Ухвала

іменем україни

26 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Іваненко Ю.Г.,

ЛеванчукаА.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 02 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним з моменту укладення договір фінансового лізингу від 25 лютого 2015 року № 000787, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «ЛК «Автофінанс») та ОСОБА_4; стягнути з ТОВ «ЛК «Автофінанс» на користь ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 55 тис. грн, сплачені за недійсним договором фінансового лізингу в якості адміністративного платежу.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що під час шлюбу чоловік без її згоди 25 лютого 2015 року уклав договір фінансового лізингу № 000787 з ТОВ «ЛК «Автофінанс», згідно з п. п. 1.1 та 1.3 якого ТОВ «ЛК «Автофінанс» зобов'язалось придбати предмет лізингу - транспортний засіб мінітрактор марки Дон Фенг 404 та передати ОСОБА_4 в користування на строк та умовах, передбачених договором.

Вказала, що відповідно до п. 8.2 договору вартість предмета лізингу становить 16 666,67 доларів США, що у гривневому еквіваленті на момент укладення договору становило 550 тис. грн.

При цьому зазначила, що на виконання умов договору ОСОБА_4 25 лютого 2015 року за рахунок спільних коштів подружжя сплатив ТОВ «ЛК «Автофінанс» адміністративний платіж в розмірі 55 тис. грн, що підтверджується відповідними квитанціями № № 318 та 320.

Посилаючись на те, що спірний договір між відповідачами укладено з порушенням норм чинного законодавства, без її відома та згоди, а також враховуючи, що він виходить за межі дрібного побутового і стосується цінного майна, просила задовольнити позовні вимоги.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 02 червня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Проте судові рішення не відповідають зазначеним нормам процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що норми ЦК України та Закону України «Про фінансовий лізинг» не передбачають обов'язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, і приймання письмової згоди іншого з подружжя на укладення зазначеного договору не вимагається. Укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Однак із вказаними висновками не можна погодитися, виходячи з такого.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 25 лютого 2015 року між ТОВ «ЛК «Автофінанс» та ОСОБА_4 укладено договір фінансового лізингу № 000787, за умовами якого предметом фінансового лізингу є транспортний засіб - міні-трактор «Донг Фенг», тип КПП - механіка, привід 4х4.

Відповідно до п. 1.3 договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах вказаного договору фінансового лізингу згідно з положеннями чинного законодавства.

Пунктом 1.7 договору встановлено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцяти) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансованого платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансованого платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансованого платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору.

У пункті 8.2 договору зазначено, що, укладаючи цей договір, сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 16 666,67 доларів США з урахуванням ПДВ. На дату укладення цього договору вказана сума еквівалентна 550 тис. грн з ПДВ.

Пунктами 17.2, 17.3 оспорюваного договору визначено, що підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього. Якщо лізингоодержувач одружений, цим він заявляє, що має згоду іншого з подружжя на укладення цього договору. Підписанням цього договору та додатків до нього лізингоодержувач, який одружений визнає, що договір про надання послуг з фінансового лізингу укладений в інтересах сім'ї та товар, який буде придбаний на підставі цього договору, буде використовуватися на потреби сім'ї (а. с. 6-19).

Згідно з додатком № 1 до договору розмір адміністративного платежу складає 1 666,67 доларів США, що еквівалентно 55 тис. грн (а. с. 20).

Відповідно до копій квитанцій від 25 лютого 2015 року № № 318, 320 ОСОБА_4 сплатив ТОВ «ЛК «Автофінанс» адміністративний платіж на загальну суму 55 тис. грн (а. с. 22, 23).

Також установлено, що 24 червня 2000 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України установлено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, саме на суд як на державний орган покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку із чим суд має право й зобов'язаний визначити характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Згідно зі ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства вказаний договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

У зв'язку із цим вважати правильним висновок суду про те, що норми ЦК України та Закону України «Про фінансовий лізинг» не передбачають обов'язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу немає підстав, тому під час вирішення спору суд неправильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Разом із тим згіднозі ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним не лише тоді, коли не визнаний судом недійсним, але й у тому випадку, коли його недійсність прямо не встановлена законом.

Отже, зі змісту зазначеної норми вбачається, що правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, є нікчемним. Визнання нікчемного правочину судом недійсним законом не вимагається, тобто для сторін правочину він не спричиняє правових наслідків, крім наслідків його недійсності.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Усупереч вимогам ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив позивачу його прав та обов'язків, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а саме, що стосується уточнення позивачем підстави позову з урахуванням вищевказаних норм матеріального права. Таким чином, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України у достатньому обсязі не перевірив доводів апеляційної скарги та законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, у результаті чого помилково залишив без змін рішення суду першої інстанції.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій неправильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, порушили норми процесуального права та не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 02 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:М.В. Дем'яносов

Ю.Г. Іваненко

А.О.Леванчук

О.В.Ступак