АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», поданою через представника Астафєву Іванну Віталіївну, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и л а :

у грудні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просило в рахунок стягнення заборгованості у розмірі 1 052 735, 46 грн. за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 20.05.2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 68,40 кв. м, шляхом передачі іпотекодержателю АТ «Дельта Банк» предмета іпотеки у власність та визнати за іпотекодержателем АТ «Дельта Банк» право власності на предмет іпотеки посилаючись на те, що відповідач свої зобов'язання за договором кредиту належним чином не виконує.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29.02.2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Справа № 754/481/15-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/5782/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Смирнова Є.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ПАТ «Дельта Банк» через представника подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не взяв до уваги, що не направлення на адресу іпотекодавця повідомлення про порушення основного зобов'язання, не позбавляє іпотекодержателя права звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Банком було направлено лист-вимогу відповідачу. Крім того, незважаючи на можливість позасудового вирішення питання про передачу іпотекодержателю у власність предмета іпотеки у рахунок погашення заборгованості Закон України «Про іпотеку» не виключає можливість прийняття судом рішення про визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

У судовому засіданні представник позивача Фіногєєв В.М. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.05.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого останньому надано кредит на споживчі потреби в розмірі 140 000 доларів США, що еквівалентно 707 000 грн., зі сплатою за користування кредитними коштами 14,00 % річних строком до 20.05.2038 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором цього ж дня між сторонами було укладено договір іпотеки № 85972, за умовами якого ОСОБА_2 передав в іпотеку банку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 68 40 кв. м, яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу.

08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами та 02.03.2012 року складено акт приймання передачі документації за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами.

Відповідно до додатку № 1 до договору купівлі-продажу та витягу з акту приймання передачі документації було передано і право вимоги по кредитному договору № 0 від 20.05.2008 року, укладеному з ОСОБА_2

Станом на 01.10.2014 року ОСОБА_2 має заборгованість за кредитним договором, яка становить 1 053 735, 46 грн..

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив, з того, що позивач не реалізував передбаченого договором способу позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання, а умовами іпотечного договору не передбачено можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на нього у судовому порядку.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч. 3 ст. 36 цього Закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки і рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст. 37 цього ж Закону.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Такі висновки містяться у правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 11.12.2013 року № 6- 124 цс 13.

Суд першої інстанції, встановивши, що пунктом 5.2.1 договору іпотеки передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку», не врахувавши положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та правової позиції Верховного Суду України від 11.12.2013 року № 6- 124 цс 13 дійшов помилкових висновків про те, що такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки як передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання можливий лише в позасудовому порядку.

Сторони не заперечували, що у позасудовому порядку домовленості про передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання не досягли.

Відповідно до п. 4.2 договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку». Право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю.

На думку колегії суддів судом першої інстанції неправильно витлумачено роз`яснення, викладені у п. п. 38, 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.04.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», оскільки предметом спору у даній справі є звернення стягнення на предмет іпотеки, а не визнання права власності на іпотечне майно.

Розмір заборгованості відповідачем не оскаржується та будь яких доказів на спростування розрахунку, наданого банком останній не надав.

Колегія суддів відхиляє доводи представника відповідача про те, що спір про стягнення заборгованості вирішено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03.11.2015 року, оскільки наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно.

Саме такі висновки містяться у правовій позиції Верховного Суду України від 04.09.2013 року № 6-73 цс 13.

Згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Представник відповідача не заперечував, що рішення суду про стягнення заборгованості боржником не виконане.

За вищевказаних обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності вартість предмета іпотеки становить 862 025 грн. Такий висновок відповідачем також не заперечувався та доказів на його спростування не подавалося.

Разом з тим, 07.06.2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким не може бути примусово стягнуто нерухоме майно, яке вважається предметом іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими в іноземній валюті за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, загальна площа такого майна не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

Даний Закон не визначає види способів стягнення, а відтак колегія суддів вважає, що оскільки спосіб стягнення, обраний позивачем є примусовим (стягнення відбувається за рішенням суду, а не у добровільному порядку), то цей Закон поширюється на спірні правовідносини.

Будь - яких доказів, з яких би вбачалося, що на відповідача дія даного Закону не поширюється позивач не надав та про такі обставини не вказував.

Оскільки поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України) рішення на час дії вищевказаного закону не підлягає виконанню.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити.

Звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 20 травня 2008 року № 85972 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором у розмірі 918 250, 78 грн. заборгованості по тілу кредиту та 135 484,68 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, що разом складає 1 053 735, 46 грн. шляхом передачі у власність Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» предмета іпотеки - трикімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 68, 40 кв. м, вартістю 862 025 грн., але на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

На час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» рішення примусовому виконанню не підлягає.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді