Справа № 372/897/16-ц Головуючий у І інстанції Болобан В. Г.
Провадження № 22-ц/780/4504/16 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 20 26.10.2016
УХВАЛА

Іменем України

26 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Березовенко Р.В., Голуб С.А.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною ОСОБА_3 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Чеботар Світлана Іванівни, ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним, -

встановила:

у квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до Обухівського районного суду Київської області з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги, тим що 27 липня 2004 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Чеботар С.І. був посвідчений договір, відповідно до якого позивач подарувала ОСОБА_4 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

ОСОБА_3 бажала продати, а відповідач купити належний позивачу житловий будинок, та просила оформити договір купівлі-продажу у вигляді договору дарування, оскільки не хотіла отримувати згоду чоловіка на укладення договору купівлі-продажу будинку.

Ціну продажу житлового будинку було погоджено та оговорено в усній формі.

Умовою для укладання договору дарування житлового будинку між сторонами, було відстрочення передачі відповідачем грошових коштів позивачу в розмірі 19200 доларів США однією сумою після підписання договору дарування житлового будинку та після розлучення відповідача з чоловіком, для того щоб він не претендував на половину житлового будинку.

У лютому 2014 року відповідач повернула позивачу 1000 доларів США, після чого відмовилася сплачувати решту суми.

Позивач очікувала грошей від відповідача до березня 2016 року, а тому вважає що відповідач навмисно ввела її в оману, щоб не платити грошей та залишити собі житловий будинок безкоштовно.

Просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 червня 2016 року в задоволені позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконністьта необґрунтованість, та таким, що винесено з грубим порушенням матеріального і процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанціїнеобґрунтоване та невмотивоване, оскільки суду першої інстанції було надано достатньо доказів, які свідчать про те, що договір дарування є удаваним правочином і був спрямований на настання зовсім інших наслідків, ніж безоплатна передача майна.

Крім того, із розписок випливає, що приховуючи за даруванням купівлю-продаж, сторони, зокрема ОСОБА_4 не виконала свій обов'язок і не передала ОСОБА_3 суму коштів, за яку вона домовилася продати житловий будинок.

Також, судом першої інстанції не вірно встановлено, що оспорюваний договір дарування відповідає вимогам ст.203 ЦК України, оскільки сторонами в момент укладення договору була порушена вимога щодо волевиявлення, яке мало відповідати внутрішній волі, яке насправді їй не відповідало. В результаті сторонами було укладено удаваний правочин з ряду зовнішніх причин.

Апелянт, також, стверджує, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено подані сторонами докази та не застосовано до договору дарування правил, за якими регулюється купівля - продажу, в результаті чого проігноровано відповідність вчинення правочину внутрішній волі сторін та невиконання взаємних обов'язків.

Просила скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 червня 2016 року, позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що27 липня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування житлового будинку, згідно із яким дарувальник передає майно у власність обдаровуваної безоплатно та без ніяких умов.

Майном за цим договором є житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

З копії розписок від 03 лютого 2014 року вбачається, що позивач отримала від відповідача 1000 доларів США в рахунок вартості будинку за адресою: АДРЕСА_1

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (№61115469 від 10.06.2016 року) власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_6.

Право власності ОСОБА_6 виникло на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 липня 2013 року. Цим рішенням суду позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_6доОСОБА_8., ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки, припинення права власності та визнання права власності задоволено повністю.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що з доводів позивача неможливо було встановити підстав для визнання договору дарування недійсним, оскільки всі вимоги сторонами правочину були дотримані, сторони дотримали форму правочину, мали повну цивільну дієздатність та підтвердили, що цей договір дарування не носить характеру мнимої та удаваної угоди.

Таким чином, сторони за цим договором виконали свої обов'язки, а позивач не довів суду першої інстанції та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження свого порушеного права відповідачем, а тому в задоволенні позовних вимог було відмовлено в зв'язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст.215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановленихцим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог вказаних пунктів ст.203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1); особа яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі(ч.3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді