Справа №639/9247/13
№2/639/18/16
РІШЕННЯ

Іменем України

22 лютого 2016 року Жовтневий районний суд м. Харкова

у складі: головуючого судді - Іванової І.В.,

за участю секретаря - Тущенко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_3 про визнання договору позики частково недійсним, суд

встановив:

24 жовтня 2013 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 30 вересня 2011 року у розмірі 34 937,00 грн..

2 вересня 2014 року позивач надав заяву про збільшення позовних вимог та просить стягнути з відповідача на його користь на виконання договору позики від 30 вересня 2011 року грошові кошти у розмірі 41519 грн. 33 коп. та судовий збір у розмірі 415 грн. 19 коп..

У обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 30 вересня 2011 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики грошей № 901, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3

Відповідно до п.1 Договору позивач передав у власність відповідача ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 34 937,00 грн., а відповідач зобовязувався повернути йому суму позики в строк (термін) та на умовах, встановлених ними за цим договором.

Факт передачі вищевказаної суми грошових коштів підтверджується п.2 Договору, відповідно до якого сторони підтверджують факт передачі суми позики, яка відбулася під час оформлення цього договору.

Відповідно до п.3.1. Договору строк повернення позики не пізніше 30 березня 2012 року.

Станом на 22 жовтня 2013 року відповідач ОСОБА_2 не виконав свого зобовязання, не сплатив борг ані в повному обсязі, ані в частковому обсязі. На усні вимоги позивача виконати зобовязання відповідач ОСОБА_2 жодним чином не відреагував.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України просить також стягнути на його користь 3% річних за період з 31.03.2012 року по 02.09.2014 року у розмірі 2544 грн. 18 коп. та втрати від інфляції за цей же період у сумі 4038 грн. 15 коп..

16 жовтня 2014 ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики частково недійсним, оскільки був укладений на підставі тяжких обставин та під впливом обману .

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2014 року вищевказані позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 обєднанні в одне провадження .

У судовому засіданні представник ОСОБА_2, ОСОБА_4 надала заяву про уточнення позовних вимог , в якій просила визнати договір позики від 30 вересня 2011 року недійсним на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України , посилаючись на те, що ОСОБА_2 на момент його укладення не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

У зазначеному судовому засіданні представник ОСОБА_2, ОСОБА_4 змінила підставу визнання договору позики від 30 вересня 2011 року недійсним та просила визнати такий недійсним на підставі ст. 230, ст.233 ЦК України , як такий, що вчинено під впливом тяжкої обставини та під впливом обману та просила врахувати обґрунтування позову з цих підстав, викладених у зустрічному позові від 16 жовтня 2014 року.

У обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2 посилається на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо ціни позову (з урахуванням збільшення) на суму 41 519,33 грн. не відповідають істинному ставленню речей, ситуації, які склалися і були на момент та дату укладення, здійснення нотаріального правочину 30.09.2011 року між ним та ОСОБА_1 і частково не підлягають виконанню щодо суми позики, умов в строк та термін повернення суми позики на дату подання позову ОСОБА_1 до суду.

ОСОБА_2 зазначив, що дійсно був укладений договір позики між ним та ОСОБА_1, так як йому дуже потрібні були кошти на лікування в сумі 16 100 грн., що на кінець вересня 2011 року було еквівалентно 2 000 дол. США при курсі 8,05 грн. з 1 долар США. Він попередньо до укладання договору позики з ОСОБА_1 намагався оформити банківський кредитний договір або договір іпотеки. Але йому було відмовлено на підставі того, що інваліди 1-ої групи «А» ПНЗ не кредитуються. Доходи, згідно його пенсійного забезпечення, являються нижче встановленого життєвого рівня. В іпотечному кредитуванні під заклад 40/100 частин його приватизованої нерухомості у 2-х кімнатній комунальній квартирі за адресою: 61071, АДРЕСА_1 йому було відмовлено на підставі того, що частина квартири не може бути предметом іпотеки . Тому він звернувся за обявою про надання позики, яку він побачив на дошці обяв в районі метро «Холодна гора» м. Харкова та подзвонив по телефону, який належить ОСОБА_1

30.09.2011 року він зустрівся з ОСОБА_1 в офісі приватного нотаріуса ХМНО ОСОБА_3 за адресою: м. Харків, вул. Ільїнська, 61, де був укладений вищезазначений договір позики. ОСОБА_1 запевнив його, що він порядна людина, приватний нотаріус ОСОБА_3 його давня знайома і вони, як порядні люди його не обмануть.

Ніколи раніше він не укладав ніяких договорів, досвіду не мав, нотаріальний правочин укладався та реєструвався поспіхом (про, що свідчать описки та помилки, зроблені приватним нотаріусом, щодо зазначення у договорі позики дат погашення суми позики помісячно). З ОСОБА_1 він раніше знайомий не був, для нього це зовсім чужа людина. На момент укладення договору позики він не міг самостійно усвідомлювати, реально оцінювати на підставі важких обставин, тобто свого стану хронічної хвороби на ПНЗ, встановленої і призначеної групи 1-ої «А» ПНЗ .

Він не уникає та не відмовляється від повернення суми позики, яку він фактично отримав від позичальника ОСОБА_1. Він вимагає визнання недійсною суму позики в сумі 34 937,00 грн., так як фактично він отримав позику в сумі 16 100,00 грн., це складало по курсу к іноземній валюті на дату укладення 30.09.2011 року 2 000,00 доларів США, що складає суму отриманої позики у меншій кількості, яка зазначена в договорі позики і яку в збільшенні позовних вимог вимагає до стягнення ОСОБА_1, а саме 41 519,33 грн.

ОСОБА_2 зазначив, що першим безперечним доказом того, що на момент та дату укладення правочину в вигляді вищезазначеного договору позики від 30.09.2011 року між ним та ОСОБА_1 існували тяжкі обставини з його боку є те, що він потрапив в безвихідне становище у звязку зі станом свого здоровя. Він був обдурений (на підставі впливу обману) з боку ОСОБА_1, щодо укладення того ж дня 30.09.2011 року з ним, ОСОБА_1, не тільки договору позики, а і як забезпечення цієї позики договором дарування на 40/100 частин власної нерухомості в вигляді житлового приміщення в комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_2. Другим безперечним доказом є рішення Харківського Апеляційного суду Харківської області від 20.08.2014 року, в тексті якого зазначається: «…Пояснення ОСОБА_1, що він дав кошти ОСОБА_2 дійсно на лікування, а ОСОБА_2 у якості подяки за це сам вирішив подарувати належну йому нерухомість судом не приймається». Ця обставина, яка визначена в вказаному судовому рішенні не доказується і приймається, як встановлений і визначений факт. ОСОБА_1 знав про те, що ОСОБА_2 хвора людина, яка потребує терміново гроші на лікування. Що від відчаю він укладе і підпише договір позики під любі умови, під любу суму. Третім доказом є наявність у ОСОБА_2 хронічного ПНЗ, встановленої та призначеної важкої групи інвалідності «А» ПНЗ. Четвертим доказом є теж саме рішення Харківського Апеляційного суду Харківської області від 20.08.2014 року, в тексті якого зазначається, що посилання представника ОСОБА_2 ОСОБА_5, що фактично позичальник отримав суму позики у меншій кількості ніж зазначена сума позики згідно позики, і не усвідомлював цей правочин на підставі тяжкої обставини, як наявність хронічного ПНЗ і встановлення важкої групи інвалідності 1-ої «А» ПНЗ «…не підтверджене даними про практичну недієздатність ОСОБА_2 в суді першої інстанції». Тому в цій частині цивільного позову, рішення суду першої інстанції Жовтневого районного суду м. Харкова, судовою колегією Харківського Апеляційного суду Харківської області було залишено в силі, тобто договір позики був визнаний дійсним.

ОСОБА_2 зазначив, що позику повинно повертати, але повертати фактично запозичену суму позики, на підставі правових умов, з урахуванням дійсних конкретних реалій і його можливостей, в строк та термін, які реально можливо виконати (згідно з встановленим прожитковим рівнем в Україні). Також ОСОБА_1 з дати кінцевого погашення позики, а саме 25.03.2012 року та згідно з умовами договору щомісячного погашення суми позики, не надав до суду докази того, що він намагався стягнути з нього суму позики, не надані підтверджені докази того, що він попереджав або нагадував йому про прострочення суми сплати погашення позики. Навпаки, з його (позичальника) боку до суду надаються підтверджені докази того, що ОСОБА_1 з 05.03.2012 року по дату подання свого позову до суду, не подавав до суду стосовні позови, письмові попередження або інше, щодо стягнення з ОСОБА_2 суми позики (письмовий доказ у вигляді відповіді Голови Жовтневого районного суду м. Харкова про відсутність надходження позовів до ОСОБА_2П.).

Фактично ОСОБА_1 скористався неосвідченністю (безпорадним хворим станом ОСОБА_2П.) при укладанні правочинів в вигляді договорів дарування та позики, і фактично здійснив обман ОСОБА_2 за участю своєї знайомої приватного нотаріуса ХМНО ОСОБА_3, на надто вигідних для себе, як позикодавця умовах. ОСОБА_2 вважає, що ОСОБА_1 навмисно з нього не стягував ані суму позики, ані щомісячну сплату погашення позики.

В ході судового розгляду та в ухваленому рішенні Харківського Апеляційного суду Харківської області від 20.08.2014 року, було встановлено і зазначено, що ОСОБА_1 мав нечесні наміри по відношенню до ОСОБА_2, як дарувальнику та позичальнику щодо правочинів укладених 30.09.2011 року у вигляді договорів дарування та позики. Тому він вважає, що на підставі вимог ч.ч. 1, 2 ст. 616 ЦК України, настали правові наслідки порушення зобовязання з вини кредитора, які підтвердженні судовим рішенням апеляційного суду.

ОСОБА_2 зазначив, що продавати своє єдине житло у вигляді 40/100 частин квартири за адресо: АДРЕСА_2, для того, щоб розрахуватися терміново водночас з ОСОБА_1 він не буде. Ні один суд, ні одне судове рішення на заставить примусово залишитися хворій людині фактично без житла. Як позичальник він зобовязується сплачувати суму позики, яку він фактично отримав від позикодавця, в розмірі 16 100,00 грн.(що складало в еквіваленті 2 000 доларів США на дату 30.09.2011 року), але на підставі реальних умов та обставин, з урахуванням реальних в здійсненні строках і термінах. Згідно його пенсійного нарахування в сумі 999,00 грн., 283,00 грн. виплати соціальної допомоги, його помісячне забезпечення становить 1 282,00 грн. Інших видів доходів, наявність нерухомої власності, рухомої власності, цінних паперів, активів, банківських рахунків, депозитів у нього немає.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 , ОСОБА_4 надала заяву про застосування при ухваленні рішення ст. 217 ЦПК України та розстрочити виконання рішення на 7 років частина щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6 позов ОСОБА_1 підтримав , зустрічний позов не визнав.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 позов ОСОБА_1 визнала частково у сумі 16 1000 грн.. Зустрічний позов підтримала та просила визнати договір позики від 30 вересня 2011 року недійсним на підставі ст. 230 ,ст.233 ЦК України , як такий, що вчинено під впливом тяжкої обставини та під впливом обману та просила врахувати обґрунтування позову з цих підстав, викладених у зустрічному позові від 16 жовтня 2014 року.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов належить задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що непередбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних права та обовязків зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові / грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів /суму позики/ або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Так, у судовому засідання встановлено, що 30 вересня 2011 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики грошей № 901, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3 (а.с.5-6).

Відповідно до п.1 Договору позивач передав у власність відповідача ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 34 937,00 грн., а відповідач зобовязався повернути йому суму позики в строк (термін) та на умовах, встановлених ними за цим договором.

Факт передачі вищевказаної суми грошових коштів підтверджується п.2 Договору, відповідно до якого сторони підтверджують факт передачі суми позики, яка відбулася під час оформлення цього договору.

Відповідно до п.3.1. Договору строк повернення позики не пізніше 30 березня 2012 року.

Станом на 22 жовтня 2013 року відповідач ОСОБА_2 не виконав свого зобовязання, не сплатив борг ані в повному обсязі, ані в частковому обсязі. На усні вимоги позивача виконати зобовязання відповідач ОСОБА_2 жодним чином не відреагував.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною /сторонами/.

У відповідності з ч.2. ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

В підтвердження укладення договору позики, позивач за первісним позовом надав копію договору позики від 30 вересня 2011 року, оригінал якого знаходиться у позивача (а.с.5-6).

У відповідності до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з договору позики від 30 вересня 2011 року , відповідач повинен був повернути позивачу 34 937,00 гривень не пізніше 30 березня 2012 року. Вимогу про повернення грошей взятих у борг відповідно до договору позики - не виконав.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання .

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник , який прострочив виконання грошового зобовязання , на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення , а також три проценти річних від простроченої суми , якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем за первісним позовом надано розрахунок втрати від інфляції та 3 % річних за користування кошами, з яким суд погоджується . /а.с. 45,46/.

Так , загальний розмір 3 % річних за період з 31.03.2012 року по 02.09.2014 року складає 2 544 грн. 18 коп. , втрати від інфляції 4 038 грн. 15 коп..

Аналізуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку про доведеність позивачем ОСОБА_1 своїх позовних вимог та їх обґрунтованість.

20 жовтня 2014 року ОСОБА_1 була надано заяву про застосування до зустрічного позову ОСОБА_2 строків позовної давності в порядку ч. 3 ст. 267 ЦК України.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити у своєму рішенні, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся. У разі, коли таке право не порушене, суд відмовляє у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості. Якщо буде встановлено, що право особи порушене, але сплив строк позовної давності і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку з закінченням строку позовної давності.

Оскільки судом встановлено, що право позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 не порушено та відмовляє у задоволені позову з підстав його необґрунтованості , суд не застосовує до зустрічного позову ч. 3 ст. 267 ЦК України .

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові / грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів /суму позики/ або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені законом.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як зазначено вище 30.09.2011 року між сторонами у справи був укладений договір позики , відповідно до якого позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 отримав у власність у відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 34937 грн. , що еквівалентно 4340 доларів США та зобовязався повернути не пізніше 30.03.2012 року.

Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3.

Статтею 230 ЦК встановлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним; обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування; сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Пунктом 20 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» закріплено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Належних та допустимих доказів у розумінні положень ст. ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження факту введення позивача за зустрічним позовом в оману відповідачем ОСОБА_1 під час укладення між сторонам договору позики від 30 .09.2011 року , позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 суду не надано, а відтак позов з цих підстав задоволенню не підлягає та визнається судом необґрунтованим.

Посилання позивача , що він мав намір укласти договір позики на суму 16 000 грн. є надуманими .

Інших підстав для визнання спірного договору дарування позивачем за зустрічним позовом не зазначено.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6.11.2009 року "Про судову практику про визнання правочинів недійсними" надано роз'яснення, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6.11.2009 року "Про судову практику про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Виходячи з аналізу зазначених норм суд приходить висновку, що позивачами не доведено сам факт того, що підписання договору позики вчинено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася та те, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Позивачем за зустрічним позовом суду не надані належні та допустимі докази вказаних обставин.

Оцінивши надані докази, доводи сторін, суд приходить до висновку, що доказування з боку позивача за зустрічним позовом ґрунтується лише на поясненнях та його оцінці подій, тобто ґрунтується на припущеннях.

Разом з тим, ч. 4 ст. 60 ЦПК України чітко визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серія АА 625665,ОСОБА_2 з 26.09.2011 року встановлено першу А групу інвалідності за загальним захворюванням до жовтня 2013 року /а.с. 113/. З 01.01.2013 року ОСОБА_2 встановлено першу А групу інвалідності за загальним захворюванням безстроково /а.с.100/.

30.09.2011 року при укладенні договору позики сторонами у справі було встановлено їх дієздатність , що прямо зазначено у спірному договорі .

Як вбачається з матеріалів справи позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 вже звертався до суду з позовом про визнання договору позики від 30.09.2011 року недійсним на підставі ст. 233 ЦК України та просив визнати його повністю недійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.03.2014 року , залишеного без змін рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду харківської області від 20.08.2014 року , у задоволені позову було відмовлено.

Позивачем за зустрічним позовом також заявлялися вимоги про визнання спірного договору позики недійсним з тих підстав , що він на момент укладення договору не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Судом за клопотанням його представника два рази призначалася судово- психіатрична експертиза, від проходження якої ОСОБА_2 відмовився , про що заявила у судовому засіданні його представник ОСОБА_4 та підтверджується листами відділення судово-психіатричної експертизи №18.

Після відмови пройти вказану вище експертизу , представник ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , в зазначеному судовому засіданні змінила підстави позову та повернулася до раніше заявлених позовних вимог , де підставами для визнання договору позики були ст.230 та 233 ЦК України .

На думку суду, подаючи у зазначеному судовому засіданні заяву про застосуванні при ухваленні рішення суду ст. 217 ЦПК України, позивач за зустрічним позовом фактично визнав позов ОСОБА_7.

Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку , що позивач не надав суду доказів на підтвердження своїх вимог про визнання договору позики недійсним і в задоволені позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 217 ЦПК України суд який ухвалив рішення , може визначити порядок його виконання , надати відстрочку або розстрочку виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання ,про що зазначає в рішенні.

Представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 надала заяву та просила розстрочити виконання рішення в частині стягнення заборгованості за довго ром позики на сім років рівними частинами щомісяця , починаючи з дня набрання рішенням законної сили.

Представник відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_7, ОСОБА_6 заперечував проти розстрочення виконання рішення , посилаючись на те, що борг не повернутий з 2012 року , а такий спосіб виконання рішення зачепить інтереси його довірителя , оскільки за сім років грошові кошти ,які він може отримати знеціняться.

Суд погоджується з доводами представника відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_7, ОСОБА_6 в цій частині , та не визначає порядок його виконання у спосіб , який просив ОСОБА_2, що не перешкоджає позивачу за зустрічним позовом при наявності підстав звернутися з такою заявою на стадії виконання рішення суду.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

Вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 41516 грн. 33 коп.

У задоволені позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області протягом 10 днів з дня проголошення, особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В. Іванова