Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Орлов І.В.
Справа № 428/6778/15-ц
Провадження № 22ц/782/125/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2016 року

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого: Орлова І.В.,

суддів: Карайван Т.Д., Стахової Н.В.,

при секретарі: Коротенко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 січня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 січня 2016 року частково задоволено позов ОСОБА_2 (далі позивачка) до ОСОБА_4 (далі відповідач) про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Вищевказаним рішенням встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до 01 травня 2004 року та з 01 вересня 2004 року до 17 квітня 2008 року. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права просила: рішення від 16 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким: встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 серпня 1998 року до 17 квітня 2008 року; визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на грошові збереження в сумі 11.050,00 євро, 5.051,00 доларів США та 3.900,00 гривень, визнати за ОСОБА_2 та за ОСОБА_4 право власності на ? частку цих грошових сум.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник позивачки зазначила, що суд першої інстанції неправильно визначився із встановленням дати початку сумісного проживання сторін. Оскільки на момент розгляду справи вже діяли норми Сімейного Кодексу України, судове встановлення факту сумісного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу має розповсюджуватися на період до 01 січня 2004 року; суд не надав належної уваги тому факту, що позивачка просила справедливо розділити конкретно визначену суму грошових коштів у трьох валютах, які були сумісно нажити сторонами з 1998 року.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, представника позивачки, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Частково задовольняючи вимоги про встановлення факту сумісного проживання у період з 01 січня 2004 року до 01 травня 2004 року та з 01 вересня 2004 року до 17 квітня 2008 року, суд першої інстанції виходив з того, що положення статті 74 СК України вступили у дію з 1 січня 2004 року. До 01 січня 2004 року Кодексом про шлюб та сім'ю не було передбачено правового інституту сумісного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Таке проживання саме по собі не створювало правових наслідків у вигляді права спільної сумісної власності на спільно набуте майно. В період з травня 2004 року по серпень 2004 року сторони не мали усталених відносин, що притаманні подружжю.

Стосовно позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності сторін на грошові збереження, визнання права власності на 1/2 частку вищевказаних грошових сум за кожною із сторін, суд першої інстанції, враховуючи відсутність жодних документальних доказів загальної суми спільно набутого та збереженого сторонами майна у вигляді готівкових грошових коштів, вважав, що позивачкою не доведено наявності у сторін конкретно визначеного обєкту майна саме у тому складі та в тій кількості, в якому його просила поділити позивачка. За таких умов, суд позбавлений можливості встановити сукупний розмір спільно набутих сторонами грошових коштів та поділити такі грошові кошти у відповідності до вимог справедливості та рівності поділу.

З такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з огляду на наступне.

Так, 18 квітня 2008 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, що підтверджується даними фотокопії Свідоцтва про шлюб, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області (а. с. 7).

10 липня 2013 року у сторін народилася донька Софія, що підтверджується даними фотокопії Свідоцтва про народження дитини, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сєвєродонецького міського управління юстиції у Луганській області (а. с. 8).

19 травня 2015 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до Сєвєродонецького МВ УМВС України у Луганській області із заявою, в який просив притягнути до кримінальної відповідальності свою дружину позивачку ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_6, які 18 травня 2015 року приблизно о 14-00 годині із застосуванням насилля, заволоділи належними відповідачу грошима у сумі приблизно 40.000,00 доларів США (а. с.64).

Вищевказана заява ОСОБА_4 19 травня 2015 року була зареєстрована у ЄРДР із зазначенням правової кваліфікації стаття 187 частина 4 КК України (а.с.69).

22 травня 2015 року від співробітників міліції ОСОБА_4 отримав 11.050,00 євро, 5.501,00 доларів США та 3.873,00 гривні, про що він склав відповідну розписку (а.с.65).

Вищевказані індивідуально визначені за номіналом та назвою валюти грошові кошти були добровільно 21 травня 2015 року видані ОСОБА_2 старшому слідчому СВ Сєвєродонецького МВ ГУМВС України (а. с. 66, 70).

У рамках завершеного 22 червня 2015 року кримінального провадження № 0001283 дії ОСОБА_6 остаточно були кваліфіковані за частиною 1 статті 125 КК України (а. с. 57).

24 червня 2015 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_4 із позовними заявами про розірвання шлюбу та стягнення аліментів (а. с. 9,10).

З тексту уточнених 29.10.2015 року позовних вимог, пояснень позивачки та її представника в судовому засіданні слідує, що під майном, яке підлягало поділу в рамках заявленого позову, позивачка зазначила грошові кошти, які були отримані ОСОБА_7 від співробітників міліції 22 травня 2015 року, а саме: 11.050 євро, 5.051 долар США та 3900,00 гривень (а. с. 42-43) .

Між сторонами виник спір з приводу поділу майна готівкових грошових заощаджень, які були нажиті сторонами за період сумісного проживання без реєстрації шлюбу (так зване «фактичне подружжя») в період з 01 серпня 1998 року до 17 квітня 2008 року.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є : 1) час набуття такого майна 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття) 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Залежно від часу придбання, правовий режим такого майна визначається нормами різних матеріальних законів. Так, якщо майно було придбано «фактичним подружжям» у період спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу до 1 січня 2004 року, при поділі вказаного майна застосуванню підлягає стаття 17 Закону України «Про власність». У тому разі, якщо майно було придбане після 01 січня 2004 року, до такого майна застосовується положення статті 74 СК України.

Під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці (Правова позиція ВСУ у справі № 6-211 цс14 від 11.03.2015 року.) Якщо ж таке майно було придбане «фактичним подружжям» після вказаної дати, до майна підлягає застосуванню презумпція набуття майна в спільну сумісну власність «фактичного подружжя».

За таких обставин, під час розгляду уточнених позовних вимог ОСОБА_2, з предметом доказування (час набуття спірного майна; джерело такого набуття; мета придбання майна; обставини придбання майна внаслідок спільної праці сторін), кваліфікацією правовідносин сторін, суд першої інстанції визначився неправильно.

Відповідально до частини 3 статті 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Згідно з вимогами статті 74 СК України «якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу».

Дія норм статті 74 СК України поширюються лише на майно чоловіка та жінки, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, але жодним чином не на їх правовий статус та правовідносини загалом як чоловіка і жінки, які перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сімєю без реєстрації шлюбу є фактичною підставою для задоволення інших позовних вимог, а саме - вимог щодо поділу спільного майна «фактичного подружжя».

Встановивши факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сімєю без реєстрації шлюбу, суд одночасно відмовив позивачці у задоволенні вимог про поділ спільного майна грошових коштів. Всупереч приписам статті 74 СК України, суд першої інстанції поширив дію норм вищевказаної статті не на майно, а на правовий статус та правовідносини сторін, загалом як чоловіка і жінки, які перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Рішення про встановлення факту проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року до 01 травня 2004 року та з 01 вересня 2004 року до 17 квітня 2008 року, суд першої інстанції прийняв на підставі неправильного витлумаченої норми статті 74 СК України, яка хоч і підлягала застосуванню, проте її зміст і сутність, судом було сприйнято неправильно через розширене тлумачення.

Через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, оскаржуване рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 січня 2016 року підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову позивачці у задоволенні уточнених позовних вимог.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 316, 319, 325 ЦПК України, судова колегія -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 січня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 01 серпня 1998 року до 17 квітня 2008 року з метою поділу спільно нажитих грошових заощаджень в сумі 11.050,00 євро, 5051,00 доларів США та 3.900,00 гривень, визнання цих грошових заощаджень обєктом права спільної сумісної власності подружжя, та у поділі вказаних грошових сум, - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів в касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: