Ухвала

іменем україни

30 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ФаловськоїІ.М., Висоцької В.С. , КолодійчукаВ.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - виконавчий комітет Маріупольської міської рада Донецької області, про виселення осіб з житлового приміщення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 10 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 17 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Перший Український міжнародний банк» (далі - ПАТ «ПУМБ») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 27 червня 2008 року між закритим акціонерним товариством «Перший Український міжнародний банк» (далі - ЗАТ «ПУМБ»), правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останньому надано кредит у розмірі 910 000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19,49 % річних, строком повернення до 27 червня 2023 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором між тими ж сторонами 27 червня 2008 року укладено іпотечний договір, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1. У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору, банк, з метою захисту своїх прав та інтересів, звернувся до приватного нотаріусу із заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки. 27 липня 2010 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Морозовим Є.В. видано виконавчий напис про звернення стягнення на вказаний житловий будинок, що належить ОСОБА_4, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. На виконання вимог Закону України «Про іпотеку» банком було направлено листи на адресу відповідачів з вимогою про необхідність добровільно звільнити житловий будинок, однак, у добровільному порядку відповідачі не звільнили іпотечне майно.

Враховуючи викладене, ПАТ «ПУМБ» просило виселити відповідачів з житлового будинку АДРЕСА_1 з наданням іншого житлового будинку.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 10 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 17 грудня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «ПУМБ», мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням нормпроцесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що 27 червня 2008 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останньому надано кредит у розмірі 910 000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами, строком повернення до 27 червня 2023 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором між ЗАТ «ПУМБ» та ОСОБА_4 27 червня 2008 року укладено іпотечний договір, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1.

27 липня 2010 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Морозовим Є.В. видано виконавчий напис про звернення стягнення на вказаний житловий будинок, що належить ОСОБА_4, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Вимогами від 11 грудня 2014 року банк повідомив відповідаів про необхідність звільнити житловий будинок АДРЕСА_1.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині 1 якої передбачені підстави виселення.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, від 03 лютого 2016 року № 6-2947цс15, від 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судами також встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 придбаний не за рахунок кредиту, що також підтверджується п. 1.2.2 іпотечного договору (а. с. 10). Вказаний будинок зареєстровано за іпотекодавцем на підставі договору дарування від 04 серпня 2000 року.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, що відповідачі мають інше постійне житло, а матеріалах справи відсутні такі відомості.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що відсутні передбачені законом підстави для виселення відповідачів з будинку, переданого в іпотеку, оскільки він придбаний іпотекодавцем не за кредитні кошти і позивачем не вказано інше постійне жиле приміщення, куди могли бути виселені відповідачі.

Місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову. Крім того, апеляційний суд перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 10 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 17 грудня 2015 року залишити без мін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук