Справа № 461/7563/15 Головуючий у 1 інстанції: Лялюк Є.Д.
Провадження № 22-ц/783/501/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1; Т.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В., Федоришина А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 27 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ГУМВСУ у Львівській області, УДАІ ГУМВСУ у Львівській області, про відшкодування шкоди, зобовязання до вчинення дій,-

в с т а н о в и л а:

2 липня 2015 року позивач звернувся з позовом до ГУМВСУ у Львівській області, УДАІ ГУМВСУ у Львівській області про відшкодування майнової шкоди в розмірі 3 400 грн. і моральної шкоди в сумі 65 000 грн.; винесення постанови про знешкодження матеріалів, отриманих незаконним шляхом і надання суду та йому (позивачеві), з погодженням з ним методики знешкодження; зобовязання державтоінспекції винести йому особисте письмове вибачення, з публікацією у засобах масової інформації м.Львова «Високий Замок» або «Міліцейський курєр», або інших, та наданням йому одного екземпляра цієї публікації; зобовязання керівництва ГУМВСУ провести заняття зі всіма співробітниками управління, та підлеглих структур, щодо правил застосування відеоспостереження та відеозйомки, під розпис кожного співробітника ГУМВСУ та всіх підпорядкованих йому підрозділів з повідомленням про проведення цих заходів Личаківський суд м. Львова та його (позивача). В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 18 серпня 2014 року він керував автомобілем та рухався в напрямку с.Верещиця зі швидкістю 70 км/год. Перед його автомобілем в попутному напрямку рухався вантажний автомобіль, який перевозив деревину, а тому габаритних вогнів не було помітно. Вказаний вантажний автомобіль застосував різке гальмування і причеп почало кидати в обидві сторони. З метою не допущення ДТП, він (позивач) натиснувши на педаль гальма та повернув кермо ліворуч, в результаті чого керований ним автомобіль розвернуло. Співробітники УДАІ ГУМВСУ у Львівській області ОСОБА_4 та ОСОБА_5 незаконно провели відеозйомку його та пасажирів його автомобіля ОСОБА_6 і ОСОБА_7 Відеофіксація проводилась також у приміщенні медичного пункту на вулиці Науковій у м.Львові, що є порушенням його прав та законних інтересів. Просить позов задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 27 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення оскаржив ОСОБА_3

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене при неповно зясованих обставинах, які мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Вказує, що 18 серпня 2014 року співробітниками УДАІ ГУМВСУ у Львівській області незаконно була проведена відеозйомка його та пасажирів його автомобіля. Також безпідставно відеофіксація проводилась у приміщенні медичного пункту на вулиці Науковій у м.Львові. У звязку з цим йому завдано моральну та майнову шкоду. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення по суті його позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. ОСОБА_8 сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України). Згідно з ч.4 ст.61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Встановлено, що 18 серпня 2014 о 22 годині 15 хвилин ОСОБА_3 керував автомобілем ГАЗ 3110, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 на дорозі Львів - Краковець 16км+950м. Наближаючись до вантажного автомобіля, який рухався у його напрямку попереду, ОСОБА_3 застосував різке гальмування. Внаслідок цього керований ним автомобіль розвернуло на смугу зустрічного руху з наступною зупинкою посередині проїжджої частини дороги. Свідками цього були інспектори ДПС взводу № 6 БДПС ОСОБА_9 України у Львівській області ОСОБА_5 та ОСОБА_4, які несли службу на автомобілі «Тоуоtа Рrіus» по забезпеченню безпеки дорожнього руху і рухалися в напрямку смт. Івано-Франкове. Коли інспектори підійшли до автомобіля, у якому знаходився позивач, він намагався завести транспортний засіб для продовження руху, чому перешкодив інспектор ДПС, вилучивши ключі із замка запалювання автомобіля. Інспектори ДПС встановили наявність алкогольного спяніння у ОСОБА_10 У звязку з цим йому було запропоновано пройти медичне освідування, від чого водій відмовився. ОСОБА_10 було доставлено у медичний заклад для проведення медичного огляду на предмет алкогольного, наркотичного спяніння або щодо вживання лікарських препаратів, які знижують швидкість реакції. ОСОБА_10 було запропоновано надати документи на право керування транспортним засобом. Позивач надав лише паспорт громадянина України та повідомив, що не може пересуватись самостійно тому не може зайти в приміщення Обласного комунального закладу «Львівський обласний державний клінічний наркологічний диспансер». За допомогою одного із активістів «Автомайдану» ОСОБА_10 було доставлено в приміщення диспансеру, де він відмовився від проходження медичного огляду на стан спяніння, про що черговим лікарем складено протокол. Також відносно ОСОБА_10 складено протокол про адміністративне правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 130 КУпАП. Автомобіль ГАЗ 3110, яким до цього керував позивач, поміщено працівниками державтоінспекції на арештмайданчик, а водія ОСОБА_10 доставлено за місцем проживання. Спілкування працівників державтоінспекції з позивачем фіксувалося з допомогою встановленого на їх службовому автомобілі відеореєстратора. Ці обставини стверджуються матеріалами адміністративної справи № 463/4729/14-п за ст.130 КУпАП відносно водія ОСОБА_3 Зокрема, висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; поясненнями ОСОБА_11, ОСОБА_8, висновком службового розслідування за результатами звернення ОСОБА_3

18 листопада 2014 року Личаківським районним судом м. Львова розглянуто матеріали справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_10 Його визнано винним у вчиненні цього адміністративного правопорушення та обрано йому адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3 400 грн. в дохід держави. Це рішення оскаржене ОСОБА_3 в апеляційному порядку. Постановою Апеляційного суду Львівської області від 15 квітня 2015 року постанову судді Личаківського районного суду м.Львова від 18 листопада 2014 року про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст.130 КУпАП залишено без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У зазначеній вище постанові Личаківського районного суду м. Львова вказано, що судом не прийнято до уваги заяви ОСОБА_3 щодо його побиття інспекторами ДПС взводу № 6 БДПС ОСОБА_9 старшиною міліції ОСОБА_5 і старшим сержантом міліції ОСОБА_4 та незаконного розміщення його автомобіля на арешт майданчику, оскільки це не знайшло підтвердження. Інших порушень діючого законодавства та нормативних актів МВС України в діях інспекторів ДПС не встановлено.

Дії інспекторів ДПС взводу № 6 БДПС ГУМВС України у Львівській області старшини міліції ОСОБА_5 та старшого сержанта міліції ОСОБА_4 щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення за ознаками ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_10 та відсторонення його від керування транспортним засобом з поміщенням автомобіля на арештмайданчик відповідають вимогам наказів МВС України № 77/2009 «Про затвердження інструкції з оформлення працівниками Державтоінспекції МВС матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху» №111/2009 «Про затвердження Інструкції з питань діяльності підрозділів дорожньо-патрульної служби Державтоінспекції МВС», Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Прокуратурою Львівської області проводилося розслідування в межах кримінального провадження, внесеного до системи ЄРДР за № 0002775 від 21 серпня 2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України за заявою ОСОБА_3 За результатами розслідування 23 грудня 2014 року слідчим прокуратури винесено постанову про закриття кримінального провадження у звязку із відсутністю складу кримінального правопорушення.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобовязані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 307 ЦК України передбачено, що знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Встановлено, що працівники підрозділу ДПС 18 серпня 2014 року перебували у місці, визначеному для несення служби відповідно до дислокації (п.6.3. Інструкції з питань діяльності підрозділів дорожньо-патрульної служби Державтоінспекції МВС, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 111 від 27 березня 2009 року (зареєстровано в Міністерстві юстиції 26 червня 2009 року за № 576/16592) та здійснювали функції контролю дотримання учасниками дорожнього руху правил, норм і стандартів, діючих у сфері безпеки дорожнього руху (п.6.10. Інструкції). Відповідно до п.7.5 Інструкції їм надається право забезпечення направлення на медичний огляд водія за наявності підстав вважати, що він перебуває у стані алкогольного спяніння; використовувати технічні засоби та прилади для виявлення та фіксації порушень Правил дорожнього руху, отримані фактичні дані використовувати при складанні адміністративних матеріалів (п.7.6.); затримувати і доставляти в установленому законодавством порядку транспортний засіб для тимчасового зберігання на спеціальних майданчиках чи стоянках (п.7.11.).

Згідно з п. 12.3.4. Інструкції передбачено, використання спеціальних технічних засобів, які мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, з метою фіксації порушень ПДР. Застосування того чи іншого способу та інші конкретні завдання ставляться на інструктажах відповідно до стану аварійності та дисципліни учасників дорожнього руху, що склалися на посту, маршруті. Відповідно до п. 12.7.1. цієї Інструкції під спостереженням за дорожнім рухом належить розуміти візуальний або за допомогою працюючих в автоматичному режимі спеціальних технічних засобів, які мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, контроль за дотриманням учасниками дорожнього руху встановлених правил, норм та стандартів у сфері безпеки дорожнього руху, доцільністю та ефективністю організації дорожнього руху на посту, маршруті. Пунктом 27.9. Інструкції передбачено, що з метою запобігання конфліктним ситуаціям, обєктивного розгляду справ, а також як допоміжний засіб для попередження протиправних дій та розкриття правопорушень допускається використання фото-, кінозйомки, відеозапису та звукозаписувальної техніки, а під час оформлення матеріалів ДТП воно є обовязковим.

Отже, законодавством України визначено порядок застосування відеозйомки за допомогою технічних засобів при здійсненні контролю за дотриманням учасниками дорожнього руху встановлених правил, норм та стандартів у сфері безпеки дорожнього руху.

Таким чином, працівники ДАІ, які відповідно до Закону України «Про міліцію» та Закону України «Про дорожній рух», у чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції, були уповноважені на здійснення контролю за дотриманням учасниками дорожнього руху встановлених правил, норм та стандартів у сфері безпеки дорожнього руху, діяли з дотриманням вимог ст. 19 Конституції України у спосіб і порядок, визначений КУпАП, ЦК України та Інструкцією з питань діяльності підрозділів дорожньо-патрульної служби Державтоінспекції МВС, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 111 від 27 березня 2009 року. Відомості про те, що ці працівники проводили оперативно-розшукові заходи відносно позивача та провели розповсюдження отриманих відеоматеріалів відсутні.

Положення наказу МВС України № 111 від 27 березня 2009 року не суперечать практиці Європейського суду з прав людини та міжнародним договорам України і, відповідно, не порушують права осіб, які захищаються Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколами до неї.

Враховуючи викладене, працівниками ДПС не порушено вимоги чинного законодавства щодо відеофіксації особи позивача при здійсненні нагляду за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та оформлення адміністративних матеріалів відносно позивача.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» згідно з яким при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупній таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-які спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; і поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації,що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного звязку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Суд не встановив наявності поширення щодо позивача такої інформації.

Позивач звернувся до суду в частині вимог про відшкодування шкоди з підстав, передбачених ст. 1176 ЦК України. Відповідно за цієї правової норми підлягає відшкодуванню державою шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Відповідно до ст. ст. 1,2 Закону України від 1 грудня 1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, - відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду чи іншому рішенні суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину; 3) відмови в порушенні кримінальної справи; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

У такому випадку відповідачем виступає держава в особі Державного казначейства України. Підрозділи МВС України не відносяться до субєктів відповідальності за цією нормою. До держави позивач вимог не заявив, відповідачем її не зазначив. З матеріалів справи також убачається, що позивач не відноситься до кола осіб, які мають право на відшкодування шкоди, передбачене цим Законом.

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах, а ч. 7 ст. 1176 ЦК України передбачено, що порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» та п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідачі у правовідносинах, що виникли між сторонами, не здійснювали оперативно-розшукову діяльність, не виступали органом досудового розслідування, не є органом прокуратури чи суду. Відтак, вони не можуть належати до кола осіб, що несуть відповідальність з підстав, передбачених ч.6 ст. 1176 ЦК України.

Позивач не надав доказів спричинення йому майнової і моральної шкоди. Майновою шкодою він вважає суму штрафу, визначену постановою Личаківського районного суду від 18 листопада 2014 року, яка набрала чинності, що відповідно до ст. 22 ЦК України не є майновою шкодою.

Вимоги про винесення постанови про знешкодження матеріалів, отриманих на думку позивача незаконним шляхом, і надання суду та йому (позивачеві), з погодженням з ним методики знешкодження, а також зобовязання державтоінспекції винести йому особисте письмове вибачення, з публікацією у засобах масової інформації м.Львова «Високий Замок» або «Міліцейський курєр», або інших, та наданням йому одного екземпляра цієї публікації, до задоволення не підлягають з урахуванням вищенаведеного.

Проведення занять із співробітниками управління, та підлеглих структур, щодо правил застосування відеоспостереження та відеозйомки, під розпис кожного співробітника ГУМВСУ та всіх підпорядкованих йому підрозділів з наступним повідомленням про це суду та позивача відноситься до дискреційних повноважень органів внутрішніх справ і не узгоджується з вимогами ст. 16 ЦК України, як спосіб захисту цивільних прав та інтересів судом. Тому така вимога до задоволення не підлягає.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд зробив правильний висновок про безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний звязок у сукупності; встановлених судом обставини.

При встановленні зазначених обставин судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення Галицького районного суду м.Львова відсутні, а тому апеляційну скаргу належить відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 27 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді