У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договорів позики удаваними правочинами за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником -ОСОБА_5, на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що протягом 2007-2009 років та 2012-2104 років він працював менеджером з продажу у товаристві з обмеженою відповідальністю «ЮПП «МАРТ» (далі - ТОВ «ЮПП «МАРТ»), директором якого є відповідач, та займався реалізацією товару - ювелірних виробів. Зазначав, що процес отримання реалізації товару полягав у тому, що менеджери, у тому числі і він, отримували у комірника необхідну кількість товару за накладними. Після отримання товару на вимогу директора вони писали розписки, в яких зазначали, що вони позичили у нього грошові кошти у розмірі, що дорівнював вартості товару, отриманого для реалізації, реалізовували цей товар та повертали отримані від клієнтів кошти до офісу. Останній раз отримання товару ним здійснювалось у такий же спосіб, проте деякі з клієнтів взяли товар у борг під реалізацію і кошти в повному обсязі не повернули. Відповідач вимагав негайно повернути йому кошти або товар, яких у нього не було, та звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовом, у якому, посилаючись на розписки від 22 серпня 2013 року та від 3 вересня 2013 року, написані ним при отриманні товару, як того вимагав відповідач, та просив стягнути грошові кошти, отримані ним за договорами позики. Вважав, що договори позики насправді приховують інший правочин, який мав місце, а саме договір підряду.

Ураховуючи наведене, позивач просив визнати договори позики удаваними правочинами.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 14 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, поданій представником - товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Х Легіон» в особі директора ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що між сторонами були укладені договори позики, оскільки розписки, написані позивачем, не містять ознак, характерних для договору підряду.

Проте повністю погодитись із такимивисновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Під час розгляду справи сторонами не заперечувалось, що у період з 2007 року по 2009 рік та з 2012 року по 2014 рік ОСОБА_3 працював менеджером з продажу ювелірних виробів у ТОВ «ЮПП «МАРТ», директором якого є ОСОБА_4

Згідно до Реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців до видів діяльності ТОВ «ЮПП «МАРТ» відносяться: Код КВЕД 32.12 Виробництво ювелірних і подібних виробів (основний); Код КВЕД 25.61 Оброблення металів та нанесення покриття на метали; Код КВЕД 25.71 Виробництво столових приборів; Код КВЕД 46.72 Оптова торгівля металами та металевими рудами; Код КВЕД 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля; Код КВЕД 47.77 Роздрібна торгівля годинниками та ювелірними виробами в спеціалізованих магазинах.

Процес отримання товару для реалізації відбувався наступним чином: ОСОБА_3 та інші менеджери приходили до офісу ТОВ «ЮПП «МАРТ», що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Котлова, 191, де комірник виписував їм необхідну кількість товару за накладними. За отримання товару ОСОБА_4 вимагав у менеджерів писати розписки про отримання у нього в борг грошових коштів, сума яких відповідала вартості товару, який вони отримували для реалізації. Після цього менеджери займались реалізацією товару та повертали отримані від клієнтів кошти до офісу.

Останній раз отримання товару ОСОБА_3 здійснювалось за цією ж схемою, проте реалізувати весь наданий відповідачем товару не вдалось, оскільки деякі з клієнтів взяли товар у борг під реалізацію, але кошти в повному обсязі до теперішнього часу не повернули.

Суди наведеним обставинам належної правової оцінки не дали та виходили із того, що 22 серпня 2013 року ОСОБА_3 написав розписку про те, що бере у ОСОБА_4 у борг грошові кошти у розмірі 108 207 грн строком до 22 вересня 2013 року. 3 вересня 2013 року ОСОБА_6 написав розписку про те, що бере у ОСОБА_4 у борг грошові кошти у розмірі 91 600 грн до 6 вересня 2013 року.

Крім того, під час розгляду справи відповідач неодноразово підтвердив факт безгрошовості даних розписок, пояснивши, що ОСОБА_3 просив у нього гроші у борг, однак не маючи їх, він надав йому ювелірні вироби у вигляді срібних ложок та виделок.

При цьому суди вважали, що передача від ОСОБА_4 до ОСОБА_3 не грошових коштів, а ювелірних виробів, як речей, визначених родовими ознаками, не суперечить ст. 1046 ЦК України.

Отже, судами встановлено та не заперечувався сторонами факт неодержання грошових коштів позивачем.

При цьому суди не врахували, що договір позики є реальною угодою і вважається укладеним з моменту передачі грошей. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передачі грошей не породжує в майбутньому обов'язку позичальника повернути обумовлену угодою суму грошей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Суди на зазначене уваги не звернули, не дали оцінку тому, чи не є розписки від 22 серпня 2013 року та від 3 вересня 2013 року безгрошовими; чи відбулись у даному випадку договори позики; чи не є розписки, написані позивачем, його зобов'язанням реалізувати надані відповідачем товари, гроші від реалізації повернути останньому та додатковою страховкою відповідача від втрати ювелірних виробів власного виробництва.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України наведене не врахували, не дали оцінку тому, чи укладенні спірних договорів позики волевиявлення його учасників відповідало їх внутрішній волі, чи не настали інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином, тобто, чи не встановились між сторонами інші правовідносини, ніж за договорами позики, а саме за договорами підряду.

Отже, висновки судів про укладення сторонами саме договорів позики ґрунтуються на припущеннях, що заборонено законом (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик