АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Борисової О.В., Пікуль А.А.

при секретарях Ільченко В.В., Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного банку «Омега Банк», третя особа: ОСОБА_3, про визнання договору іпотеки частково недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Омега Банк», третя особа: ОСОБА_3, про визнання договору іпотеки частково недійсним, в якому просив визнати недійсними п.п. 12.3, 13.3.1, 12.3.2 іпотечного договору укладеного між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк».

Свої вимоги обґрунтовував тим, що передане у іпотеку майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому на внесення до договору іпотеки застереження про позасудове задоволення вимог іпотекодержателя, яке за законодавством України прирівнюється до договору, повинна була надана окрема згода другого з подружжя.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послалася на те, що суд першої інстанції не правильно вказав, що застереження про позасудове задоволення вимог іпотеко держателя є частиною договору іпотеки, а тому не потребує окремої згоди другого із подружжя, оскільки, на думку апелянта, за чинним законодавством таке застереження прирівнюється до договору та потребує окремої згоди на його укладання.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причину неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за їх відсутності.

Справа № 760/22893/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10079/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Шевченко Л.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб 07.08.1998, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 1055. Після одруження ОСОБА_1 присвоєно прізвище ОСОБА_1. Цей факт встановлений на підставі свідоцтва про одруження, серії НОМЕР_1, виданого Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім'ї 07.08.1998 (а.с. 7).

14.08.2008 ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк») та ОСОБА_3 уклали кредитний договір № 2632/0808/45-027.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 14.08.2008 ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк») та ОСОБА_3 уклали іпотечний договір № 2632/0808/45-027-Z-1.

Предметом іпотеки за іпотечним договором є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 88,8 кв.м. та житловою площею - 46,5 кв.м., яка належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14.08.2008, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русашоком З.З. 14.08.2008 а.с. 4-6).

ПАТ «Омега Банк» є правонаступником ВАТ «Сведбанк». Цей факт встановлений на підставі повного витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних-осіб підприємців (а.с. 18-21).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя не укладався, а лише один з розділів договору іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, а тому згода одного з подружжя необхідна виключно на укладення договору іпотеки, а не на укладення окремого його розділу.

Проте колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає оскільки судом першої інстанції було порушено норми матеріального права, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Згідно із ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

За змістом ст.ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Так, дійсно, суд першої інстанції правильно встановив, що не заперечується сторонами, що позивач надавав письмову згоду своїй дружині - ОСОБА_3 на укладання іпотечного договору.

Разом з тим, як встановлено колегією суддів, в п.12.3 іпотечного договору між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк») та ОСОБА_3, сторони погодили застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, на умовах викладених у п.п. 12.3.1, 12.3.2.

Згідно ч.ч. 1,2 ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Тобто, як згідно чинного законодавства, так і за погодженням сторін у п.12.3 іпотечного договору, вказане застереження прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто є окремим договором сторін.

Зважаючи на те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя є окремим від іпотечного договором, який потребує нотаріального посвідчення, на його укладення повинна бути також надана нотаріально засвідчена згода другого з подружжя, якщо предметом цих договорів є спільне майно.

Прирівнювання до договору про задоволення вимог іпотекодавця також відповідного застереження про це в іпотечному договорі потребує під час укладення іпотечного договору щодо спільного майна отримання окремої згоди другого з подружжя на включення до цього договору іпотеки відповідного застереження. Відсутність такої згоди є підставою визнати договір про позасудове задоволення вимог іпотекодержателя і відповідного застереження недійсним.

За таких обставин, ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк») та ОСОБА_3 не мали права вносити у договір іпотеки від 14.08.2008р. застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя щодо позасудового врегулювання (яке міститься у пунктах 12.3, 13.3.1, 12.3.2 іпотечного договору), без окремої згоди на те позивача - ОСОБА_1, якому іпотечне майно належить на праві спільної сумісної власності подружжя разом з ОСОБА_3

Отже, суд першої інстанції не правильно визначився з виниклими правовідносинами, не розмежував та не визначився з тим, що договір іпотеки та договір про позасудове задоволення вимог іпотекодержателя, за певних умов, є два різних за своєю суттю договори, а тому окремо потребують погодження з другим із подружжя, оскільки в іпотеку було передано спільне сумісне майно саме подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3, що призвело до ухвалення помилкового рішення про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Судові витрати слід розподілити у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.218, 303-305, ч. 1 п. 2 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного банку «Омега Банк» - задовольнити.

Визнати недійсними пункти 12.3, 13.3.1, 12.3.2 іпотечного договору № 2632/0808/45-027-Z-1 від 14.08.2008р. укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_3.

Стягнути з Публічного акціонерного банку «Омега Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору у розмірі 1 023,12 гривень.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді