Справа № 164/736/15-ц Провадження № 22-ц/773/382/16 Головуючий у 1 інстанції: Токарська І.С.
Категорія: 39 Доповідач: Данилюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Данилюк В.А.,

суддів Шевчук Л.Я., Подолюка В.В.,

секретар Вергун Т.С.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Четвертнянської сільської ради Маневицького району, Маневицької районної державної адміністрації Волинської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове мано та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Четвертнянської сільської ради Маневицького району, Маневицької районної державної адміністрації Волинської області про визнання заповіту недійсним за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6 ОСОБА_7 на рішення Маневицького районного суду Волинської області від 15 січня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

В червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Четвертнянської сільської ради Маневицького району, Маневицької районної державної адміністрації Волинської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове мано.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що у 1963 році в с. Четвертня Маневицького району її батьками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 був побудований будинок з господарськими і побутовими спорудами, в якому вони були зареєстровані та проживали до дня смерті. 23 листопада 2013 року померла мати позивача і після її смерті відкрилася спадщина на все належне майно, в тому числі і на 1/2 житлового будинку, земельну ділянку та грошові заощадження. 21 грудня 2014 року помер ОСОБА_8. 19 січня 2011 року ОСОБА_9 було складено заповіт, посвідчений секретарем Четвертнянської сільської ради, за яким все належне їй майно вона заповіла ОСОБА_1, однак позивач про заповіт дізналась лише на початку лютого 2015 року, коли звернулася в сільську раду за довідкою після смерті батька. Рішенням Маневицького районного суду від 7 квітня 2015 року їй було визначено додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 і у встановлений рішенням строк вона звернулась у нотаріальну контору, проте отримала відмову в оформленні спадкових прав у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Зазначила, що спадкоємців, які б прийняли спадщину після смерті матері, на даний час немає, оскільки вона є єдиним спадкоємцем за заповітом і ніхто після смерті ОСОБА_9 із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався.

В липні 2015 року відповідач ОСОБА_5 подала зустрічну позовну заяву, яку мотивувала тим, що позивачем ОСОБА_1 був пропущений строк на прийняття спадщини за заповітом без поважних причин, крім того, вона не була залучена до розгляду даної справи в якості відповідача, оскільки ОСОБА_8 було складено заповіт на імя ОСОБА_5, яким все своє майно заповідав лише їй. А тому позов ОСОБА_1 вважає таким, що не підлягає до задоволення. Також вважає заповіт ОСОБА_9 на користь ОСОБА_1 недійсним, оскільки мати сторін була неграмотною та неписьменною, а тому не могла особисто підписувати заповіт. Крім того, на момент складення заповіту тривалий час хворіла, а тому встановлені діагнози (ішемічний інсульт, церебральний атеросклероз) та поважний вік перешкоджали їй власноручно поставити підпис. Зважаючи на те, що заповіт ОСОБА_9 складений з порушенням норм діючого законодавства, вважає, що його слід визнати недійсним.

Ухвалою Маневицького районного суду Волинської області від 27 липня 2015 року зустрічну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Четвертнянської сільської ради та Маневицької районної державної адміністрації про визнання заповіту недійсним обєднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до Четвертнянської сільської ради Маневицького району, Маневицької районної державної адміністрації Волинської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно.

Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 15 січня 2016 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до Четвертнянської сільської ради Маневицького району, Маневицької районної державної адміністрації Волинської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно та зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Четвертнянської сільської ради та Маневицької районної державної адміністрації про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду в частині відмови у задоволенні первісного позову, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно задовольнити повністю.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, відповідач ОСОБА_3 апеляційну скаргу визнав.

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що власником спадкового майна згідно правовстановлюючих документів був ОСОБА_8 та дійшов висновку, що позивачем та її представником всупереч вимогам норм процесуального закону не надано суду жодних належних та допустимих доказів підставності позову.

Однак погодитись з таким висновком районного суду не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи, також суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому суд апеляційної інстанції на підставі п. п. 3, 4 ч. 1 ст.309 ЦПК України рішення суду в частині відмови в задоволенні первісного позову скасовує та ухвалює в нове рішення з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов»язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Частиною 1 ст. 1223, ч. 1 ст. 1268 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 були подружжям, а сторони по справі ОСОБА_1, ОСОБА_3., ОСОБА_4., ОСОБА_5 є їхніми дітьми. Дані обставини підтверджуються копіями свідоцтв про укладення шлюбу та про народження (а.с. 16, 36).

В 1963 році в с. Четвертня Маневицького району Волинської області ОСОБА_8 та ОСОБА_9 побудували житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами по вул. Гагаріна, 25, в якому проживали до дня смерті, що стверджується довідкою Четвертнянської сільської ради Маневицького району (а.с. 21). Право власності на житловий будинок з господарськими будівлями зареєстровано за ОСОБА_8, що підтверджується копією технічного паспорта (а.с. 127-137), витягом з реєстру права власності (а.с.114).

Згідно копії свідоцтва про смерть (а.с. 5) 23 листопада 2013 року ОСОБА_9 померла. Відповідно до складеного 19 січня 2011 року заповіту усе своє майно, а саме частину житлового будинку з надвірними будівлями, державний акт на право власності на земельну частку (пай) та сертифікат на майновий пай, які знаходяться в с.Четвертня Маневицького району Волинської області, вона заповіла ОСОБА_1 (а.с. 17).

Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 07 квітня 2015 року позов ОСОБА_1 до Четвертнянської сільської ради Маневицького району Волинської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволено, визначено позивачу для прийняття спадщини за заповітом після смерті матері ОСОБА_9 додатковий строк два місяці (а.с. 23).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19 травня 2015 року Маневицькою державною нотаріальною конторою відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за дублікатом заповіту, виданого Четвертнянською сільською радою Маневицького району Волинської області 2 лютого 2015 року за Р№11, взамін втраченого оригіналу заповіту, посвідченого Четвертнянською сільською радою Маневицького району Волинської області 19 січня 2011 року за Р№5, після смерті матері ОСОБА_9., яка померла 23 листопада 2013 року, на спадкове нерухоме майно, а саме: на частку житлового будинку і надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в с. Четвертня по вул. Гагаріна, 25 Маневицького району Волинської області та земельну ділянку, площею 1, 4626 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Четвертнянської сільської ради Маневицького району Волинської області, через відсутність у спадкоємця ОСОБА_1 правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно на імя спадкодавця (а.с. 9).

21 грудня 2014 року помер ОСОБА_8, який також 19 січня 2011 року склав заповіт, яким усе свою майно, в тому числі належну йому частину житлового будинку з надвірними будівлями, присадибну земельну ділянку, державний акт на право власності на земельну частку (пай), сертифікат на майновий пай, які знаходяться в с. Четвертня Маневицького району та грошові вклади в ощадному банку, заповів ОСОБА_5.

З інформації, наданої на запит суду Маневицькою державною нотаріальною конторою від 27 липня 2015 року встановлено, що згідно алфавітної книги обліку спадкових справ за 2010 2015 роки, після смерті ОСОБА_9, яка померла 23 листопада 2013 року, Маневицькою держнотконторою була заведена спадкова справа №119 за 2015 рік. 30 квітня 2015 року із заявою про прийняття спадщини, за рішенням Маневицького районного суду «Про визначення додаткового строку для прийняття спадщини», за дублікатом заповіту, виданого Четвертнянською сільською радою Маневицького району 2 лютого 2015 року Р№11, взамін втраченого оригіналу заповіту, посвідченого Четвертнянською сільською радою Маневицького району 19 січня 2011 року Р№5, звернулась дочка спадкодавця ОСОБА_1. Після смерті ОСОБА_8 Маневицькою держнотконторою була заведена спадкова справа №181 за 2015 рік. 19 червня 2015 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом, посвідченим Четвертнянською сільською радою 19 січня 2011 року Р№14, звернулася дочка спадкодавця ОСОБА_5. 01 липня 2015 року із заявою про прийняття спадщини за законом звернулась дочка спадкодавця ОСОБА_1.

З свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19 серпня 2009 року, виданого виконавчим комітетом Четвертнянської сільської ради на підставі рішення виконкому від 20 грудня 2007 року, вбачається, що власником будинку №25 по вул. Гагаріна в с. Четвертня Маневицького району, є ОСОБА_8.

На підставі вищевказаного свідоцтва 22 вересня 2009 року Комунальним підприємством «Волинське обласне БТІ» було зареєстровано за ОСОБА_8 право власності на нерухоме майно, а саме будинок 25 по вул. Гагаріна в с. Четвертня Маневицького району, та виготовлено технічний паспорт.

Відмовляючи у визнанні права власності на спадкове майно в порядку спадкування за ОСОБА_1, з покликанням на те, що право власності на будинковолодіння було зареєстровано за ОСОБА_8, суд першої інстанції не врахував норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини.

Так відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 70 СК України частки майна чоловіка, дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 67 СК України дружина, чоловік мають право скласти заповіт на свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя до її визначення та виділу в натурі.

Оскільки після смерті ОСОБА_9 спадкоємцем за заповітом є позивач ОСОБА_1, то відповідно вона успадкувала право на частку у будинковолодінні як у майні, що належало подружжю ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності. При цьому покликання відповідача ОСОБА_5 на те, що позивач ОСОБА_1 не прийняла спадщину після смерті матері, є безпідставним, оскільки відповідно до рішення Маневицького районного суду Волинської області від 07 квітня 2015 року позивачу ОСОБА_1 визначено додатковий строк два місяці для прийняття спадщини за заповітом після смерті матері ОСОБА_9, і в зазначений строк остання звернулася в нотаріальну контору для прийняття спадщини.

Судом першої інстанції також було встановлено, що правовстановлюючі документи на спадкове майно у позивача ОСОБА_1К відсутні, під час розгляду справи дані документи знаходилися у відповідача ОСОБА_5, яка надала їх суду, і вони були оглянуті судом.

Враховуючи, що Маневицькою державною нотаріальною конторою у видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 було відмовлено у звязку з відсутністю у неї правовстановлюючих документів, то позовні вимоги ОСОБА_1 повністю підтвердилися дослідженими в суді доказами.

Разом з тим, на момент смерті матері позивача разом із спадкодавцем проживав батько позивача та відповідачів ОСОБА_8, який мав вік 75 років, тобто був непрацездатним і відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України, згідно з якою непрацездатні вдова (вдівець) спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка), мав право на обовязкову частку.

Враховуючи, що прийняли спадщину дві особи, то розмір обовязкової частки у спадковому майні буде становити 1/4, а з урахуванням права ОСОБА_8 на половину будинковолодіння позивач має право на 3/8 частки у будинковолодінні як у спадковому майні.

Суд не врахував даних обставин та норм чинного законодавства та дійшов передчасного висновку про безпідставність позову. При цьому у рішенні суду не обґрунтовано відмову у визнанні права власності в порядку спадкування на земельну ділянку, яка перебувала у власності спадкодавця ОСОБА_9, що було підтверджено правовстановлюючими документами, оглянутими в судовому засіданні. Копія державного акту серія ЯБ №493318 на імя ОСОБА_9 була долучено до позовної заяви (а.с. 7). Враховуючи, що з підстав відсутності оригіналів даних документів у позивача їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, і дані документи знаходилися у відповідача ОСОБА_5, яка відмовляється їх надати нотаріусу через спір, що виник між сторонами, тому вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими.

З урахуванням обовязкової частки батька ОСОБА_8 у спадковому майні, що по відношенню до земельної ділянки становить ?, за позивачем слід визнати право власності в порядку спадкування на ? частки земельної ділянки площею 1,4626 га для ведення особистого селянського господарства, належної спадкодавцю ОСОБА_9 на підставі Державного акту серія ЯБ №493318, виданого Маневицькою районною державною адміністрацією Волинської області 16 листопада 2006 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що через порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заявлених вимог.

На підставі ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6 ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Маневицького районного суду Волинської області від 15 січня 2016 року в даній справі в частині відмови в задоволенні первісного позову скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Четвертнянської сільської ради Маневицького району, Маневицької районної державної адміністрації Волинської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/8 (три восьмих) частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в селі Четвертня Маневицького району Волинської області по вул. Гагаріна, 2, та ? (три четвертих) земельної ділянки площею 1,4626 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Четвертнянської сільської ради Маневицького району Волинської області та належить спадкодавцю на підставі Державного акту серія ЯБ №493318, виданого Маневицькою районною державною адміністрацією Волинської області 16 листопада 2006 року, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_9, яка померла 23 листопада 2013 року.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: