У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,Карпенко С.О., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Відродження» про стягнення належних виплат при звільненні, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь: заборгованість по заробітній платі за роботу у вихідні та святкові дні у сумі 6 134,60 грн за період чергувань: 04, 05, 07, 11, 12 січня 2014 року; заборгованість по заробітній платі за роботу у вихідні та святкові дні за період роботи, у встановлені розпорядженням директора ТОВ «Відродження» вихідних днів на підприємстві: 03, 06, 09, 10 січня 2014 року у сумі 3 067,30 грн; середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати, починаючи з 24 січня 2013 року по день проведення остаточного розрахунку.

Вимоги за позовом обґрунтовував тим, що 25 листопада 2013 року відповідно до наказу № 101-ос він був прийнятий на роботу на посаду виконавчого директора в керівний апарат управління виробничого департаменту ТОВ «Відродження» за переведенням з ПрАТ «Колос».

24 січня 2014 року він подав заяву про звільнення його з посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України і в той же день його було звільнено з займаної посади на підставі наказу № 3-ос з 24 січня 2014 року, але не було виплачено у день звільнення всіх належних йому до виплати коштів, тому він звернувся до суду з вказаним позовом.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2014 року в позові відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

ОСОБА_6, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить його скасувати та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються ; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте зазначеним вимогам ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач при звільненні позивача не провів з ним, належним чином, розрахунку при звільненні.

Суд апеляційної інстанції погодився з такими висновками місцевого суду.

Однак, такий висновок апеляційного суду зроблено судом без з`ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, належної оцінки наданих ними доказів.

Відповідно до ст. 304 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції,з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.

Пунктами 17-18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24 жовтня 2008 року роз'яснено, що перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Визнавши, що суд першої інстанції ухвалив рішення з

дотриманням норм матеріального та процесуального права, а наведені

в апеляційній скарзі недоліки у розгляді справи не вплинули на

суть ухваленого рішення, апеляційний суд згідно зі статтею 308 ЦПК

ухвалою відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення без змін і обов'язково наводить у ній мотиви, з яких доводи апеляційної скарги відхиляються.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 315 ЦПК України ухвала суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Пунктами 2, 8, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року роз'яснено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги

цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК , вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9

«Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя».

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і

всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК,і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про

встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх

юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а

також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при

задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, у порушення вищевказаних вимог закону та роз'яснень Верховного Суду України, взагалі не мотивував свою ухвалу про залишення без змін рішення місцевого суду, а саме не з'ясував: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права, а також у своїй ухвалі не навів мотиви, з яких відхилив доводи апеляційної скарги.

Оскільки обставини, пов'язані із перевіркою правильності визначення обставин справи та оцінки наданих сторонами доказів, судом з`ясовувались не належним чином, чим порушено норми процесуального права, і таке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, то відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалене у справі рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко Г.І. Мостова М.І. Наумчук