Справа № 139/944/14-ц Провадження № 22-ц/772/2666/2016Головуючий в суді першої інстанції Добровольський В. В.
Категорія 27 Доповідач Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого - Луценка В.В.,

суддів - Денишенко Т.О., Жданкіна В.В.,

при секретарі - Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з будинку, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 10 лютого 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з будинку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.07.2007 року між банком та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №VIUWGA00001514, згідно якого останньому був наданий кредит в розмірі 55180,00 гривень на строк до 17.07.2017 року із сплатою 14.04% річних. В забезпечення виконання зобов'язань за цим договором ОСОБА_2, 19.07.2007 року, уклала договір іпотеки на будинок загальною площею 78.90 кв.м., який розташований по АДРЕСА_1, Мурованокуриловецького району, Вінницької області. У подальшому між Банком та ОСОБА_4 були укладені додаткові угоди від 16.11.2012 року та 16.08.2013 року, якими суму заборгованості, що виникла у період з дати надання ОСОБА_4 кредиту до дати підписання додаткової угоди було зменшено на 33175,12 гривень та 33859,04 гривень відповідно.

Зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_4 належним чином та в повній мірі не виконав, а тому станом на 04.08.2014 року загальна сума заборгованості останнього перед банком становила 114178,20 гривень та складалась з: 63128,94 гривень - заборгованість за кредитом; 10209,83 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 35164,28 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 250,00 гривень - штраф (фіксована частина); 5425,15 гривень - штраф (процентна складова).

Враховуючи наведене ПАТ КБ «ПриватБанк» просило в рахунок заборгованості за кредитом звернути стягнення на житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1, Мурованокуриловецького району, Вінницької області, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки, а також виселити відповідачку та інших осіб, які зареєстровані та проживають в житловому будинку.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 10 лютого 2015 року позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №VIUWGA00001514 від 19.07.2007 року в розмірі 114178,20 гривень, яка складається із: заборгованості за кредитом - 63128,94 гривень; заборгованості по процентам за користування кредитом - 10209,83 гривень; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 35164,28 гривні, а також штрафи відповідно до договору: 250,00 гривень - штраф (фіксована частина); 5425,15 гривень - штраф (процентна складова звернути стягнення на будинок загальною площею 78,90 кв. м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1, Мурованокуриловецький район, Вінницька область, вартістю 62000 гривень, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на підставі договору іпотеки №VIUWGA00001514 від 19.07.2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях неналежно від форм власності та підпорядкування з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами державних дій, необхідних для здійснення продажу предмету іпотеки.

Виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, із зняттям з реєстраційного обліку у Мурованокуриловецькому РС УДМС України у Вінницькій області.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 оскаржує його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення, в частині задоволення вимоги про виселення, не відповідає нормам матеріального та вимогам процесуального права, а тому просив його в цій частині скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про виселення.

Заслухавши доповідача, пояснення та заперечення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про те, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно п.1-5 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Дане рішення суду першої інстанції, в частині задоволення позовних вимог про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_4, зазначеним вище вимогам закону не відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що 19.07.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №VIUWGA00001514. Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_4 були надані кредитні кошти у загальному розмірі 55180 гривень, з яких 49600 гривень на споживчі потреби та 5580 гривень на сплату страхових платежів (п.7.1 Договору).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 19.07.2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_2 надала в іпотеку ЗАТ КБ «ПриватБанк» нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 78.90 кв.м., який розташований по АДРЕСА_1, Мурованокуриловецького району, Вінницької області, який належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, дублікат якого виданий Вищеольчедаївською сільською радою Мурованокуриловецького району Вінницької області 04 червня 2007 року.

Задовольняючи позовну вимогу, щодо виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_4, суд першої інстанції помилково виходив виключно з положень ч.2 ст.39 ЗУ «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК УРСР.

Відповідно до ч.2 ст.39 ЗУ «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Згідно з ч.3 ст.109 ЖК УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Однак судом першої інстанції було проігнорована ч.2 ст.109 ЖК УРСР, відповідно до якої громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, ч.2 ст.109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Таким чином, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч.2 ст.109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постановах Верховного Суду України від 03.02.2016 року №6-1449цс15, від 30.09.2015 року №6-1892цс15, від 18.03.2015 року №6-39цс15, 02.09.2015 року №6-1049цс15 та відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи, що будинок АДРЕСА_1 який є предметом договору іпотеки, не був придбаний за кредитні кошти, іншого житла ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не мають, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для виселення останніх без надання їм іншого постійного жилого приміщення.

Згідно з ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

За таких обставин рішення суду першої інстанції, в частині виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_4, в силі залишатись не може і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

В іншій частині рішення не оскаржувалось.

Розподіл судових витрат між сторонами у справі провести у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.303, 307, 309, 313-319 ЦПК України, судова колегія,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 10 лютого 2015 року, в частині виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3, скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_4, про виселення з будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, Мурованокуриловецького району, Вінницької області, із зняттям з реєстраційного обліку у Мурованокуриловецькому районному секторі управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 267,96 гривень.

Рішення суду набуває законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів.

Суддя-доповідач: _______ Луценко В.В.

Судді: _______ Денишенко Т.О.

_______ Жданкін В.В.