Справа № 141/324/16-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 травня 2016 року смт. Оратів
Оратівський районний суд Вінницької області
в складі: головуючого судді Круглика В.В.
за участю секретаря Ставничого С.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" про визнання недійсним договору фінансового лізингу та застосування наслідків недійсності правочину, без участі сторін,
ОСОБА_1 звернувся до Оратівського районного суду Вінницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" про визнання недійсним договору фінансового лізингу та застосування наслідків недійсності правочину, згідно із якою у лютому 2016 року позивач ОСОБА_2 віднайшов в мережі Інтернет оголошення про продаж Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» мінітрактора МТЗ-КИЙ 425 за ціною 57 500,00 грн. та картоплесаджалки до нього ВОМЕТ 2R з бункером за ціною 11 385,00 грн. Бажаючи придбати зазначену техніку для власних потреб, позивач зателефонував до офісу відповідача, де йому підтвердили, що згаданий ТЗ є в наявності, та після укладення з ним договору фінансового лізингу та сплати авансом 50% вартості техніки протягом 3-7 днів може бути переданий йому у користування, а після повного розрахунку за умови своєчасного внесення всіх обумовлених платежів - у власність. Позивач 17.02.2016 року прибув до офісу відповідача у м.Київ для укладення відповідного договору. У офісі відповідача позивач за допомогою та за участі представника відповідача заповнив заявку на укладення договору фінансового лізингу, зазначивши у ній вищезгадані модель ТЗ та ціну його придбання, після чого представник відповідача надав позивачу відомості для оплати (авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 003004 від 17.02.2016 р.), та відправив позивача до найближчого відділення банку для здійснення платежу, запевнивши, що за цей час підготовить договір для підписання сторонами. Того ж дня, 17.02.2016 р., позивач сплатив на банківський рахунок відповідача грошові кошти у сумі 35 000,00 грн. з призначенням платежу авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 003004 від 17.02.2016 р. Після предявлення відповідачеві квитанції банку про здійснення оплати, останній надав позивачеві для підписання текст договору фінансового лізингу №003004 від 17.02.2016 р., виконаний на великій кількості сторінок дрібним шрифтом, вивчити які позивачеві можливості не надали, завіривши, що всі істотні умови вже погоджені, в тексті договору все відповідає досягнутим домовленостям, при цьому договір слід підписувати швидше, адже представника відповідача чекають інші особи, які також бажають придбати транспортні засоби. Не маючи підстав сумніватися в порядності відповідача і щиро вважаючи, що умови придбання ТЗ, дійсно, погоджені, і саме ці умови викладені в договорі, позивач підписав запропоновані відповідачем папери, отримав свій примірник договору і почав чекати на ТЗ.
Однак, повернувшись додому та детально вивчивши текст договору, позивач віднайшов, що умови даного правочину кардинально відрізняються від того, що насправді було узгоджено сторонами під час переговорів, більш того, жодним чином не відповідають намірам позивача, адже: по-перше, предметом договору не обрані та зазначені у заявці на укладення договору мінітрактор та картоплесаджалка, а великий трактор FOTON LT 504( п. 1.1 договору, додаток 2 до договору "Специфікація"); по-друге, вартість зазначеного у Договорі трактора складає 12 727,27 доларів США (п.8.2 Договору, Додаток 1 до Договору), або у гривневому еквіваленті на дату підписання Договору - 350 000,00 грн.; по-третє, сплачена позивачем сума, яку останній вважав початком оплати вартості ТЗ та умовою його отримання, насправді є «адміністративним платежем», тобто першочерговим одноразовим платежем за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору (розділ договору «Визначення термінів»), причому, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на оплату ; по-четверте, згідно з п.п.1.7, 4.1 договору передача зазначеного у Договорі ТЗ відбувається через 120 РОБОЧИХ днів з моменту оплати позивачем адміністративного платежу (10% від вартості ТЗ розділ договору «Визначенням термінів».), авансового платежу (50 % від вартості ТЗ - п.9.1. договору), комісії за передачу предмета лізингу (3 % вартості ТЗ- розділ договору «Визначенням термінів»), а також різноманітних доплат, наприклад, у разі зміни вартості ТЗ після укладення договору (п.9.4. договору).
Виявивши згадані вище розбіжності, позивач 22.02.2016 року звернувся до відповідача з письмовою заявою про свою відмову від договору та повернення йому сплачених коштів, на яку відповідач листом за №1807 від 04.03.2016 року відповів, що договір укладено у відповідності до вимог чинного законодавства, сплачені позивачем кошти є адміністративним платежем за договором, а якщо позивач бажає розірвати договір, то повинен направити відповідачу окрему заяву про це в порядку, передбаченому п.12.1 договору, який, до речі, передбачає, що адміністративний платіж у випадку розірвання договору у будь-якому не повертається.
Позивач стверджує, що придбавати визначений у договорі транспортний засіб, більш того придбавати його на подібних умовах та сплачувати 35 тисяч гривень за «послугу» із перевірки, розгляду та підготовки документів для укладання договору» він не погоджувався, зміст договору не відповідає внутрішній волі позивача, більш того, підписання даного правочину є наслідком введення позивача в оману з боку представників відповідача.
Позивач ОСОБА_1, будучи належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Представник відповідача в судове засідання повторно не зявився, про день, час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність суду не надав.
Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення спору. Оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення спору, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача в порядку ст. 224 ЦПК України та ухвалити заочне рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
17 лютого 2016 року між позивачем і відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 003004 з додатками, згідно якого предметом лізингу по даному договору є трактор Foton LT 504.
Позивач зазначає, що після підписання договору, представник відповідача надав йому рахунок до сплати в розмірі 35 000 (тридцять п'ять тисяч) гривень 00 коп., вказавши на те, що ця сума це 50% вартості предмета договору. Позивач в той же день сплатив на рахунок відповідача суму указану в рахунку який йому надав представник відповідача, що підтверджується квитанцією від 17 лютого 2016 року.
Відповідно до заяви від 22.02.2016 року ОСОБА_2 повідомляє адміністрацію ТОВ "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" про свою відмову від договору № 0003004 та повернення йому сплачених коштів.
Листом № 1807 від 04.03. ТОВ "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" повідомляє ОСОБА_1 що договір укладено у відповідності до вимог чинного законодавства, сплачені позивачем кошти є адміністративним платежем за договором, а якщо позивач бажає розірвати договір, то повинен направити відповідачу окрему заяву про це в порядку, передбаченому ст..12 п.12.1 договору.
Суд вивчивши умови договору, встановив, що згідно п.1.4 Договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.
В договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.
В силу ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 1.4 Договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках.
Отже такі умови є несправедливими.
Несправедливими також є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; визнання ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається.
Частинами 1, 2 , 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Згідно п. 5.4 Договору, лізингоодержувач погоджується взяти на себе та нести всю відповідальність в межах встановлених цим Договором та чинним законодавством України стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти Лізингодавця як власника Предмета Лізингу, щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним та фізичним особам або майну, що виникло прямо або опосередковано внаслідок володіння, експлуатації, транспортування предмета лізингу, або стану Предмета Лізингу протягом строку Лізингу або протягом терміну володіння Лізингоодержувачем Предмету Лізингу, якщо він довший.
Але на підставі п. 7.3 Договору, Лізингодавець здійснює фактичне страхування Предмета Лізингу та супутніх ризиків, при цьому у Договорі страхування відшкодування можливого завданого збитку у межах страхової суми має бути встановлене на користь Лізингодавця. Предмет лізингу страхується на весь строк дії цього Договору.
Витрати, понесені Лізингодавцем в результаті укладання та/або пролонгації Договору страхування, компенсуються останньому Лізингоодержувачем згідно окремо виставленого рахунку в якому вказується дата до якої необхідно сплатити рахунок. У разі несплати такого рахунку до дати, яка визначена в рахунку, Лізингоодержувач зобов'язаний звернутися до Лізингодавця за новим рахунком. У разі сплати рахунку після дати , яка визначена в рахунку, Лізингоодержувач зобов'язаний сплатити штраф в розмірі 10% від суми - компенсації.
Пунктом 10.15 Договору встановлено, що у разі неузгодженої у даному договорі зміни розмірів лізингових платежів Лізингодавець та Лізингоодержувач складають додаткову угоду до даного договору, а також на вимогу Лізингодавця підписують акт коригування вартості Предмету Лізингу. У разі відмови Лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/або акту коригування вартості Предмету лізингу, Лізингодавець має право розірвати даний договір , після чого Лізингоодержувач зобов'язаний повернути Лізингодавцю предмет Лізингу протягом 5 календарних днів з моменту отримання від Лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають.
Таким чином, позивачу як споживачу фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів.
До істотних умов договору лізингу Закон України «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі, які, згідно ч. 2ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним.
Умовами спірного договору передбачені такі лізингові платежі (ст. 8 -9 договору та додатку №1 до договору): лізинговий платіж, який складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору («комісія за організацію») у розмірі 10% вартості предмета лізингу згідно додатку № 1 до договору; авансу ціни предмета лізингу, який становить 50% вартості предмета лізингу; комісію за передачу предмета лізингу у розмірі 3% вартості предмета лізингу.
Як вбачається із договірних умов, складові лізингового платежу - «комісія за організацію» та «аванс ціни предмету лізингу» - виходять за межі переліку таких платежів, передбачених законом.
Розділом 12 Договору «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Так, пунктами 12.2-12.13 Договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.
Згідно п. 12.1 Договору, Лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк встановлений чинним законодавством Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% (шістдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу та частини Авансових платежів, 40 (сорок відсотків) Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.
Відповідно п.4 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до несправедливих умов договору відноситься надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.
Отже, положення розділу 12 Договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем.
Таким чином, виходячи з аналізу змісту договору лізингу, суд вважає доведеним включення відповідачем у договір несправедливих для лізингоотримувача умов.
Згідно ч. 5,6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.
На думку суду, визнання недійсними вказаних положень договору окремо призведе до необхідності зміни інших умов договору, суттєво змінить зміст договору, а тому договір може бути визнаний недійсним в цілому.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України), а ст. 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі, та зловживання правом.
Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості, адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства.
Як вбачається з матеріалів справи між сторонами 17.02.2016 року було укладено договір фінансового лізингу №003004 з додатками до нього, відповідно до якого предметом фінансового лізингу є транспортний засіб Foton LT 504 , який відповідач зобов'язався передати у користування позивачеві в строк та на умовах визначених договором.
Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
За правилами ч.1 ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч.1ст.807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.
Згідно з ч. 1ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.
Згідно ч.2ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг»за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Як вбачається з квитанції № 1698 від 17.02.2016 року ОСОБА_1 сплатив на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» 35 000 гривень.
З п.1.7 та 4.1 оспорюваного договору фінансового лізингу вбачається, що предмет лізингу передається у користування Лізингоодержувачем протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу.
Відповідно до ч.1ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити.
Частиною 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.
З наведеного вбачається, що чинним законодавством не передбачено лізинговий платіж пов'язаний з укладенням самого договору фінансового лізингу.
Відповідно до пп.2 п.6ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним у цілому.
Оскільки за умовами спірного договору лізингу, виконання зобов'язання відповідача за ним ставиться в залежність від факту внесення позивачем «адміністративного платежу» за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, наявні підстави для визнання договору недійсним в цілому.
Окрім того, договір лізингу не містить графіку покриття витрат, виплати лізингових платежів та сам обсяг таких платежів сторони не погодили і не підписали в момент укладення договору, шо вказує на невизначеність загального обсягу фінансування, що у свою чергу відповідно до п.10 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» також є ознакою несправедливої угоди, а саме установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.
У пункті 8.2 оспорюваного договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на момент укладання договору (12 727 доларів 27 центів США). За умовами договору вона може бути змінена, в залежності від зміни обмінного курсу долара США до української гривні або у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця, що у свою чергу відповідно до п.13 ч.3ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» також є ознакою несправедливої угоди, а саме визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір фінансового лізингу №003004 по своїй природі є несправедливий, порушує принцип добросовісності, умови якого призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві.
Відповідно до ч. 1ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Враховуючи положення пп.2 п.6ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнання цих положень договору недійсними зумовлює зміну інших положень договору, а тому оспорюваний договір може бути визнаний недійсним у цілому із застосуванням наслідків недійсності правочину.
Згідно з ч.1ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно суд вважає обґрунтованим вимогу про визнання договору не дійсним.
На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно ст..19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається в нечіткій , незрозумілій або двозначний спосіб інформації, необхідні для здійснення свідомого вибору.
За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України.
Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 17 лютого 2016 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та ОСОБА_1І, нотаріально посвідчено не було.
На підставі вищенаведеного, суд визнає договір фінансового лізингу № 003004, укладений 17 лютого 2016 р. між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» недійсним та застосовує наслідки недійсності правочину.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551,20 грн.
Керуючись ст. ст. 203, 215, 220, 227, 509, 628, 799, 806, 808 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. ст. 4, 10, 11, 60, 88, 212-215,226 ЦПК України,
Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 003004 від 17.02.2016 р., укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО».
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
СУДДЯ: В.В. Круглик