Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 317/2260/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Сакоян Д.І.
Провадження № 22-ц/778/1175/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

ОСОБА_2

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 22 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», треті особи - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», Інспекція з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області, про визнання кредитного договору частково недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 04.05.2006р. між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ЗАТ «ОТП Банк», що змінило свою назву на ПАТ «ОТП Банк», та ним було укладено кредитний договір № ML-201/183/2006. Банк надав позивачу кредит для придбання нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Телеграфна, буд. 3.

23.09.2011 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» у відповідності до ст.ст. 512, 514 ЦК України було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н. Згідно з вищевказаним договором ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № ML-201/183/2006 від 04.05.2006р.

В пункті 4.1.1 кредитного договору зазначено, що за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум.

Таким чином, розмір пені, встановлений у кредитному договорі, складає: 1%*365 днів = 365 % річних, що більше ніж втричі перевищує розмір кредиту. Позивач вважає пункт 4.1.1 кредитного договору таким, що порушує права споживача та одночасно суперечить ЦК України.

Посилаючись на зазначені обставини, на підставі ст.ст. 16, 627 ч. 2 ЦК України, ст.ст. 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач просив суд визнати недійсним пункт 4.1.1 кредитного договору № ML-201/183/2006 від 04.05.2006р., що укладений між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ЗАТ «ОТП Банк», що змінило свою назву на ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 22 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд правильно виходив із того, що підстав для визнання недійсним пункту 4.1.1 вищевказаного кредитного договору немає.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, враховуючи наступне.

Згідно ст.ст. 6, 627, 638 ч. 1 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах з участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71, якщо інше не встановлено параграфом 2 глави 71, і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Таким чином, виходячи з аналізу зазначених норм права, істотними умовами кредитного договору є розмір грошових коштів, які надаються позичальнику, а також розмір процентів, які останній зобов'язаний сплатити.

Певні особливості регулювання відносин за договорами про надання споживчого кредиту встановлено Законом України «Про захист прав споживачів».

Закріпивши на законодавчому рівні певний порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних договорів, законодавець з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносин визначив правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

При цьому нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 04.05.2006р. між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № ML-201/183/2006 (а.с. 4-8).

23.09.2011р. між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н. Згідно з вказаним договором ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитними договорами, у тому числі, і за кредитним договором № ML-201/183/2006 від 04.05.2006р. (а.с. 22-28).

Згідно п. 2 частини № 1 кредитного договору Банк надає позичальнику кредит, а позичальник приймає його на наступних умовах: розмір кредиту 52 800,00 доларів США, цільове використання кредиту придбання нерухомого майна, сума першочергового внеску - 21,5 % вартості нерухомого майна у відповідності до договору купівлі-продажу, дата остаточного повернення кредиту 04 травня 2021 року.

Пунктом 4 частини № 1 кредитного договору встановлено фіксовану відсоткову ставку в розмірі 10,5 % річних.

Згідно п. 1 частини № 2 кредитного договору ОСОБА_3 зобовязався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом та виконати всі інші зобовязання, як вони визначені у договорі.

Відповідно до п. 4.1 частини № 2 кредитного договору за невиконання або неналежне виконанні прийнятих на себе зобовязань по цьому договору позичальник несе відповідальність у порядку і на умовах визначених у цьому договорі, а саме:

Згідно п. 4.1.1 частини № 2 кредитного договору за порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені договором строки, позичальник зобовязаний сплатити Банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобовязань за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум.

Особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Заявляючи позовні вимоги, позивач послався на ст. 18 ч.ч. 1, 2, 3 п. 5, ст. 21 ч. 1 п. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон), зазначивши те, що укладений між сторонами договір порушує його права, оскільки містить несправедливі умови - п. 4.1.1, у звязку з чим вказаний пункт слід визнати недійсним, також посилався на порушення принципу рівності сторін договору.

Так, згідно п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором (п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону).

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (ч. 5 ст. 18 Закону).

Отже, ст. 18 Закону містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Аналізуючи положення ст. 18 Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Така правова позиція міститься в Постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року по справі № 6-40цс13, від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766цс15.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що п. 4.1.1. договору за своїм змістом не суперечать Закону України «Про захист прав споживачів», ЦК України та іншим актам законодавства, і повністю узгоджуються з положеннями ст. 549 ЦК України. Сторони при укладенні договору узгодили між собою умови договору, в тому числі передбачили і відповідальність за порушення або неналежне виконання умов договору.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив не лише з аналізу умов договору, а й вимог законодавства, якими регулюються правовідносини, та дав належну оцінку, як обставинам справи в цілому, так і здійснив системний аналіз норм, якими обґрунтовувалися позовні вимоги.

Судова колегія звертає увагу ОСОБА_3, що при укладенні будь-якого договору, кожна із його сторін розраховує на його добросовісне виконання всіма сторонами і у передбачений строк. Передбачення сторонами у договорі відповідальності на випадок його невиконання або неповного виконання у вигляді сплати неустойки само по собі не свідчить про порушення інтересів боржника.

Доводи апеляційної скарги базуються на викладі фабули справи, фактично дублюють доводи позову, зведені до переоцінки доказів, та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які являються безумовною підставою для скасування судового рішення.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 22 грудня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: