Єдиний унікальний номер 235/9644/15-ц Номер провадження 22-ц/775/693/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2016 року м. Бахмут Донецької області

Апеляційний суд Донецької області в складі:

Головуючого - судді: Будулуци М.С.

суддів: Курило В.П., Космачевської Т.В.

при секретарі Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 лютого 2016 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» про захист прав споживачів, визнання пункту 12.11 договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Євролізинг Холдінг» про захист прав споживачів, розірвання договору фінансового лізингу, визнання пункту 12.11 договору недійсним та стягнення коштів відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд неповно з'ясував фактичні обставини справи, не дослідив і не надав належної оцінки наявним у справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному і неупередженому розгляду справи та рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи. Отже, рішення суду є незаконним та необґрунтованим, а тому заявник просив судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

В обґрунтування доводів скарги позивач зазначив, що суд першої інстанції не звернув увагу на норми Закону України «Про захист прав споживачів» та не врахував висновки Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 №15-рп/2011 по справі № 1-26/2011, направлених на захист прав споживачів. Йому, як споживачу, на момент укладення договору об'єктивно бракувало знань, необхідних для правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору щодо придбання послуги фінансового лізингу. Оскільки він не має відповідної юридичної чи економічної освіти, то при укладенні договору він помилково придбав на умовах відповідача не потрібні йому фінансові послуги. Умови договору фінансового лізингу не можуть суперечити положенням Закону України «Про захист прав споживачів». Суд дійшов помилкового висновку, що сплачені кошти в сумі 27 891 грн. складають комісію за організацію - першочерговий одноразовий платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору, який не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Тому, умова договору про сплату клієнтом комісії за організацію лізингу є незаконною, що не врахував суд першої інстанції, що призвело до помилкового вирішення справи.

Відповідач проігнорував вимоги законодавства щодо письмового підтвердження споживача про ознайомлення останнього з інформацією про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Позивач перед підписанням даного договору не мав можливості детально ознайомитися з умовами договору та діючим законодавством, що його регулює. Умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін і завдають шкоди споживачеві. Відповідач в договорі передбачив можливість не повертати кошти, проплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору лізингоодержувачем. Однак, при розірванні договору лізингодавцем ніяких штрафів і компенсацій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства. Тому дана умова договору, що передбачена п.12.11 є незаконною та несправедливою відносно лізингоодержувача, що призводить до її недійсності.

Заявник також зазначив, що через бездіяльність відповідача, яка полягає у неналежному виконанні умов договору та обмані він почувається ошуканим, що призвело до страждань, яку він оцінив в 5 000 грн. і вважав за можливим стягнути їх з відповідача у відшкодування моральної шкоди.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, але про час та місце розгляду справи повідомлений судовою повісткою та телефонограмою, надіслав до апеляційного суду клопотання, в якому просив розглянути справу в його відсутності та надіслав письмове заперечення на апеляційну скаргу (а.с. 127, 129, 132 - 135).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Як зазначено в ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

Зі змісту ч.2 ст. 308 ЦПК України вбачається, що не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як передбачено ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 638 ЦКУ, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Судом встановлено, що 29 жовтня 2015 року між ТОВ «Євролізинг Холдінг» та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу з додатками За даним договором лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Розділом 8 договору передбачені лізингові платежі, амортизація. У п. 8.1. зазначено, що складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках № 1 та № 2 до договору фінансового лізингу, які є невід'ємною частиною. У додатку № 1 до договору зазначено, що комісія за організацію (10%) складає 27 891 грн., тобто 10 % від вартості предмету лізингу - 278 910 грн.

29 жовтня 2015 року, в день укладання договору, позивачем сплачено комісію за організацію в сумі 27 891 грн., що складає 10% від вартості предмету лізингу, тобто як зазначено у додатку №1 до договору фінансового лізингу (а.с. 8-13, 14).

Пунктом 12.11 зазначеного договору передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання - передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору не повертається.

Як встановлено судом, відповідач свою діяльність щодо надання послуг з фінансового лізингу здійснює відповідно до норм чинного законодавства України.

Зокрема, Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22 січня 2004 року № 21 затверджено Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Відповідно до п. 2.1. ст. 2 Положення, юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності: внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно установчих документів; кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу; довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг.

18 лютого 2015 року Товариство отримало довідку про взяття на облік юридичної особи, про що також зазначено в договорі (а.с. 8 - 13, 14, 15, 16, 38).

Відповідно до п. 8.2.1. умов договору, перший лізинговий платіж складається з комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи (комісії за організацію), авансу ціни предмета лізингу та комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу. Відповідач по справі зобов'язаний передати в користування позивача предмет лізингу, у разі сплати останнім авансового платежу, який становить 50% від вартості предмета лізингу, комісії за організацію та оформлення договору - 10% від вартості предмета лізингу та комісії за передачу предмета лізингу - 3% від вартості предмета лізингу. Отже необхідність сплати комісії за організацію передбачена договором. Позивач по справі, усвідомлюючи умови договору та бажаючи настання правових наслідків, здійснив оплату комісії за організацію (у визначеному договором розмірі) (а.с. 14).

Згідно заяви позивача від 29 жовтня 2015 року, він уважно прочитав та зрозумів умови договору фінансового лізингу, та отримав усі коректно викладені відповіді від менеджера-консультанта ОСОБА_2 та отримав свій примірник договору і додатки. Заява підписана особисто позивачем (а.с.37).

В пункті 20 постанови Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Пунктом 16.4. договору передбачено, що після підписання даного договору всі попередні домовленості вважаються такими, що втратили чинність.

Враховуючи відсутність протоколу розбіжностей та/або інших документів, які свідчили б про наявність розбіжностей між сторонами, оскаржуваний правочин, в силу приписів п. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України є укладеним так як сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Тому суд не взяв до уваги посилання позивача на існування будь-яких обставин, які передували укладанню (підписанню) договору.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з безпідставності заявлених вимог ОСОБА_1 до Товариства, а умови укладеного між ними договору не є несправедливими та такими, що створили істотний дисбаланс між правами та обов'язками сторін, а сплачена комісія за організацію договору лізингу в сумі 27 891 грн. є лізинговим платежем. На думку суду, умови надання позивачу послуг та інформація про них викладені досить детально і ясно в договорі та додатках до нього.

Суд прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог, оскільки сторони є вільними в укладанні договору, договір передбачає відповідальність лізингоодержувача при його розірванні. Крім того, комісія за організацію договору є лізинговим платежем, що відповідає умовам договору і положенням ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Суд також зазначив, що відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( ч. 2 і ч.3 ст.215 ЦК України).

В п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року зазначено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Втім, правові підстави для визнання недійсним п.12.11, укладеного між сторонами договору фінансового лізингу, судом не встановлено. Суд дійшов висновку, що укладений між сторонами договір відповідає вимогам чинного законодавства та підстави для його розірвання відсутні.

Також суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних доказів порушення відповідачем вимог чинного законодавства України та/або умов укладеного з відповідачем договору, не доведено неправомірність дій відповідача та причинно-наслідковий зв'язку між діями відповідача і спричиненою шкодою, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача коштів у заявленому розмірі.

При вирішенні справи, суд посилався на норми ЦК України, Законів України «Про фінансовий лізинг» та «Захист прав споживачів», які регулюють спірні правовідносини.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових та фактичних підстав для задоволення апеляційної скарги позивача, з огляду на наступне.

Апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції є законними та обґрунтованими, які відповідають встановленим обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно визначив правовідносини, які виникли між сторонами, надав їм належну правову оцінку і обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги позивача щодо безпідставної відмови у задоволенні його позову, підлягають відхиленню, виходячи з наступного.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не врахував норми Закону України «Про захист прав споживачів», апеляційний суд відхиляє, оскільки суд правильно оцінив спірні відносини, дав їм оцінку, та зробив висновок, щодо того, що дані спірні відносини, регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» та іншими нормативно-правовими актами, які належним чином врахував суд при вирішенні справи.

Твердження заявника, щодо незаконності вимог договору про сплату комісії за організацію, оскільки це суперечить законодавству України щодо отримання споживчого кредиту, не є підставою для зміни або скасування рішення, оскільки лізингові правовідносини регулюються окремими законодавчими актами, такими як: Закон України «Про фінансовий лізинг» та положеннями параграфу 6 «Лізинг», Глави 58 «Найм (Оренда)» Підрозділу 1 «Договірні зобов'язання», розділу ІІІ «Окремі види зобов'язань» ЦК України. Отже використання законодавства, що регулює правовідносини у сфері споживчого кредиту є неможливим.

Довід позивача, про те, що комісія за організацію договору, є незаконною, оскільки не входить до вичерпного переліку, встановленого у ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», є недоречним, оскільки по - перше, перелік визначений у зазначеній нормі не є вичерпним, по - друге, комісія за організацію може входити до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Одночасно апеляційний суд вважає, що твердження апелянта про те, що договір містить безліч умов, та те, що позивач не мав можливості об'єктивно оцінити умови даного договору та осмислити їх, є також недоречним, оскільки позивач протягом всієї процедури оформлення договору мав можливість скористатися допомогою досвідчених спеціалістів. З матеріалів справи не вбачається, що відповідач перешкоджав позивачу скористатися такою допомогою.

Твердження апелянта про те, що п. 12.11 договору є незаконним, апеляційний суд відхиляє, оскільки цей пункт договору встановлює відповідальність за невиконання або неналежне виконання договору.

Укладеним між сторонами договором видом забезпечення виконання зобов'язання передбачено штраф, розмір якого визначений сторонами у співвідношенні до вартості предмету лізингу, що непротиречить чинному законодавству.

Відповідальність наступає у позивача у випадку невиконання останнім відповідних умов договору, в тому числі, і у випадку односторонньої відмови від нього. Договором не передбачена можливість односторонньої відмови від договору зі сторони лізингодавця у випадку належного виконання своїх зобов'язань лізингоодержувачем, а повернення всіх коштів сплачених лізингоодержувачем у випадку не передачі предмета лізингу закріплено законодавчо в ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Крім того, до правовідносин сторін у даному випадку норми Закону України «Про захист прав споживачів» мають застосовуватися у системному зв'язку з Законом України «Про фінансовий лізинг», який є спеціальним.

Твердження позивача про те, що пункт 12.11 договору порушує принцип добросовісності і створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків є непереконливими та недоведений ніякими доказами.

Окрім цього, апеляційний суд зазначає, що вимоги позивача про визнання пункту укладеного договору недійсним та про розірвання договору є взаємовиключними вимогами.

Довід апелянта про те, що йому спричинено моральну шкоду, у зв'язку з порушенням його прав та інтересів, не мають свого відображення у матеріалах справи, оскільки права та інтереси позивача, як встановлено судом, не були порушенні, отже немає підстав для стягнення моральної шкоди.

Що стосується твердження про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, то апеляційний суд його відхиляє, оскільки судом повно і всебічно досліджено докази, які надані сторонами, а відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Рішення суду є законним і підстав для його скасування немає, а тому апеляційний суд апеляційну скаргу позивача відхиляє, а рішення суду - залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 312, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: