АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Борисової О.В., Невідомої Т.О.

при секретарі Хоменку О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про надання дозволу на виїзд за межі України без згоди та супроводу другого з батьків, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 753/9998/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1809/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Сирбул О.Ф.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, в якому просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Болгарії, Республіки Хорватія, Чорногорії, Словакії, Турції, Єгипту, ОАЄ, а також до країн Шенгенської угоди - малолітнім ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_1, без згоди і супроводу батька дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, на короткочасний відпочинок та оздоровлення на термін не більше 90 днів за одну поїздку, але не більше 124 днів на рік до кінця 2018 року

Свої вимоги обґрунтовував тим, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Шлюб розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва. Від шлюбу мають двох дітей, які після розірвання шлюбу проживають з позивачем. За станом здоров'я діти потребують оздоровлення за рекомендаціями лікарів за межами України на Південному узбережжі Криму або в аналогічній кліматичній зоні. Оскільки, для виїзду з дітьми за кордон необхідний дозвіл батька, позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням надання дозволу на виїзд дітей за кордон, однак останній на ці звернення жодним чином не відреагував. Станом на час подання позову до суду, відповідь від відповідача позивач не отримала. Вважає такі дії відповідача незаконними та такими, що суперечать інтересам дітей. Адже відповідач безпідставно ухиляється від надання дозволу дітям на виїзд за межі України з метою відпочинку та оздоровлення.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та не правильне застосування норм матеріального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилався на те, що суд першої інстанції прийняв рішення не в інтересах дітей. На думку апелянта, судом не врахована поведінка відповідача, зокрема те, що позивач двічі в травні 2015 року зверталася письмово до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дітей за кордон, проте відповідач дав відповідь на вказані звернення тільки після подачі позову до суду.

На думку позивача, їй доведеться постійно подавати позови до суду на протязі 10 років, оскільки відповідач не буде добровільно давати відповідні дозволи їй. Крім того, судом не було враховано, що відповідач досить часто знаходиться за кордоном, у зв'язку із чим отримання від нього відповідного дозволу може бути затримано на невизначений термін, в той час як малолітній ОСОБА_7, у разі загострення хвороби, може потребувати негайного виїзду за кордон.

Апелянт у судовому засіданні підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити в повному обсязі.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду, причини неявки суду не повідомили, а тому, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 лютого 2005 року.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 жовтня 2014 року шлюб розірвано.

Від шлюбу сторони мають неповнолітній дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після розірвання шлюбу діти проживають з матір'ю.

З консультативного висновку за № 8039/15 вбачається, що через хворобливий стан ОСОБА_7, лікарями рекомендовано санітарно - курортне лікування на Південному берегу Криму або іншій кліматичній зоні зі спекотним сухим кліматом.

25 травня 2015 року, позивач звернулася до відповідача з письмовим проханням про надання нотаріально посвідченої заяви та тимчасову поїздку за кордон дітей на відпочинок та оздоровлення до Арабської Республіки Єгипет в супроводі матері в період з 15 червня 2015 року по 30 серпня 2015 року.

У зв'язку із неотриманням відповіді на вказані звернення, позивач звернулася до суду із вказаним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність звернення позивачки з позовом про надання дозволу на виїзд дітей за межі України без згоди батька, оскільки предмет спору носить загальний характер, не містить чіткого визначення часу перебування в кожній країні відправлення з зазначенням конкретного часу прибуття на територію України, до яких позивачка має намір вивезти дітей, що є порушенням діючого законодавства України. Судом першої інстанції також враховано, що представником позивача в судовому засіданні не спростовано того що відповідач надавав нотаріально посвідчені дозволи на виїзд дітей за межі України, за умови його обізнаності щодо держави спрямування та відповідного часового проміжку перебування дітей у цій державі, що є батьківським правом позивача, яке не суперечить інтересам його дітей.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, дослідив усі наявні в матеріалах справи докази і ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає нормам матеріального права.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

У пп.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Отже, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька, та надання дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування суперечить положенням чинного законодавства та чинним законодавством не передбачено.

Відповідач, як батько, має рівні права з позивачем щодо дитини, зокрема, він має право знати куди та на який термін виїжджають з країни його діти.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідач буде перешкоджати у виїзді дітей за кордон, а також часто перебуває за кордоном сам, що ускладнює отримання від нього відповідного дозволу, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт, посилаючись на здійснення перешкод відповідачем у наданні права дітям сторін на виїзд за межі України, жодних доказів які б так чи інакше це підтверджували не надав, а доводи апеляційної скарги будуються на припущеннях.

Крім того, суд першої інстанції правильно послався на те, що на спростування факту відмови батька у наданні дозволу на виїзд дітей за кордон у супроводі матері, представником відповідача зазначено що відповідач безперешкодно та жодним чином не обмежує та надає дозволи на виїзд дітей за межі України, що підтверджується відповідними доказами, а саме довідкою виданою приватним нотаріусом КМНО Мельник Наталією Олександрівною про справжність підпису гр. ОСОБА_3 на заявах від 15 липня 2014 року за реєстровим номером № 2294, від 04 березня 2015 року за реєстровим № 464 та від 05 червня 2015 року за реєстровим № 981 про надання згоди ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н.) та ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_2 р.н.) для виїзду за кордон.

Інших доводів про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді