Справа № 373/2995/15-ц Головуючий у І інстанції Опанасюк І. О.
Провадження № 22-ц/780/1532/16 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
УХВАЛА

Іменем України

22 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Лівінського С.В.,

за участю секретаря Говорун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2016 року у справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області до ОСОБА_2 про стягнення надміру виплачених сум пенсії,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області звернулося до суду із позовом, який мотивувало наступним:

З квітня 1993 року ОСОБА_2 отримує пенсію за вислугу років в розмірі 50% грошового забезпечення відповідно до умов ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Під час перевірки було встановлено, що відповідач працює в Київській митниці ДФС на посаді, що підпадає під дію Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення». У зв'язку з цим виплату пенсії з 01.05.2015 року призупинено та виявлено переплату за квітень 2015 року у розмірі 1956,79 грн. Оскільки відповідач не повідомив Головне управління про обставини, що зумовлюють припинення виплати пенсії, то повинен повернути надміру сплачені кошти. Зважаючи на наведене, позивач просив суд стягнути із ОСОБА_2 надміру виплачену суму пенсії за квітень 2015 року у розмірі 1956 грн. 79 коп.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для її вирішення, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Обґрунтував скаргу тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відсутня вина відповідача у отриманні надміру виплаченої пенсії. Зазначає, що оскільки матеріали пенсійної справи ОСОБА_2 не містять будь-яких документів на підтвердження його працевлаштування, то відповідач був зобов'язаний повідомити орган пенсійного забезпечення про вказані обставини. За таких умов є правові підстави для задоволення позову. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду в повній мірі відповідає наведеним вимогам, підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно положень ст. 1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Оскільки доказів недобросовісності відповідача в ході розгляду справи в суді першої інстанції представлено не було, правові підстави для задоволення позову відсутні.

З наведеною позицією суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи її виваженою та обґрунтованою.

Обґрунтовуючи недобросовісність відповідача, позивач в апеляційній скарзі посилався на те, що Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року були внесені зміни до Закону України „Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", відповідно до яких тимчасово в період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року певному ряду осіб (до яких відноситься й відповідач) у період роботи на певному ряді посад призначена пенсія не виплачується. Відповідно до положень ст. 60 Закону України „Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" пенсіонер повинен повідомляти орган пенсійного забезпечення про виникнення обставин, що причиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. Оскільки відповідач не повідомив позивача про факт роботи в митних органах після внесення змін до законодавства, останній вважає дії відповідача недобросовісними.

З наведеною позицію позивача колегія суддів апеляційного суду погодитися не може. З наданих самим позивачем матеріалів вбачається, що відповідач працює в митних органах на протязі тривалого періоду часу (а.с.10-13). Як було встановлено в ході розгляду, і дана обставина визнавалася обома сторонами по справі, відтак не потребувала додаткового доведення, інформація про роботу відповідача була наявна у позивача ще з 2009 року. Жодних змін щодо місця роботи відповідача (крім змін підпорядкування та офіційної назви цих митних органів), про які він мав повідомити пенсійний фонд, з того часу не відбувалося. Таким чином фактично позивачем ставиться в вину відповідачу неповідомлення пенсійного органу про внесення змін до законодавства про пенсійне забезпечення, що не є зміною обставин в розумінні ст. 60 Закону України „Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". За таких умов підстави для задоволення позову відсутні.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а його рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. За таких умов передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області відхилити.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий С.О.Журба

Судді: О.П.Коцюрба

С.В.Лівінський