Справа № 361/8473/14-ц Головуючий у І інстанції Шинкарь А. О.
Провадження № 22-ц/780/3503/16 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 42 15.08.2016
УХВАЛА

Іменем України

15 серпня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Таргоній Д.О., Гуля В.В.,

за участю секретаря - Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 23 серпня 2007 року між ним та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 744 000 грн. терміном до 22 серпня 2017 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 23 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за яким останній передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконав, у зв'язку з чим рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 червня 2013 року у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором у розмірі 886 562 грн. 82 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу ПАТ КБ «ПриватБанк». Після ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивачем була направлена відповідачам письмова вимога про виселення з квартири протягом одного місця, однак відповідачі її не звільнили.

З урахуванням наведеного, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у АДРЕСА_1.

Вказана справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2016 року в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 передано в іпотеку спірну квартиру, яка була придбана ним не за рахунок отриманих кредитних коштів, а належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 14 липня 2005 року. Позивачем не було запропоноване інше житло для відповідачів. Тому суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із спірної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Такі висновки суду є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 23 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за яким банк надав ОСОБА_2 кредит у сумі 744 000 грн., зі сплатою за користування кредитом у розмірі 14,04 % річних терміном до 22 серпня 2017 року (а.с.5-8, т.1).

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 23 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за яким останній ОСОБА_2 передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_2, яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14 липня 2005 року (а.с.9-10, т.1).

Таким чином, судом вірно встановлено, що квартира, яка є предметом іпотеки, придбана ОСОБА_2 не за рахунок коштів, які одержані ним за кредитним договором.

По справі встановлено, що у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором, рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 30 жовтня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 лютого 2014 року, задоволено частково позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, треті особи: Орган опіки та піклування Броварської міської ради Київської області, ОСОБА_3 та у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 886 562 грн. 82 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_2 шляхом продажу предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до довідки дочірнього підприємства «Житло» від 05 січня 2015 року, у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані та проживають: ОСОБА_2 з 20 вересня 2005 року, ОСОБА_3 з 28 серпня 2007 року, ОСОБА_4 з 28 серпня 2007 року, ОСОБА_5 з 28 серпня 2007 року (а.с.55, т.1).

14 серпня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило на адресу ОСОБА_2 письмову вимогу від 8 серпня 2014 року про добровільне звільнення квартири в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги з усіма незареєстрованими членами сім'ї та іншими мешканцями (а.с.14-15, т.1).

За змістом ч.1 ст.575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відподіно до ч.ч.1,2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст.109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та частини 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15) та від 02 вересня 2015 року (справа № 6-1049цс15).

Установивши, що ОСОБА_6 в іпотеку передано квартиру, яка не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, а належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 липня 2005 року, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеної вище квартири без надання їм іншого постійного житла.

Таким чином рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що спеціальні норми Закону України «Про іпотеку, якими не передбачено надання іншого постійного жилого приміщення при виселенні громадян з предмету іпотеки є пріоритетними перед нормами 109 ЖК УРСР, є необґрунтованими, оскільки під час ухвалення судом рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року (справа № 6-1049цс15).

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із спірної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Ураховуючи наведене та положення ст.308 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді