АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Саліхова В.В., Шкоріної О.І.

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю: позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

Справа №754/342/15-ц
№ апеляційногопровадження:22-ц-796/2040/2016
Головуючий у судіпершоїінстанції: Ярошенко С.В.
Доповідач у судіапеляційноїінстанції: Стрижеус А.М.
Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4, в якому, уточнивши позовні вимоги, просила встановити факт проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 19 вересня 2007 року по 01 червня 2012 року, визнати за нею право власності на 1/2частину квартири АДРЕСА_1, стягнути з відповідача 1/2 коштів по депозитному вкладу у ПАТ «Приватбанк» у сумі 3 107 гривень 53 копійки, 1/2коштів по депозитному вкладу у ПАТ «Імексбанк» у сумі 100 000 гривень.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з січня 2007 року вона була знайома з відповідачем, у них склались гарні стосунки і вони з вересня 2007 року почали проживати разом. З того часу вони проживали однією сім'єю, вели спільне господарство і мали спільний бюджет. 01 червня 2012 року між сторонами було укладено шлюб. В обґрунтування необхідності встановлення факту, посилалась на необхідність у подальшому поділу спільного майна подружжя.

За час перебування в шлюбі подружжя придбало квартиру за адресою: АДРЕСА_1, відповідно договору купівлі-продажу від 09 листопада 2012 року.

Крім того, подружжя мало кошти на депозитних рахунках, відкритих на ім'я ОСОБА_4, а саме, у ПАТ «Приватбанк» та ПАТ «Імексбанк». Оскільки досягти згоди щодо поділу вказаного майна не вдалося, позивач просила позов задовольнити.

ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 1/2коштів по депозитному вкладу у ПАТ «Імексбанк» у сумі 100 000 гривень, який був відкритий на її ім'я у ПАТ «Імексбанк».

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року Позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вкладу, що був розміщений ОСОБА_4 у ПАТ «Приватбанк» у сумі 3 107,53 грн., стягнувши з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1 553,76 грн.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вкладу, що був розміщений ОСОБА_4 у ПАТ «Імексбанк» у сумі 100 000 грн., стягнувши з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 50 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 515,54 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину вкладу, що був розміщений ОСОБА_2 у ПАТ «Імексбанк» у сумі 100 000 грн., стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 50 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 500 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, представником позивача ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_2, подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сім'єю без офіційної реєстрації шлюбу, щодо розподілу спірної квартири, щодо стягнення частини банківського вкладу; в частині задоволення зустрічних позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким встановити факт проживання ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 за період з 19 вересня 2007 року по 01 червня 2012 року,виділити ОСОБА_2 у власність та визнати за нею право особистої приватної власності на Ѕ частини АДРЕСА_1, загальною площею 87,60 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1; виділити ОСОБА_4 у власність та визнати за ним право особистої приватної власності на Ѕ частину АДРЕСА_1. загальною площею 87,60 кв.м., що знаходиться за адресоюм. АДРЕСА_1, стягнутиз ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 3 107,53 грн, що є половиною від суми по депозитному вкладу в ПАТ КБ «Приват Банк» згідно договору SAMDNWFD900, рахунок - НОМЕР_1. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 100 000,00 грн, що є половиною від суми по депозитному вкладу в ПАТ «Імексбанк», рахунок № НОМЕР_2.

В задоволенні заявлених зустрічних позовних вимог відмовити в повному обсязі. Судові витрати понесені в суді апеляційної інстанції покласти на відповідача.

Доводи апеляційної скарги представник позивача обгрунтовує тим, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, обставини, які мають значення для справи, які суд вважав встановленими є недоведеними, судом першої інстанції неповно з'ясовано, обставини, що мають значення для справи.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_2, підтримав дводи апеляційної скарги.

Представник відповідача ОСОБА_5, яка діє на підстав договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_4, проти доводів апеляціційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обгрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони по справі перебували у шлюбі з 01 червня 2012 року по 27 січня 2015 року. За час перебування в шлюбі сторони мали депозитні вклади, а саме - у ПАТ «КБ «ПриватБанк» у сумі 3 107 гривень 53 копійки, у ПАТ «Імексбанк» у сумі 100 000 гривень, які були відкриті на ім'я ОСОБА_4 та у ПАТ «Імексбанк» у сумі 100 000 гривень, який був відкритий на ім'я ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 94-95).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України).

Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У сторін домовленості чи шлюбного договору, немає.

Оскільки вказані вклади робились сторонами в період шлюбу, вони є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення первісних та зустрічних позовних вимог в частині визнання спірних банківських вкладів спільною сумісною власністю подружжя та визнання за сторонами права власності по 1/2 частині шляхом стягнення відповідної частини на користь одного з подружжя.

Згідно п.3 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За час перебування сторін у шлюбі, а саме, 09 листопада 2012 року ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

З нотаріально завіреної заяви ОСОБА_2 від 09 листопада 2012 року вбачається, що остання була обізнана про купівлю її чоловіком спірної квартири та визнала, що придбання квартири здійснено за його особисті кошти, квартира набувається у його особисту приватну власність (т.1 а.с.197).

За таких обставин, колегія суддів вважає вірним висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/2частину квартири АДРЕСА_1, оскільки вказана квартира не є об'єктом спільної власності подружжя,

Крім того, суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 в частині встановлення факту проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 19 вересня 2007 року по 01 червня 2012 року, виходячи з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Згідно частин 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належних і достовірних доказів ведення сторонами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна саме в інтересах сім'ї позивачем ОСОБА_2, не надано. Обставини ведення сторонами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна саме в інтересах сім'ї, належними і допустимими доказами не доведені.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_2 та задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_2- відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: