№ 201/9577/15- ц
провадження 2/201/435/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 і Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про скасування заборони на нерухоме майно та вилучення запису про його обтяження та іпотеку і стягнення судових витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 08 червня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідачів приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 і ПАТ «УкрСиббанк» про скасування заборони на нерухоме майно та вилучення запису про його обтяження та іпотеку і стягнення судових витрат, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що 30 вересня 2008 року з відповідачем (банком) і ТОВ ТПГ «Інтенс» було укладено кредитний договір і цього ж 30 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем (цим же банком) було укладено договір іпотеки № 0/0/3, відповідно до якого позивач як майновий поручитель ТОВ ТПГ «Інтенс», передав в іпотеку квартиру № 84 в корпусі 1 будинку 35Б по вул. Дзержинського у м. Дніпропетровську. Предметом іпотеки було забезпечено належне виконання зобовязання перед ПАТ «УкрСиббанк» згідно Генеральної угоди про надання кредитних послуг та індивідуальної угоди. Згідно умов договору, він діє з моменту його нотаріального посвідчення та до повного виконання зобовязань. 30 вересня 2008 року приватним нотаріусом було посвідчено вказані договори і винесено заборону на відчуження вказаної квартири до припинення чи розірвання вказаного договору іпотеки. Рішенням апеляційного суду від 21 лютого 2013 року вказаний договір іпотеки визнано припиненим. Вимоги про скасування заборони на обтяження майна, вилучення запису про обтяження його житла позивачем тоді не заявлялося і судами не вирішувалося. На теперішній час вказане рішення суду набрало законної сили, але відповідачами не виконане і не зняті обмеження та обтяження, накладені через укладення вказаного і вже припиненого договору, хоча відповідач нотаріус зобовязаний був це зробити на підставі заяви обтяжувала, яку він подав на протязі пяти днів з дня припинення іпотеки. Вважає позивач вказане неправомірним, відповідачі і державна виконавча служба не мають правових підстав і повноважень на звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач вважає, що вказана його квартира підлягає звільненню з-під арешту, так як вона перебуває під обтяженням, але іпотека припинена і на неї не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, виданими в зв'язку з правовідносинами, що виникли на підставі кредитного договору та договору іпотеки, укладених між сторонами. Позивач вважає, що такі дії відповідачів і третьої особи є незаконними та необґрунтованими. Звернувся до вказаного приватного нотаріуса, відділу ДВС з питанням про звільнення з-під арешту квартири відповідача, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено, а тому просив про скасування заборони на вказане нерухоме його майно та вилучення запису про його обтяження та іпотеку і стягнення судових витрат, задовольнивши позов у повному обсязі.

Відповідач приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про час та місце повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. В зверненні до суду позовні вимоги не визнав, вважає свої дії законними, оскільки зняття вказаних позивачем обтяжень можливе лише за заявою банку, чого зроблено не було, просив справу розглянути без його участі за наявними матеріалами і рішення винести про відмову в задоволені позовних вимог до нього. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України.

Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» в судове засідання не зявився, про час та місце повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. В зверненні до суду позовні вимоги не визнав, вважає свої дії законними, просив справу розглянути без його участі за наявними матеріалами і рішення винести про відмову в задоволені позовних вимог до них. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України.

Представник третьої особи Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції в судове засідання не зявився, про час та місце повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. В зверненні до суду вважає свої дії законними, просив справу розглянути без його участі за наявними матеріалами і рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України.

Зясувавши думку сторін і третьої особи, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що 30 вересня 2008 року з відповідачем (банком) і ТОВ ПТГ «Інтенс» було укладено кредитний договір і цього ж 30 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем (цим же банком) було укладено договір іпотеки № 0/0/3, відповідно до якого позивач як майновий поручитель ТОВ ПТГ «Інтенс», передав в іпотеку квартиру № 84 в корпусі 1 будинку 35Б по вул. Дзержинського у м. Дніпропетровську. Предметом іпотеки було забезпечено належне виконання зобовязання перед ПАТ «УкрСиббанк» згідно Генеральної угоди про надання кредитних послуг та індивідуальної угоди. Згідно умов договору, він діє з моменту його нотаріального посвідчення та до повного виконання зобовязань. 30 вересня 2008 року приватним нотаріусом було посвідчено вказані договори і винесено заборону на відчуження вказаної квартири до припинення чи розірвання вказаного договору іпотеки.

Банк повністю виконав взяті на себе кредитним договором зобовязання щодо надання позичальнику кредиту. Відповідно до умов зазначеного кредитного договору позичальник зобовязався прийняти, належним чином використовувати та забезпечити повернення кредиту і сплату нарахованих процентів та комісій у встановлені кредитним договором терміни.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України).

Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Рішенням Дніпропетровського апеляційного суду від 21 лютого 2013 року вказаний договір іпотеки визнано припиненим, в касаційному порядку це рішення залишене без змін і набрало законної сили. Вимоги про скасування заборони на обтяження майна, вилучення запису про обтяження його житла позивачем тоді не заявлялося і судами не вирішувалося. На теперішній час вказане рішення суду набрало законної сили, але, на думку позивача, відповідачами не виконане і не зняті обмеження та обтяження, накладені через укладення вказаного і вже припиненого договору, хоча відповідач нотаріус зобовязаний був це зробити на підставі заяви обтяжувала, яку він подав на протязі пяти днів з дня припинення іпотеки. Вважає позивач вказане неправомірним, відповідачі і державна виконавча служба не мають правових підстав і повноважень на звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач вважає, що вказана його квартира підлягає звільненню з-під арешту, так як вона перебуває під обтяженням, але іпотека припинена і на неї не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, виданими в зв'язку з правовідносинами, що виникли на підставі кредитного договору та договору іпотеки, укладених між сторонами. Позивач вважає, що такі дії відповідачів є незаконними та необґрунтованими. Звернувся до нотаріуса, відділу ДВС з питанням про звільнення з-під арешту своєї квартири, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і банк вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Згідно ст. 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

У відповідності до ч.1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту.

Згідно статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору, реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, визнання іпотечного договору недійсним, знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

У відповідності до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Згідно статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 14 Закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження.

Відповідно до ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Згідно ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

В судовому засіданні встановлено, що ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 12 січня 2012 року затверджено ліквідаційний баланс та звіт ліквідатора товариства з обмеженою відповідальністю промислово торгової групи «Інтенс», м. Дніпропетровськ, вул. Наб. Леніна, 15 А. Ліквідовано юридичну особу ТОВ ПТГ «Інтенс», м. Дніпропетровськ, вул. Наб. Леніна, 15 А ().

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк чи інша фінансова установа (кредитор) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит і сплатити проценти. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 509 ЦК, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 548 ЦК України передбачені загальні умови забезпечення виконання зобовязання. Виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено кодексом.

Судом встановлено, що в порушення зазначених норм закону та умов договору боржник ТОВ ТПГ «Інтенс» зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав. Підставою для звернення позивача до суду є його переконання в тому, що зобовязання за іпотечним договором припинено через те, що юридичну особу, яка має заборгованість перед відповідачем ліквідовано, а сам договір іпотеки визнано припиненим. Але позивач повинен виконати свої зобовязання належним чином згідно з умовами договору (ст. 526 ЦК України), до того ж, у відповідності до ст. 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Обов`язком позичальника є повернення позики, позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася.

Для зняття заборони відчуження, скасування заборони на нерухоме майно та вилучення запису про його обтяження та іпотеку позивачу необхідно подати певний конкретний документ, який відповідає вимогам нормативно-правових актів, перелік яких зазначено, зокрема для нотаріусів, в статті 74 Закону України «Про нотаріат» та є виключним.

Відповідно до п. 71 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень Державна реєстрація припинення обтяження нерухомого майна іпотекою проводиться нотаріусом одночасно із зняття ним заборони, накладеної підчас посвідчення договору іпотеки.

Згідно ч. 9 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація припинення іпотеки, обтяження проводиться на підставі заяви обтяжувала, яку він зобовязаний подати протягом пяти робочих днів з дня припинення іпотеки, обтяження самостійно або на письмову вимогу боржника чи іншої особи, права якої порушено через наявність таких реєстраційних записів.

Документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, а також документи, які необхідні для проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно зазначені в пунктах 75 і 76 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Отже позивачем не виконано вищезазначеного та не надані відповідачам вказані необхідні документи для зняття, скасування заборони на нерухоме майно та вилучення запису про його обтяження та іпотеку.

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 575 ЦК України застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи є іпотекою.

Відповідно до ч. 2 ст. 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Правовий аналіз положень ЦК України, Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» дозволяє дійти висновку про те, що майнове право, що є предметом застави (іпотеки), - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідачів, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків або під час розгляду заяв позивача, останньому було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідачів і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, позивач повинен довести, що його дiями не було порушено йог права або права відповідачів. Однак, жодних доказiв вказаною особою до суду не надано.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача і його представни кА на позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 і ПАТ «УкрСиббанк» про скасування заборони на нерухоме майно та вилучення запису про його обтяження та іпотеку і стягнення судових витрат відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про скасування заборони на нерухоме майно та вилучення запису про його обтяження та іпотеку і стягнення судових витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 321, 509, 526, 527, 548, 575, 583, 631, 651 ЦК України, ст. 74 Закону України «Про нотаріат», ст. ст. 54, 60 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 1, 3, 17 Закону України «Про іпотеку», ст. 1, 19 Закону України «Про заставу», ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 14 Закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», п. п. 71, 75, 76 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 79, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2 і Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про скасування заборони на нерухоме майно та вилучення запису про його обтяження та іпотеку і стягнення судових витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -