Суддя Бугера О. В.
Провадження № 2/644/764/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року Орджонікідзевський районний суд м.Харкова у складі:

Головуючого судді Бугери О.В.,

При секретарі Ілові А.В.,

За участю позивача ОСОБА_1,

За участю представника відповідача ОСОБА_2,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» про скасування розпорядження, стягнення середнього заробітку за дні відпочинку за здачу крови для переливання, зобовязання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачем 13.11.2015 року до суду подано відповідний позов. В обґрунтування позову зазначено, що він працює у відповідача з 2012 року. 27.08.2015 року він звернувся до начальника цеху із заявою про надання йому днів відпочинку за здачу крови для переливання з надання відповідних медичних довідок, що підтверджують право на дану пільгу. Ці дні він використав, але коли вийшов на роботу дізнався, що ці дні йому не оплачені та керівництво цеху вважало ці дні прогулами та винесло йому догану. Вважав, що такі дії є неправомірними, такими, що порушують його права на підставі ст.124 КЗпП України. Просив суд скасувати розпорядження №72 від 20.10.2015 року про оголошення догани по цеху та перенесення відпустки. Стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за дні відпочинку за здачу крови для переливання, стягнути з відповідача грошову компенсацію за нанесену моральну шкоду. В ході розгляду справи 25.11.2015 року, 02.02.2015 року позивачем було подано уточнені позовні заяви, вимоги за якою позивач підтримав. Остаточно позивачем було зазначено, що відповідач не сплатив середній заробіток за здавання крові для переливання відповідно до довідок від 21.11.2014 року - 1 день, від 16.01.2015 року 1 день, від 30.01.2015 року 2 дні, від 13.02.2015 року 2 дні, від 15.05.2015 року 1 день, від 29.05.2015 року 1 день в сумі 1688 гривень.

Позивач в судовому засіданні звертав увагу суду, що він подавав заяву про надання додаткових днів відпочинку за 30.01.2015 року та 13.02.2015 року в своїй заяві від 27.08.2015 року. Вважав, що на його думку відповідач зобовязаний надати не лише додаткові дні відпочинку за дні здачі крови, а й дні відпочинку, оскільки згідно до діючого законодавства про донорство донору надається саме 2 дня відпочинку. В ході розгляду справи позивачем подавалась заява про збільшення своїх вимог та остаточно позивач просив суд скасувати дисциплінарне стягнення в частині визначення щорічної відпустки на зимовий період за розпорядженням №72 від 20.10.2015 року. Зобовязати відповідача його щорічну відпустку перенести на червень, про що ним зазначено в заяві від 18.01.2016 року. Стягнути з відповідача середній заробіток за використання вісім днів відпочинку за здачу крови для переливання за довідками від 21.11.2014 року - 1 день, від 16.01.2015 року 1 день, від 30.01.2015 року 2 дні, від 13.02.2015 року 2 дні, від 15.05.2015 року 1 день, від 29.05.2015 року 1 день в сумі 1688 гривень. Визнати незаконною відмову відповідача надати його день відпочинку за день здачі крови відповідно до відповіді від 17.12.2015 року. Зобовязати відповідача надати день відпочинку за день здачі крови за довідкою форми 3435/о від 27.02.2015 року до 27.02.2016 року. Стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 200.000 гривень.

В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав, просив їх задовольнити саме в тій редакції, що викладена в його заяві. Надав пояснення аналогічні викладеним в позові та додаткових письмових поясненнях.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, подала письмові заперечення, що долучені до справи. В обґрунтування заперечень посилалась на те, що лише два дні за довідками від 30.01.2015 року та від 13.02.2015 року залишились без оплати, оскільки від нього не надходило заяв про бажання використати 2 дні відпочинку зі збереженням середнього заробітку на конкретні дати, а тому відповідно не було проведено оплату середнього заробітку. Також зазначала, що оскільки 30.01.2015 року та 13.02.2015 року були пятницями, вихідними днями на підприємстві, з урахуванням розяснень листа Міністерства праці та соціальної політики України від 02.04.2010 року №90/13/116-10 оплата за ці дні не проводилась. Додаткові дні відпочинку, на які має право позивач він використав 03.06.2015 та 17.07.2015 року. Додатковий день відпочинку за довідкою від 21.11.2014 року був наданий 04.06.2015, за довідкою від 16.01.2015 року 05.06.2015 року, безпосередньо зазначені дні здачі крови були вихідними. Оплата днів відпочинку, як донора була зазначена в розрахунковому листі за червень, з яких за 15.05.2015 року 186 грн, за 29.05.2015 року 186 грн, за 03.06.2015 року 189,12 грн, за 04.06.2015 року 189,12 грн, за 05.06.2015 року 189, 12 грн, за 12.06.2015 року 189,12 грн, за 12.06.2015 року 189,12 грн, за 26.06.2015 року 189,12 грн. В розрахунковому листі за липень 2015 року зазначена оплата днів відпочинку , як донора за 10.07.2015 року 251,52 грн, за 17.07.2015 року 251, 52 грн. Додаткові дні відпочинку за здачу крови були надані 03.06.2015, 04.06.2015, 05.06.2015, 17.07.2015 року. Про що було надано суду копії табелів обліку робочого часу. Окрім цього зазначала, що розпорядження №72 про оголошення догани ОСОБА_1 було скасовано розпорядженням №74 від 09.12.2015 року. Вважала безпідставними, необґрунтованими та нічим не доведеними, не підтвердженими вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди. Просила враховувати зазначені доводи та надані докази при вирішенні справи. /а.с.16-20/. Додатково пояснила, що позивачу обґрунтовано надано лише додатковий день відпочинку за довідкою від 27.02.2015 року та проведено оплату, оскільки 27.02.2015 року був неробочим.

Суд, вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Згідно Наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №1193 від 23.09.2015 року Державне підприємство Завод «Електроважмаш» перейменовано у Державне підприємство «Завод «Електроважмаш» /а.с.39,40/.

Відповідно до розпорядження №72 від 20.10.2015 року згідно до доповідної записки табельника цеху ОСОБА_3 про прогули ОСОБА_4 (8 прогулів) та витягу з протоколу №35 спільного засідання цехового комітету та адміністрації цеху №129 від 19.10.2015 року за порушення трудової дисципліни та обовязків працівника заводу (колективний договір п.3.1.2) оголошено догану по цеху газорізальнику ОСОБА_4 та з цієї підстави щорічну тарифну відпустку 2016 році виставлено на зимовий період / а.с.2/. З розпорядженням ознайомлений позивач.

09.06.2015 року позивач звертався до директора ДП «Завод Електроважмаш» щодо порушень його прав щодо виплати середнього заробітку по довідкам від 15.05.2015 року, 29.05.2015 року /а.с.8/.

29.09.2015 року позивач звертався до Територіальної державної інспекції праці з приводу порушень його прав /а.с.9/. Йому було надано відповідь від 07.10.2015 року щодо порядку застосування законодавства в сфері прав та обовязків донорів, розяснено право на звернення до суду за захистом порушених трудових прав/а.с.10/.

12.10.2015 року позивач звертався із заявою до голови ОПХО як член профспілки із заявою про захист порушених прав донора щодо надання днів відпочинку, оплати середнього заробітку /а.с.11/.

Позивач у справі відповідно до довідок від 13.02.2015 року №016630, від 30.01.2015 року №013984 /а.с.21/, 29.05.2015 року №011406 /а.с.22/, від 15.05.2015 року №020819 /а.с.23/, від 16.01.2015 року №013186, від 21.11.2014 року №011340 /а.с.24/ здав кров та має пільги встановлені відповідно до Закону України «Про донорство крові та її компонентів» №239/95 ВР від 23.06.95 року, ст.ст.9,11.

З досліджених в судовому засіданні копій табелів обліку робочого часу по цеху №126 вбачається, що 21.11.2014 року, 16.01.2015 року, 30.01.2015 року, 13.02.2015 року був не робочий день, про що міститься позначка «НА» - наказ адміністрації / а.с.25-27/, 15.05.2015 року та 29.05.2015 року позивач перебував у відпустці, про що міститься позначка «В» /а.с.28/, 03.06.2015 року, 04.06.2015 року, 05.06.2015 року, 12.06.2015 року, 26.06.2015 року, 10.07.2015 року, 17.07.2015 року були надані додаткові дні відпочинку, про що свідчить позначка «Д» /а.с.29-30/, оплата днів проведена відповідно до досліджених в судовому засіданні копії особових листків /а.с.31/.

28.08.2015 року позивач звернувся до в.о. начальника цеху із заявою про надання йому чотирьох днів відпочинку за дні здачі крови з 31.08.2015 року за довідками за 21.11.2014 року, 16.01.2015 року, 30.01.2015 року, 13.02.2015 року /а.с.32/. В період з 31.08.2015 року по 10.09.2015 року позивач був відсутній на робочому місці, оскільки вважав, що використовує надані йому дні відпочинку за здачу крові відповідно до поданої заяви /а.с.33/.

Відповідно до наказу №268 від 27.06.2014 року на підприємстві ДП «Завод Елекроважмаш» було встановлено неповний робочий тиждень, а саме з визначенням робочих днів понеділок, вівторок, середа, четвер /а.с.34/, наказом від 15.01.2015 року №06 було відмінено неповний робочий тиждень, встановлено режим повного робочого тижня /а.с.35/. Наказом №153 від 30.06.2015 року на підприємстві було встановлено неповний робочий тиждень з робочими днями понеділок, вівторок, середа, четвер.

Розпорядженням №74 від 09.12.2015 року по цеху №129 було скасовано розпорядження №72 від 20.10.2015 року про оголошення догани позивачу /а.с.36/.

Відповідно до вимог ст.9 в день давання крові та (або) її компонентів, а також в день медичного обстеження працівник, який є або виявив бажання стати донором, звільняється від роботи на підприємстві, в установі, організації незалежно від форм власності із збереженням за ним середнього заробітку.

Після кожного дня давання крові та (або) її компонентів, в

тому числі у разі давання їх у вихідні, святкові та неробочі дні, донору надається додатковий день відпочинку із збереженням за ним середнього заробітку. За бажанням працівника цей день може бути приєднано до щорічної відпустки або використано в інший час протягом року після дня давання крові чи її компонентів.

Визначення святкових і не робочих днів міститься в ст.73 КЗпП України, а вихідні дні регламентовані ст.67 КЗпП України.

Згідно з ч.2 ст.124 КЗпП працівникам-донорам безпосередньо після кожного дня здавання крові для переливання надається день відпочинку з збереженням середнього заробітку. На бажання працівника цей день приєднується до щорічної відпустки.

Тобто, діючим законодавством в сфері донорства передбачено право особи на звільнення від роботи в день здачі крови та її компонентів, а також надання додаткового дня відпочинку після дня здачі крові чи приєднання цього дня до відпустки із збереженням середнього заробітку. З урахуванням викладеного, суд погоджується із доводами сторони відповідача щодо порядку звільнення особи від роботи в день здачі крові та надання додаткового дня відпочинку. При цьому слід враховувати відповідний лист Міністерства праці та соціальної політики України від 02.04.2010 року №90/13/116-10, оскільки відповідно до вимог ч.2 ст.8 ЦПК України суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Зазначений лист, що містить розяснення порядку використання донорами днів відпочинку, є нормативно-правовим актом та чинним на момент розгляду справи, тобто підлягає застосуванню.

З досліджених матеріалів справи вбачається, що позивачем було виконано обовязки донора:21.11.2014 року, 16.01.2015 року, 30.01.2015 року, 13.02.2015 року, 15.05.2015 року, 29.05.2015 року, про що свідчать довідки.

Дні зазначені в довідках 21.11.2014 року, 16.01.2015 року, 30.01.2015 року, 13.02.2015 року є неробочими на підприємстві, відповідно до наказів про встановлення неповного робочого тижня, а тому, на думку суду позивач має право на отримання лише додаткового дня відпочинку із збереженням середнього заробітку. Позивачу було надано додаткові дні відпочинку за 21.11.2014 року 04.06.2015 року, за 16.01.2015 року 05.06.2015 року та проведено оплату, також як вбачається з досліджених матеріалів справи за дні переливання крові 15.05.2015 року та 29.05.2015 року, коли позивач перебував у відпустці, йому було надано додаткові дня відпочинку 03.06.2015 року та 17.07.2015 року, проведено оплату по середньому заробітку за день переливання крові та за додатковий день відпочинку /а.с.22,23/.

Що стосується надання додаткових днів відпочинку за 30.01.2015 року та за 13.02.2015 року, то в даному випадку суд погоджується із позивачем в частині того, що ним було подано заяву про надання додаткових днів відпочинку за вказані дні донорства 28.08.2015 року, але додаткові дні відпочинку надані не були, доводи представника відповідача, що позивач не звертався із заявою про надання таких днів за довідками від 30.01.2015 року та 13.02.2015 року спростовуються матеріалами справи, які містять копію відповідною заяви. Тобто, відповідачем порушено право позивача на отримання 2 додаткових днів відпочинку за довідками від 30.01.2015 року та 13.02.2015 року. Оскільки діючим законодавством передбачено саме надання додаткового дня відпочинку після дня здачі крові чи приєднання цього дня до відпустки із збереженням середнього заробітку, а такі дні позивачем не були використані та його заява від 28.08.2015 року в цій частині не була розглянута, суд вважає, що позивач має право на отримання відповідних додаткових днів відпочинку по 1 дню за 30.01.2015 року та 13.02.2015 року з відповідною оплатою. Але позивачем вимог щодо зобовязання відповідача надати такі дні відпочинку згідно до поданої заяви від 28.08.2015 року до суду заявлено не було, середній заробіток зберігається за надані дні відпочинку, а в даному випадку позивачем ці два дні не були отримані та використані, тому вимоги в частині стягнення середнього заробітку за дні, що не були використані задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог про визнання незаконним відмови відповідача надати день відпочинку за день здачі крови від 17.12.2015 року та зобовязання відповідача надати день відпочинку за день здачі крови відповідно до довідки від 27.02.2015 року, слід зазначити наступне. З довідки №017305 від 27.02.2015 року позивачем було виконано свої обовязки донора та 19.01.2016 року йому було надано додатковий день відпочинку, що був оплачений. Безпосередньо 27.02.2015 року день виконання обовязків донора позивачем був вихідним днем на підприємстві. А тому, позивач має право на отримання лише додаткового дня відпочинку, що був йому наданий із збереженням середнього заробітку. Тобто, вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог позивача про зобовязання відповідача його щорічну відпустку перенести на червень відповідно до поданої ним заяви від 18.01.2016 року, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 74 КЗпП України визначено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Порядок і умови надання щорічних відпусток регламентований вимогами ст.79 КЗпП України. Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року.

Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

В даному випадку суду надано копію графіку, що був затверджений власником або уповноваженим ним органом заступником директора по виробництву електронного обладнання ОСОБА_5 за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) предцехкомом ОСОБА_6, і доводений до відома працівників.

Як зазначив в судовому засіданні представник відповідача даний графік був складений та погоджений у встановленому законом порядку. Позивач дійсно не був ознайомлений із графіком в день його затвердження оскільки перебував у відпустці, але після його виходу із відпустки йому було оголошено про час встановленої за графіком відпустки, від підпису останній відмовився. Позивач в судовому засіданні не заперечував проти того, що дійсно ознайомлений із графіком, але наполягав на тому, що відпустка на лютий місяць йому встановлено саме з урахуванням розпорядження про оголошення дисциплінарного стягнення, щодо якого в тому числі він ставить питання у позові. Доводи позивача, що термін відпустки не був з ним узгоджений суд не бере до уваги, оскільки на власника покладається обовязок письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніше, як за два тижні до встановлено графіком терміну. Графіками відпусток дата початку відпустки не встановлюється, а лише визначається місяць початку її використання. Саме дату початку відпустки узгоджують працівник та власник.

В ході розгляду справи не було спростовано доводів відповідача щодо складання та затвердження графіку відпусток відповідно до інтересів виробництва, особистих інтересів працівників та можливості їх відпочинку, до відома працівників зазначений графік був доведений. Також не знайшли свого підтвердження доводи позивача щодо надання відпустки у лютому місяці саме з підстав накладання на нього дисциплінарного стягнення.

Як вбачається з матеріалів справи розпорядження №72 від 20.10.2015 року, відповідного до якого на позивача було накладено дисциплінарне стягнення, розпорядженням №74 від 09.12.2015 року по цеху №129 було скасовано. При цьому розпорядження про накладання дисциплінарного стягнення було скасовано в цілому, та не містило будь-яких посилань на скасування в частині.

Тобто, з урахуванням зазначеного суд вважає, що графік відпусток затверджений у встановленому законом порядку без врахування розпорядження №72 від 20.10.2015 року.

Відповідно до вимог ч.1, 2 ст. 80 КЗпП України визначено, що щорічна відпустка на вимогу працівника повинна бути перенесена на інший період у разі: 1) порушення власником або уповноваженим ним органом терміну письмового повідомлення працівника про час надання відпустки (частина п'ята статті 79 цього Кодексу); 2) несвоєчасної виплати власником або уповноваженим ним органом заробітної плати працівнику за час щорічної відпустки (частина третя статті 115 цього Кодексу).

Також щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена у разі:1) тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку; 2) виконання працівником державних або громадських обов'язків, якщо згідно із законодавством він підлягає звільненню на цей час від основної роботи із збереженням заробітної плати; 3) настання строку відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами; 4) збігу щорічної відпустки з відпусткою у зв'язку з навчанням.

Позивачу згідно до графіку встановлено термін відпустки в лютому 2016 року та в даному випадку суд вважає, що відповідачем не було допущено будь-яких порушень. Але, доказів того, що з боку відповідача позивачу було повідомлено про дату початку відпустки у лютому 2016 року за два тижні до встановлено графіком терміну в ході розгляду справи надано не було. В судовому засіданні представником відповідача було зазначено, що таке письмове повідомлення позивачу не надавалось, оскільки існує практика узгодження саме з боку працівника дати його відпустки. На день винесення рішення суду 24.02.2016 року такий термін сплив, а тому, суд вважає, що з боку відповідача допущено порушення вимог частини 5 ст.79 КЗпП України. Питання перенесення щорічної відпустки повинно бути вирішено відповідно до поданої заяви від 18.01.2016 року, але при цьому слід зазначити, що дату початку відпустки погоджують працівник та власник, за результатами такого узгодження остаточно дату відпустки визначає власник, саме на нього покладається обовязок повідомлення працівника про час початку відпустки.

Позивач в судовому засіданні наполягав на задоволенні його вимоги про перенесення щорічної відпустки саме в тій редакції, що викладена в його позовні заяві. Відповідно до ч.1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009, "Про судове рішення у цивільній справі") роз'яснено, що відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертоїстатті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Наприклад, суд має право вийти за межі заявлених вимог і з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину одночасно з позбавленням батьківських прав (частина друга статті 166 Сімейного кодексу України); застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (частина п'ята статті 216 Цивільного кодексу України; далі - ЦК).

Судом неодноразово розяснювались позивачу вимоги ст.ст. 10, 11 ЦПК України, але позивачем було підтримано вимоги саме в редакції викладеній в позові, вийти за межі заявлених вимог в даному випадку законом не передбачено.

Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивача, а саме в частині зобовязання відповідача його щорічну відпустку перенести на червень відповідно до поданої ним заяви від 18.01.2016 року, не підлягають задоволенню, оскільки суд розглядає справи лише в межах заявлених позовних вимог.

Що стосується вимог про скасування дисциплінарного стягнення в частині визначення щорічної відпустки на зимовий період за розпорядженням №72 від 20.10.2015 року слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 147 КЗпП України визначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Статтями 148, 149 КЗпП України визначено строк та порядок застосування дисциплінарного стягнення. А статтею 150 КЗпП України передбачено порядок оскарження накладеного дисциплінарного стягнення.

В ході розгляду справи встановлено, що дійсно Розпорядженням №72 від 20.10.2015 року на позивача було накладено дисциплінарне стягнення за порушення трудової дисципліни та обовязків працівника заводу (колективний договір п.3.1.2) у вигляді догани та з цієї підстави щорічну тарифну відпустку 2016 році виставлено на зимовий період. А розпорядженням №74 від 09.12.2015 року було скасовано розпорядження №72 від 20.10.2015 року про оголошення догани позивачу.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначала, що розпорядження щодо застосування дисциплінарного стягнення позивачу скасовано та при вирішенні питання про затвердження графіку відпусток не враховувалось. Але зазначені доводи спростовуються датою затвердження графіку відпусток, оскільки він був затверджений 19.11.2015 року, в момент дії оскаржуваного розпорядження. Скасовано було розпорядження лише 09.12.2015 року.

Та обставина, що на момент ухвалення судового рішення вищезазначене розпорядження було скасоване, не є підставою для відмови у задоволені позову, але при цьому позивач заявив вимогу саме щодо скасування відповідного розпорядження в частині перенесення його щорічної відпустки на зимовий період. Вимоги про визнання даного розпорядження незаконним до суду не заявлялось. Станом на день розгляду справи відповідне розпорядження скасовано, та розпорядження за №74 не містить в собі будь-яких посилань щодо часткового скасування. А тому вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В ході розгляду справи позивачем заявлено вимоги про відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення його трудових прав відповідачем. Визначено розмір шкоди, яка на думку позивача йому завдана, в сумі 200.000 гривень. Вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди залежить від вирішення питання законності чи незаконності дій, рішень відповідача. В даному випадку, оскільки суд прийшов про висновок про відмову в задоволенні заявлених вимог позивача, підстав для стягнення моральної шкоди не вбачається.

Оскільки позивач при подачі позову звільнений від сплати судового збору, а в задоволенні позову судом відмовляється, то відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст.74, 79, 80, 124, 147, 149, 150, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212-215 ЦПК України, Законом України «Про донорство крові та її компонентів» від 23 червня 1995 р. № 239/95-ВР, суд, -

ВИРИШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Повний текст рішення складений 26.02.2016 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку на апеляційне оскарження. Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному суді Харківської області через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, шляхом подачi апеляцiйной скарги.

Головуючий : суддя Бугера О.В.