№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1688/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Борденюк В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі головуючого судді: Шкоріної О.І.,

суддів: Прокопчук Н.О., Стрижеуса А.М.,

при секретарі: Юрченко А.С.,

за участю: представника прокуратури - Горіної Р.М.

представник ДАБІУ - Руденка М.В.

представник позивача - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою Заступника прокурора міста Києва в інтересах Держави в особі: Київськї міської ради, Державної архітектурно- будівельної інспекції України на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 23 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про повернення сплачених коштів за договором підряду, стягнення штрафу, визнання права власності на нежитлові будівлі, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про повернення сплачених коштів за договором підряду, стягнення штрафу.

В подальшому збільшив позовні вимоги та просив визнати право власності на нежитлові будівлі.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 2 вересня 2014 року між ним та ОСОБА_7 укладено договір про комплекс робіт з реконструкції нежитлової будівлі, загальною площею 159, 9 кв. м., що знаходиться за адресою:АДРЕСА_1, реконструкції нежитлової будівлі, загальною площею 90,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та реконструкції нежитлової будівлі , загальною площею 162, 3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, відповідно до вимог проектної документації та проекту виконання робіт, у визначені договором строки, та передати виконані роботи замовнику, а замовник зобов'язувався надати підряднику фронт робіт, проектну документацію, забезпечити приймання виконаних підрядником робіт та повністю сплатити роботи підрядника.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 січня 2015 року частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_6

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 10 000 грн. сплачених грошових коштів по договору підряду від 2 вересня 2014 року та штраф в розмірі 1000 грн.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на нежитлову будівлю, загальною площею 159,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано право власності за ОСОБА_6 на нежитлову будівлю, загальною площею 90,5 кв.м., яка знаходиться за адресою:АДРЕСА_2.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі: Київської міської ради та Державної архітектурно-будівельної інспекції України, подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі послався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначив, що рішення суду ухвалено з порушенням ст.ст. 182, 344 ЦК України та ст.ст. 33, 35, 36, 212, 214 ЦПК України.

Вважає, що задовольняючи позов частково, суд першої інстанції безпідставно застосував положення ст. ст. 376, 331, 392 ЦК України, а також не рахував вимоги земельного та містобудівного законодавства.

Зазначав, що позивачем не доведено факт набуття права власності на збудоване нерухоме майно, яке згідно з ст. 331 ЦК України виникає з моменту його державної реєстрації, та не підтверджує факт реєстрації права власності на новостворене майно. Також, незважаючи на те, що матеріали справи взагалі не містять жодного дозвільного документу, необхідність, яких визначена містобудівним законодавством, а також доказів того, що новозбудоване нерухоме майно на час розгляду справи було прийняте в експлуатацію та пройшло державну реєстрацію, а тому підстав для задоволення позову не було.

Вважає, що позивач порушив умови договорів оренди земельних ділянок від 17 липня 2007 року та від 29 грудня 2007 року, так як земельні ділянки надавалися йому для встановлення та експлуатації торгівельних кіосків. При цьому, зазначеними договорами не передбачено проведення будь-яких будівельних робіт на зазначених ділянках, зокрема здійснення їх капітальної забудови, а також договорами заборонено використання позивачем вказаних ділянок за будь-яким призначенням, крім обслуговування тимчасових споруд і малих архітектурних форм.

В судове засідання ОСОБА_7 та представник Київської міської ради не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причини своєї неявки суду не повідомили, у зв'язку з чим колегія вважала за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

В судовому засіданні помічник прокурора Горіна Р.М. та представник Державної архітектурно -будівельної інспекції України - РуденкоМ.В. апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_6 - ОСОБА_5 проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За матеріалами справи, 29 грудня 2007 року між Деснянською районною у м.Києві радою та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6 укладено договір оренди земельної ділянки № 270, за умовами якого останньому була передана в короткострокову оренду земельна ділянка загальною площею 142 кв.м. для обслуговування та експлуатації торговельного кіоску площею 19,8 кв.м. з літнім майданчиком площею 100 кв.м. на проспекті Броварському, біля ст.м.»Лісова» терміном на три роки.

17 липня 2007 року між Дніпровською районною у м.Києві радою та ФОП ОСОБА_6 укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого останньому була передана в короткострокову оренду земельна ділянка загальною площею 12 кв.м. для обслуговування та експлуатації торговельного кіоску по АДРЕСА_2 строком на три роки.

Доказів про надання ОСОБА_6 земельної ділянки по АДРЕСА_3 матеріали справи не містять.

Крім того, до матеріалів справи додано договір підряду, що укладено між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з метою реконструкції нежитлової будівлі, загальною площею 159, 9 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, реконструкції нежитлової будівлі, загальною площею 90,5 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та реконструкції нежитлової будівлі, загальною площею 162,3 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3. Також, відповідач зобов'язувався отримувати у встановленому законодавством правовстановлюючі документи на реконструйовані об'єкти (п.4 ст.1.1 договору).

.В обґрунтування своїх вимог про визнання права власності, позивач ОСОБА_6 зазначав про те, що у зв'язку з невиконанням підрядником, яким за договором виступає ОСОБА_7, п.4 ст.1.1 договору у позивача відсутній правовстановлюючий документ, який прямо підтверджує право власності на нежитлові будівлі. Зважаючи на те, що будівельна готовність будівель становить 100 %, за технічним станом будівлі готові до експлуатації, при будівництві не було порушено прав інших осіб, передбачених ст..376 ЦК України, просив позов задовольнити.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання права власності ОСОБА_6 на нежитлову будівлю, загальною площею 159, 9 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлову будівлю, загальною площею 90,5 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, суд першої інстанції виходив з того, що належність позивачу на праві власності будівель підтверджується частково виконаним договором підряду від 2 вересня 2014 року. Крім того, суд першої інстанції виходив із того, що відсутність у ОСОБА_6 правовстановлюючих документів на нежитлові будівлі не дає підстав позивачу зареєструвати своє право власності та створює ситуацію, за якою треті особи, можуть заперечувати право власності ОСОБА_6 на нежитлові будівлі, що унеможливлює використання позивачем своїх повноважень як власника, а саме повноважень щодо розпорядження належним йому майном. Також, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем частково невиконані умови договору підряду по отриманню правовстановлюючих документів, а отже, підлягають стягненню вартість послуг в сумі 10000 грн. та штраф в розмірі 1000 грн. за невиконання в строк зазначених робіт.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду має бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, обґрунтованим - рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Крім того, виходячи зі змісту частин 1, 2 ст.331 ЦК України, ч.1 ст.182 ЦК України та пункту 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

Отже, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна в експлуатацію та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає.

З матеріалів справи убачається, що нежитлові приміщення були зведені на земельних ділянках, які були надані у користування ОСОБА_6 на підставі договорів оренди 17 липня 2007 року та від 29 грудня 2007 року для встановлення та експлуатації торгівельних кіосків, дані про продовження яких відсутні. Належним чином затверджена проектна документація та дозвіл на виконання будівельних робіт у матеріалах справи відсутні.

Таким чином, нежитлове приміщення, загальною площею 159,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення загальною площею 90,5 кв.м., що знаходиться за адресою:АДРЕСА_2, нежитлове приміщення загальною площею 162,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 є самочинним будівництвом, право власності на яке ОСОБА_6 не набув відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України.

Суд першої інстанції на зазначене належної уваги не звернув, а тому дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для визнання права власності відповідно до ст. 392 ЦК України на майно, право власності на яке позивач у встановленому законом порядку не набув.

Також, на думку колегії суддів, визнавши право власності на об'єкт нерухомості, суд першої інстанції порушив права Київської міської ради як власника земельної ділянки, на якій без дозволу було збудовано спірний об'єкт нерухомості, та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві як органу, уповноваженого приймати в експлуатацію закінчені будівництвом об'єкти.

Крім того, за умовами договору підряду підрядник зобов'язався отримати у встановленому законодавством порядку всі документи, що підтверджують право власності замовників на реконструйоване майно ( п.п.4 п.1.1 договору). Вартість робіт, передбачених п.4 ст.1.1 договору становить 10000 грн. ( п.п.1 п.1.2 договору).

Відповідно до п.п.2 п.1.13 договору у разі порушення строків виконання зобов'язань, зазначених у ст..1.1 договору підрядник сплачує замовнику штрафи у розмірі 0,5 % від вартості невиконаних в строк робіт за кожен день прострочення, але не більше 10 % від вартості невиконаних в строк робіт.

Належних та допустимих доказів на підтвердження факту сплати ОСОБА_6 вартості робіт, визначений п.п4 п.1.1 договору та розрахунку суми штрафу, позивачем у передбаченому ст..ст.10,60 ЦПК України порядку суду не надано.

Також, судом встановлено, що після закінчення дії договорів у 2010 році позивач продовжує регулярно сплачувати плату за землю, і не має заборгованості по сплаті даних платежів, що підтверджується наявними в матеріалах ; справи листом Міністерства доходів і зборів № 11766/10/26-52-15-03-38 від 11 листопада 2014 року та листом Державної податкової інспекції у Дніпровському районі головного управління ДФС у м.Києві № 16050/с/26-53-15-04-14 від 11 грудня 2014 року. Після реконструкції нежитлових будівель їх площа не змінилася.

Доводи позивача про те, що він після закінчення договорів оренди продовжує регулярно сплачувати плату за землю, не має заборгованості по сплаті даних платежів правового значення для вирішення даного спору не мають.

З огляду на викладене, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 січня 2015 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог вцілому.

Крім цього, з в зв'язку з тим, що ухвалою суду від 3 листопада 2015 року задоволено клопотання Заступника прокурора міста Києва Буряк О. та відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі, в порядку ст. 88 ЦПК України та на підставі підпункту 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», в редакції від 22 травня 2015 року, яка набрала законної сили 1 вересня 2015 року, судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_6

Керуючись ст. ст. 303, 309, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва в інтересах Держави в особі: Київськї міської ради, Державної архітектурно - будівельної інспекції України - задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 23 січня 2015 року -скасувати, та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про повернення сплачених коштів за договором підряду, стягнення штрафу, визнання права власності на нежитлові будівлі - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 судовий збір в розмірі 643 гривень на користь держави.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: