду 22.10.2014 року позивач подав виконуючій обов»язки завідуючого кафедри Волосовець Т.М. заяву із проханням виїхати на конференцію в м.Одесу, оскільки сам завідуючий ОСОБА_4 виїхав на конференцію. Остання усно погодила вид»їзд позивача, залишивши її у себе, без будь-яких заперечень. При поверненні в м.Київ зі з»їзду позивач дізнався, що завідуючим кафедрою ОСОБА_4 подано на ім'я ректора Академії рапорт про вчинення ним прогулу. З цього приводу позивачем було надано пояснення щодо перебування у службовому відрядженні і про те, що тимчасова відсутність була погоджена з особою, яка виконувала обов'язки завідувача кафедри. При цьому, умовами укладеного із позивачем контракту визначено обов»язок позивача підвищувати свій професійний рівень, удосконалення теоретичних знань та практичного досвіду. Вказані обставини є такими, що вказують на поважність причин неявки на роботу, а тому звільнення за прогул є незаконним. Крім того, позивач зазначає, що відповідачем при застосуванні дисциплінарного стягнення не було враховано ступінь важкості проступку, заподіяну шкоду, негативні наслідки тощо. Відповідач не взяв до уваги попередню роботу позивача, відсутність негативних наслідків, оскільки навіть не було заплановано навчань із слухачами в період з 01.10.14 р. по 30.10.2014 року. Такі неправомірні дії відповідача призвели до спричинення моральної шкоди. Позивач біля 14 років працював в Академії, мав певні плани, які пов'язував з цією роботою. Як наслідок позивач, практично здорова людина занедужав та 10 календарних днів знаходився на лікарняному. За таких обставин позивач просить суд визнати причину відсутності його на роботі 23.10.2014 р. поважною, скасувавши наказ про звільнення від 07.11.2014 р. № 373-к та поновити ОСОБА_1 на посаді доцента, стягнувши з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу по день винесення рішення у справі та суму у розмірі 5 000,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач, його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі. Зазначили, що участь позивача саме у з»їзді стоматологів є поважною причиною відсутності на роботі. Оскільки станом на день розгляду справи вимушений прогул становить біля 300 днів, а тому розмір середнього заробітку за цей період станом на 21.01.2016 року становить - 79 737 грн., який сторона позивача просила стягнути з відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав свої письмові заперечення проти позову, зазначивши, що позивач самовільно за відсутності такого розпорядження керівництва та відрядження самовільно покинув робоче місце з 22.10.2014 р. по 24.10.2014 року, не оформивши ні відпустки, ні відрядження. Його участь у з»їзді стоматологів була не обов»язкова. Таким чином, він був відсутній на роботі без поважних причин, що відповідно до вимог чинного законодавства вважається прогулом. Доказами відсутності позивача на робочому місті є відповідні акти перевірки. Крім того 23.10.2014 р. ОСОБА_1 мав проводити заняття на циклі тематичного удосконалення» актуальні питання стоматології» і його замінював інший викладач,що спричинило незручності іншому викладачу і тяжкі наслідки інституту, які були вимушені змінювати свій графік для закриття семінарський занять у групах позивача. Таким чином, ОСОБА_1 зірвав начальний процес. Крім того, були і інші порушення у вигляді недобросовісної поведінки позивача, що у своїй сукупності зумовило поставлення на обговорення питання про саме його звільнення з роботи. Відтак Факт порушення трудової дисципліну з боку ОСОБА_1 виносився на обговорення кафедри. По даному питанню виступали колеги позивача, які зазначили, що ОСОБА_1 неодноразово порушував педагогічний процес, що відповідно мали наслідки в частині зриву навчального процесу. Інститутом було отримано пояснення позивача, всі обставини вчинення дисциплінарного проступку, ступінь його тяжкості та прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади. Було отримано і згоду відповідного профспілкового комітету. За таких обставин вимог позивача є безпідставними та необґрунтованими.

Свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що за наслідками відсутності на роботі позивача з 22 по 23.10.14 були складені акти перевірки. Напередодні від»їзду на з»їзд в м.Одесу були збори працівників, де ставилось на обговорення питання про перелік осіб, що бажають поїхати, але ОСОБА_1 такого бажання не висловив. При цьому, до ві»їзду позивача надавав їй заяву про це, але вона не мала права її візувати, оскільки офіційно виконуючою обов»язки завідувача кафедри на той час не була. Заяву вона передала табельнику для обліку робочого часу. За час відсутності на роботі позивача, його підміняв інший доцент.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що вона в складі комісії з»ясовувала причини відсутності позивача на робочому місці, як були визнані неповажними і тому питання про його звільнення було спочатку винесено на збори, а потів на засідання профспілкового органу, які надали згоду на це. Він повинен був спланувати поїздку завчасно і не зривати навчальний процес, що є грубим порушення трудової дисципліни.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що він був присутній на з»їзді стоматологів в жовтні 2014 року, де також був позивач, який дозволу на поїздку у нього не питав та поїхав самостійно, вчинивши прогул з роботи без поважних причин. У зв»язку з чим, він написав на ім.»я ректора Академії рапорт. Після проведення засідань питання про звільнення ОСОБА_1 за прогул було погоджено та його наказом ректора було звільнено.

Вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача та свідків, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 29.07.2015 року були скасовані попередні рішення Шевченківського районного суду від 06.03.2015 року та ухвала Апеляційного суду м.Києва від 13.05.2015 року із направлення справи на новий судовий розгляд.

Вказаною ухвалою суду встановлено ряд обставин і зазначено про необхідність з»ясування судом при новому розгляді питання щодо поважності причин відсутності позивача на роботі 23.10.2014 року та наявності самого прогулу без поважних причин позивача.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що ОСОБА_1 обіймав посаду доцента кафедри стоматології Інституту стоматології Національної медичної академії післядипломної освіти ім..П.Л.Шупика(надалі по тексту НМАПО імені П.Л. Шупика). При цьому, позивач працював на підприємстві відповідача у відповідності до умов контракту №527 від 20.03.2012 року (т.1 а.с.13-15).

Між тим, із займаної посади ОСОБА_1 було звільнено з 11.10.2014 р. відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, учинений 23 жовтня 2014 р., наказ № 373-к від 07.11.2014 р. (т.1 а.с.10).

У відповідності до вимог п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У відповідності до рекомендацій в п.24 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» з відповідним змінами зазначено, що при розгляді спорів про поновлення на роботі осіб, звільнених з за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального навчального закладу).

Крім того, за умовами ст.ст.40, 41 КЗпП України визначено, що підставами для звільнення працівника за п.4 ст.40 КЗпП України є його відповідні винні дії, вчиненню яких передувало виданню наказу про припинення трудового договору.

Таким чином, сам факт відсутності на роботі працівника протягом більш як 3 годин підряд протягом робочого дня не є вирішальним фактором звільнення його з роботи за прогул, оскільки необхідно з»ясувати причини поважності відсутності його на роботі.

Встановлено судом та не заперечується сторонами, а тому не підлягає доказуванню в силу вимог ч.1 ст.61 ЦПК України обставини того, що з 23 по 25.10.2014 р. ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці, оскільки приймав участь у черговому З'їзді Асоціації стоматологів України в м.Одеса, де серед іншого представляв стендову доповідь на тему «Пріоритетні напрями організації стоматологічних амбулаторно-поліклінічних закладів комунальної власності у нових економічних умовах».

Вказані обставини підтверджуються як довідкою Інституту стоматології НАНУ від 30.10.2014 року за №274, так і сертифікатом про участь позивача у з»їзді Асоціації стоматологів України (т.1 а.с.34-53).

Як пояснив в судовому засіданні свідок ОСОБА_4, який є завідуючим кафедри стоматології Інституту стоматології НМАПО імені П.Л. Шупика і безпосереднім керівником позивача, то він також приймав участь у З'їзді та був у м. Одеса.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає про те, що участь у з»їзді Асоціації стоматологів України, хоч і в робочий час, є поважною причиною відсутності його на роботі, оскільки він фактично приймав у ньому участь, підвищуючи свій професійний рівень і кваліфікацію.

Суд погоджуються із вказаною позицією позивача з огляду на наступне.

За умовами п.п.2.6, 2.8, 2.13 посадової інструкції ОСОБА_1 від 11.01.2013 року визначено, що він зобов»язаний забезпечувати направленість учбового процесу на формування у слухачів наукового світогляду; систематично удосконалювати теоретичні знання та практичний досвід; виконувати науково-дослідну роботу на сучасному рівні (т.1 а.с.15-18).

Вказані обставини, на думку суду, серед іншого обумовили участь позивача у з»їзді Асоціації стоматологів.

Так, встановлено, що ОСОБА_1 з метою участі у вказаному з»їзді стоматологів і для від»їзду в м.Одесу завчасно 22.10.2014 р. подав особі, яка виконувала обов'язки керівника кафедри - ОСОБА_3 заяву наступного змісту: прошу дозволити участь в УІ З'їзді Асоціації стоматологів України та науковій конференції, що відбудеться 23.10.2014 р. в м. Одесі.

Між тим, як пояснила саме свідок ОСОБА_3, то дійсно позивач надавав таку заяву, але повноважень на візування її чи видачі наказу про відрядження позивача їй надано не було. Вказану заяву вона передала до відділу кадрів для проведення обліку робочого часу позивача.

При цьому, виходячи зі змісту п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП, порушення позивачем встановленого порядку отримання дозволу на відрядження, подання ним заяви до особи, яка не вправі була видавати такий наказ не є порушенням трудової дисципліни і не може розцінюватись як прогул.

Акти перевірки виконання службових обов'язків доцентом кафедри стоматології ІС НМАПО імені Шупика П.Л. ОСОБА_1 підтверджено відсутність його на робочому місці 22.10.2014 р. з 11 год. 00 хв. до 16 год. 15 хв. та 23.10.2014 р. протягом робочого дня (т.1 а.с.82,84,94-96).

При цьому, згідно робочого плану циклу АТ «актуальні питання стоматології» в день відсутності на роботі позивача мали відбутися практичні та семінарські заняття зі слухачами та останнього замінював доцент ОСОБА_7, що підтверджується копією робочого плану, журналом обліку відвідування та виконання навчальних завдань слухачами, що їх долучено до матеріалів справи (т.1 а.с.75).

Положеннями ст. 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосоване лише одне дисциплінарне стягнення.

Як свідчать матеріали справи, відповідач зажадав і отримав від ОСОБА_1 письмові пояснення щодо порушення трудової дисципліни (т.1 а.с.20-21).

Також як вбачається з наданих доказів на засіданні кафедри стоматології 07.11.2014 року піднімалось питання про стан трудової дисципліни співробітниками, в тому числі і позивача та підтримали рішення профспілкового комітету НМАПО імені П.Л. Шупика щодо звільнення доцента ОСОБА_1, що підтверджується витягом з протоколу № 20 від 06.11.2014 року засідання профспілкового комітету Національної медичної академії післядипломної освіти імені П.Л. Шупика (т.1 а.с.54, 80).

Пленум Верховного Суду України у п.22 постанові № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» з відповідним змінами зазначив, що звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України здійснюється в порядку застосування дисциплінарних стягнень, зокрема при застосуванні такого стягнення та звільненні працівника, роботодавець повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого працівником проступку, заподіяну ним шкоду, обставини за яких вчинено проступок, і врахувати попередню роботу працівника.

З врахуванням встановлених судом фактичних обставин справи щодо причин поважності відсутності на роботі позивача та піддаючи правовому аналізу поняття «відсутність на робочому місці без поважних причин», яким є прогул, суд вважає, що у даному випадку відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 було вчинено саме таке порушення трудової дисципліни як прогул з огляду на те, що він заздалегідь повідомив уповноважену особу роботодавця ОСОБА_3 про свою подальшу відсутність, приймав участь у з»їзді Асоціації стоматологів України, представляючи стендовий доклад, та підвищуючи свій професійний рівень як викладача кафедри стоматології на виконання його посадових обов»язків згідно інструкції від 11.01.2013 року.

Крім того, при застосуванні такого стягнення та звільненні ОСОБА_1, уповноважена особа відповідача не врахувала як ступінь тяжкості вчиненого працівником проступку, заподіяну ним шкоду, обставини за яких вчинено проступок, і врахувати попередню роботу працівника. Зокрема, суд не було надано жодних доказів заподіяння тяжких наслідків чи шкоди Інституту відсутністю позивача на роботі 23.10.2014 року, а звільнення позивача, який пропрацював на підприємстві з 2000 року, без накладення попередньо будь-яких дисциплінарних стягнень суд вважає занадто суворим заходом дисциплінарного впливу, що аж ніяк не співрозмірним із відсутністю позивача на роботі протягом одного робочого дня.

За таких обставин, судом встановлені обставини відсутності на роботі позивача 23.10.2014 року з поважних причин, що не є прогулом, а тому звільнення позивача проведено відповідачем із порушенням вимог чинного трудового законодавства України, без врахування і з'ясування всіх обставин, а тому позовні вимоги в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді доцента кафедри стоматології Інституту стоматології Національної медичної академії післядипломної освіти імені П.Л.Шупика підлягають задоволенню і позивач підлягає поновленню на роботі.

Між тим, вимоги позивача про скасування Наказу про звільнення від 07.11.2014р. з посади не підлягають задоволенню, оскільки, суд не наділений повноваженням на скасування наказу, це право належить виключно уповноваженій особі роботодавця.

При вирішенні позовних вимог щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу на користь позивача судом враховано наступне.

Так, ч.2 ст.235 КЗпП України, передбачено, що при винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше ніж за один рік.

Пунктом 31 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (частина 5) у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348).

З врахуванням вказаних вимог судом було перевірено та встановлено правильність наданого відповідачем розрахунку сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу та встановлено, що кількість днів вимушеного прогулу позивача становить - 283 робочих днів, які слід обраховувати з дня звільнення 12.11.2014 року по день винесення судом рішення 21.01.2016 року із розміру - 265,79 грн. - середньоденного заробітку позивача, який обраховано у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України № 100 від 08.02.95р.

Так, згідно довідки про роботу позивача (а.с.23) заробітна плата за останні 2 повних місяці становить - за вересень 2014 року - 5980,25 грн. та за жовтень 2014 року - 5980,25 грн., а фактично відпрацьовано за цей період - 45 робочих днів. Тобто, середньомісячна заробітна плата за останні повні два місяці (вересень-жовтень 2014 року) перед звільненням становить - (5980,25 + 5980,25), яку слід поділити на 45 робочих днів = 265,79 грн. - середньоденна заробітна плата.

Звідси розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з часу звільнення позивача з 12.11.2014 року по день ухвалення рішення 21.01.2016 року, який складає - 283 робочих днів х 265,79 грн. (середньоденний заробіток) = 75218,25 грн., який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого, життя.

Судом встановлено, що внаслідок незаконного звільнення позивач переніс моральні страждання, довгий час прикладав зусиль для поновлення своїх прав, зважаючи на тривале вирішення спору, внаслідок чого втратив нормальні життєві зв'язки, авторитет серед колег та студентів, а тому йому завдана моральна шкода, яку суд оцінює в розмірі 1000 грн.

У відповідності до ст.367 ЦПК України, рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді доцента кафедри стоматології Інституту стоматології Національної медичної академії післядипломної освіти імені П.Л.Шупика підлягає негайному виконанню.

У відповідності до ст.88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі - 243 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст. 40, 42, 43, 49-2, 237-1 КЗпП України, ст.ст. ст.ст. 10, 11, 58, 59, 60, 88, 212, 213, 215, 218, 367 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді доцента кафедри стоматології Інституту стоматології Національної медичної академії післядипломної освіти імені П.Л.Шупика.

Стягнути з Національної медичної академії післядипломної освіти імені П.Л.Шупика на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 12.11.2014 року по 21.01.2016 року в розмірі - 75 218 грн. 25 коп.

Стягнути з Національної медичної академії післядипломної освіти імені П.Л.Шупика на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі - 1000 гривень 00 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Національної медичної академії післядипломної освіти імені П.Л.Шупика на користь держави судовий збір в розмірі - 243 грн. 60 коп.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах сплати суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: