Категорія 55Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2016 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Медяного В.М.,

суддів : Ковальчука О.В., Жданкіна О.В.,

при секретарі Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю - фірма «Будівельник» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за невикористану відпустку,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ТОВ - фірма «Будівельник» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за невикористану відпустку.

Позов обґрунтовує тим, що відповідно до Наказу №5 від 08.02.2012 року його було прийнято на роботу в ТОВ - фірма «Будівельник» на посаду директора.

31.03.2014 року його було звільнено з посади директора відповідно до протоколу №1 від 31.03.2014 року.

Протягом часу роботи директором йому було виплачено лише 2938,50 грн. заробітної плати. Позивач вважає, що з 08.02.2012 року по 31.03.2014 року він мав отримувати заробітну плату в розмірі не меншому за мінімальну заробітну плату, а тому за його особистими розрахунками відповідач має заборгованість перед ним по заробітній платі в розмірі 26 654,50 грн.

Також за лютий та березень 2014 року він мав отримати не менше 1218 грн. заробітної плати за кожен місяць. У лютому та березні 2014 року було по 20 робочих днів, отже його середньоденна заробітна плата мала складати 60,90 грн., а тому середній заробіток за час затримки розрахунку із виплат заробітної плати за його розрахунками складає 8952,30 грн.

Крім цього, за час його роботи з 08.02.2012 року по 31.03.2014 року ним не було використано право на щорічну відпустку і при звільненні відповідач не провів з ним розрахунок в передбаченому законом порядку.

Зазначає, що з березня 2013 року до лютого 2014 року за його розрахунками він мав би отримати 13977 грн. (з березня до листопада 2013 року мінімальна заробітна плата складала 1147 грн., а з грудня 2013 року до лютого 2014 року 1218 грн.). Таким чином, вважає, що компенсація за невикористану відпустку становить 1980,10 грн. і з відповідача на його користь слід стягнути 26654,50 грн. в рахунок погашення заборгованості із виплати заробітної плати; 8952,30 грн. в рахунок стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку із виплати заробітної плати; 1980,10 грн. грошову компенсацію за невикористану відпустку та допустити до негайного виконання рішення суду про стягнення заробітної плати в розмірі 26654,50 грн.

В ході розгляду справи ОСОБА_2 надав суду заяву про збільшення позовних вимог (т.1 а.с.55), згідно якої просив стягнути з відповідача на його користь: 26654,50грн. в рахунок погашення заборгованості із виплати заробітної плати; 12606,30 грн. в рахунок стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку із виплати заробітної плати; 1980,10 грн. грошову компенсацію за невикористану відпустку, 3500грн. витрати на правову допомогу та допустити до негайного виконання рішення суду про стягнення заробітної плати в розмірі 26654,50 грн.

В подальшому, представник позивача надав суду заяву про збільшення позовних вимог (т.2 а.с.1-2) згідно якої просив стягнути з ТОВ - фірма «Будівельник» на користь ОСОБА_2: 17 839 грн. в рахунок погашення заборгованості із виплати заробітної плати, 6194,54 грн. в рахунок стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку із виплати заробітної плати, 845,32 грн. грошову компенсацію за невикористану відпустку, 3500 грн. витрат на правову допомогу, рішення суду про стягнення заробітної плати в розмірі 17 839 грн. допустити до негайного виконання.

Після цього представник позивача надав суду заяву про зменшення позовних вимог (т.2 а.с.3-6)., згідно якої просив стягнути з ТОВ - фірма «Будівельник» на користь ОСОБА_2 17839 грн. в рахунок погашення заборгованості із виплати заробітної плати, 3150,54 грн. в рахунок стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку із виплати заробітної плати, 845,32 гривень грошової компенсації за невикористану відпустку, 3500 грн. витрат на правову допомогу, а рішення суду про стягнення заробітної плати в розмірі 17 839 грн. допустити до негайного виконання

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено (т.2 а.с.12 - 13).

На виконання вимог ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 25 грудня 2015 року додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.01.2016 року судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу залишено за позивачем ОСОБА_2, а судовий збір компенсовано за рахунок держави (т.2 а.с.29).

В апеляційній скарзі скаржник - позивач у справі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції від 10.12.2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а саме, стягнути з ТОВ - фірма «Будівельник» на його користь: 17 839 грн. - в рахунок погашення заборгованості із виплати заробітної плати, 6194,54 грн. - в рахунок стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку із виплати заробітної плати, 845,32 грн. грошової компенсації за невикористану відпустку, 3500 грн. витрат на правову допомогу, а рішення суду про стягнення заробітної плати в розмірі 17 839 гривень допустити до негайного виконання. Зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим через неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права (т.2 а.с.15-20).

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 апеляційну скаргу повністю підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Представник відповідача ТОВ - фірма «Будівельник» - ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнав та заперечив проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просив рішення залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін у справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобовязана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що згідно наказу № 5 від 08.02.2012 р. засновника ТОВ фірма «Будівельник» ОСОБА_5 позивача ОСОБА_2 було призначено на посаду директора цього товариства. Однак, жодних умов щодо оплати праці, у тому розмір посадового окладу директора, даним наказом не встановлювались, а позивач цього наказу не оскаржував.

Згідно ст. 97 ЦК України, управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариства є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Статутом ТОВ фірма «Будівельник» визначено: п.7.1 - фінансові ресурси Товариства формуються за рахунок виручки від реалізації продукції (робіт, послуг)… та інших фінансових засобів; п. 7.1.1 з виручки від реалізації продукції (робіт, послуг) та інших надходжень вносяться податки, страхові платежі, виплачуються відсотки по кредитах, відшкодовуються матеріальні та прирівняні до них витрати, витрати по оплаті праці; п.7.6 перерахування або видача коштів по рахунках Товариства проводиться по розпорядженню директора та головного бухгалтера; п. 8.9 директор вирішує усі питання діяльності Товариства, за винятком тих, що входять до виключної компетенції Засновника; п.8.9.2 директор без доручення діє від імені Товариства, представляє його інтереси у відносинах зі всіма .. юридичними особами та громадянами за погодженням із засновником, розпоряджається майном Товариства, укладає договори, в тому числі і трудові, видає доручення, відкриває в банках поточні та інші рахунки, користується правом розпорядження коштами, видає накази і дає вказівки, обовязкові для всіх робітників Товариства; п.9.1.3 розпорядок робочого дня, позмінні роботи, ведення обліку робочого часу, порядок надання вихідних днів і відпусток, а також тривалість щорічних оплачуваних відпусток визначає директор Товариства.

Тобто, згідно Статуту ТОВ фірма «Будівельник» саме директор товариства (зокрема позивач ОСОБА_2А.) був наділений відповідними повноваженнями та персонально відповідав за забезпечення фінансово-господарської діяльності товариства, у тому числі щодо розпорядження коштами, оплати праці, встановлення режиму роботи, обліку робочого часу, тривалості щорічних відпусток, тощо.

Згідно наявних у справі двох аналогічних за змістом довідок повідомлень за підписами засновника ОСОБА_5 та позивача - директора ОСОБА_2 на адресу управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці слідує, що в 2012 та 2013 фінансових роках ТОВ фірма «Будівельник» займатись фінансово - господарською діяльністю не планувало, найманих працівників та фонду заробітної плати не було.

Зі змісту наказу про прийняття на роботу від 01.06.2013 р. № 1-Л по ТОВ фірма «Будівельник» за підписом директора ОСОБА_2, встановлено, що у подальшому він приступив до виконання обовязків директора з 01 червня 2013 року з окладом згідно штатного розкладу. Відповідно до затверджених позивачем ( директором ТОВ фірма «Будівельник» ОСОБА_2А.) і введених ним в дію з 01.06.2013 р. та з 01.12.2013 р. штатних розкладів, а також табелів обліку використання робочого часу за січень і лютий 2014 р., починаючи з 01.06.2013 р. позивач працював на 0,25 штатної ставки посади директора ТОВ фірма «Будівельник» з місячним посадовим окладом 286,76 грн., а з 01.12.2013 р. по 304,50 грн. на місяць.

Також, згідно відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб Міндоходів України від 22.10.2014 р. № 100160/18/12 за період перебування у трудових відносинах з ТОВ- фірма «Будівельник» з 01.06.2013 р. по 31.03.2014 р., ОСОБА_2 отримав заробітну плату в загальній сумі 2 938, 50 грн. (а.с.23).

Позивач заперечував щодо підписів від його імені на табелі обліку використання робочого часу за січень 2014 лютий 2014 року, в штатних розкладах та в наказі №1-Л та заявив клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, однак в подальшому відмовився від оплати за її проведення.

Таким чином, місцевий суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення на його користь з ТОВ фірма «Будівельник» 17 839,00 грн. заборгованості із заробітної плати, оскільки в період з 08.02.2012 р. по 31.05.2013 р. позивач, як керівник (директор) ТОВ фірма «Будівельник», здійснював лише представницькі функції цього товариства у відносинах із третіми особами на безоплатній основі, Товариство господарською діяльністю не займалось, найманих працівників, штатного розкладу і фонду заробітної плати - не було. У подальшому з 01.06.2013 р. по 31.03.2014 р. на підставі його наказав і розпоряджень позивач ОСОБА_2 працював директором товариства на 0,25 ставки та отримував відповідну заробітну, що підтверджено наявними у справі доказами.

Тому суд першої інстанції критично оцінив і вважав безпідставними інші доводи та позовні вимоги позивача, щодо стягнення на його користь з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки вони не підтверджені належними доказами, суперечать фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Зокрема, згідно особисто виданого директором товариства ОСОБА_2 наказу № 1 Л від 31.03.2014 р., ОСОБА_2 звільнив себе з роботи за власним бажанням на підставі ж своєї заяви від 31.03.2013 р. Однак, ні в заяві на звільнення, а ні у наказі про звільнення не йшлося про жодні належні йому при звільненні нараховані до виплати суми (у т.ч. невиплачена заробітна плата, компенсація за невикористану щорічну відпустку, тощо). При цьому за статутом ТОВ фірма «Будівельник» саме до компетенції позивача ( як директора товариства) належало вирішення даних питань.

Враховуючи викладене, колегія суддів переконана, що за таких встановлених судом обставин справи місцевий суд прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що на день звільнення позивача з роботи і припинення трудових відносин між сторонами у справі, товариство не мало перед ним жодних фінансових зобовязань, а правовою підставою для покладення відповідальності за затримку розрахунків із найманим працівником при звільненні з роботи згідно ст. 117 КЗпП України має бути встановлена вина власника або уповноваженого ним органу (роботодавця), що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем та його представником не надано суду належних та допустимих доказів в підтвердження позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши такі обставини, правильно застосувавши норми матеріального права та не порушивши при цьому норми процесуального права, прийшов до вірного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні даного позову.

Згідно п.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, не сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

Частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розяснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 97 ЦК України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариства є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Встановлено, що згідно Статуту ТОВ фірма «Будівельник» саме директор товариства наділений відповідними повноваженнями та персонально відповідає за забезпечення фінансово-господарської діяльності товариства, у тому числі щодо розпорядження коштами, оплати праці, встановлення режиму роботи, обліку робочого часу, тривалості щорічних відпусток, тощо.

Як вбачається з пояснень представника відповідача та наданих ним суду доказів, внаслідок смерті 31.01.2012 р. співзасновника - учасника - директора ТОВ фірма «Будівельник» ОСОБА_6 (дружини позивача), діяльність товариства фактично була припинена, так як інший співзасновник -учасник (нині єдиний учасник - директор товариства) ОСОБА_7 (брат позивача) проживав за межами м. Вінниці (м. Артемівськ Донецької області) і не мав на це змоги. Про те, що у 2012 р. фінансово-господарської діяльності товариство здійснювати не буде, не укладатиме договори на виконання робіт із найманими працівниками, а фонду заробітної плати не має - було завчасно повідомлено уповноважені для цього органи. 3а домовленістю та згодою ОСОБА_8 (котрий займався власною підприємницькою діяльністю - ФОП) було призначено директором даного товариства на громадських засадах (тобто на безоплатній основі виключно для можливості подачі звітності товариства ) на підставі рішення учасника товариства ОСОБА_7 ( протокол від 15.02.2012 р.). А ні в даному протоколі, а ні в наказі №5 від 08.02.2012 р. не було зазначено розмір та умови оплати праці (посадовий оклад) та/або інші істотні умови. У подальшому, 17.01.2013 р. ОСОБА_8 особисто як директор надав до органу Пенсійного фонду відповідну довідку про те, що у 2013 році ТОВ -фірма «Будівельник» господарською діяльністю займатись не буде і найманих працівників також не буде.

Підпунктами є), л) , м) ,0) пункту 8.5 статуту ТОВ -фірма «Будівельник встановлено що: «затвердження правил процедури та внутрішніх документів Товариства, визначення його організаційної структури; призначення та визначення умов оплати праці директора..., затвердження угод на суму, додатково визначену зборами Засновників - належить до виключної компетенції Засновника». Однак, як зазначає представник відповідача, без відома засновника товариства за одноосібно підписаним ним за обох сторін договором оренди від 01.07.2012 р. ОСОБА_8 (як директор ТОВ - фірма «Будівельник») передав собі ж (приватному підприємцю) в користування належну товариству частину приміщення магазину за адресою: м. Вінниця, вул. Коцюбинського, 13 на термін з 01.07.2012 р. по 31.07.2013 р. з орендною платою 500 гривень на місяць, а в подальшому ОСОБА_8 також без відома Засновника видав наказ №1-Л від 01.06.2013 р. по ТОВ фірма «Будівельник», де вказав, що приступає до виконання обовязків директора з 01 червня 2013 року з окладом згідно штатного розкладу. Підставою для видачі цього наказу зазначено протокол зборів засновників (без номера та дати). Також ОСОБА_8 був підписаний і введений в дію з 01.06.2013 р. штатний розклад ТОВ - фірма «Будівельник» , згідно з яким у товаристві є лише 0,25 ставки посади директора з місячним фондом заробітної плати в сумі 286,75 грн., а пізніше такий же штатний розклад був підписаний і введений в дію ОСОБА_8 з 01.12.2013 року, де зазначений місячний фонд заробітної плати в сумі 304,50 грн.

Крім цього, як вбачається із заперечень представника відповідача та які не спростовані представником позивача, на підставі власноручної заяви від 31.03.2014 р. ОСОБА_8 та ним же підписаного наказу № 1-Л від 31.03.2014 р. він сам себе звільнив з роботи 31.03.2014 р. за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Згідно вчиненого ОСОБА_8 запису у його трудову книжку під № 31 його звільнено з посади директора ТОВ -фірма «Будівельник» за згодою сторін (п.1 ст. 36 КЗпП України). При цьому слід звернути увагу на те, що а ні у заяві ОСОБА_8 про звільнення з роботи, а ні у підписаному ним наказі № 1-Л від 31.03.2014 р. про наявність будь-яких грошових зобовязань ТОВ - фірма «Будівельник» перед позивачем (оплата праці, компенсація за невикористану відпустку, тощо) взагалі не йшлося. Таких претензій від нього не надходило і в усному порядку у день звільнення з роботи 31.03.2014 р.

Таким чином суд критично оцінює наявні у справі заяви - претензії позивача від 16.06.2014 р. та 27.06.2014 р., оскільки позивач свідомо їх направляв за юридичною адресою реєстрації юридичної особи ТОВ -фірма «Будівельник», при цьому достеменно знаючи про те, що товариство фактично не працює (не здійснює діяльності), а єдиний його засновник -учасник -власник ОСОБА_7 (рідний брат позивача) зареєстрований і на той час перебував у м. Артемівськ Донецької області.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції вірно встановлено, що в 2012 та 2013 фінансових роках ТОВ фірма «Будівельник» займатись фінансово - господарською діяльністю не планувало, найманих працівників та фонду заробітної плати не було. На день звільнення позивача з роботи і припинення трудових відносин, товариство не мало перед ним жодних фінансових зобовязань, а тому відсутня правова підстава для покладення відповідальності за затримку розрахунків із найманим працівником при звільненні з роботи згідно ст. 117 КЗпП України, оскільки судом не встановлена у цьому вина власника або уповноваженого ним органу (роботодавця), що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з ч. 3 ст. 15 Закону України "Про оплату праці", оплата праці працівникам підприємства здійснюється в першочерговому порядку, всі інші платежі здійснюються після виконання зобов'язань щодо оплати праці.

Відповідно до положень ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 95 КЗпП України, ст. 3 Закону України «Про оплату праці», мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Стаття 21 Закону України «Про оплату праці» визначає, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших,

У відповідності до ч. 1ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Судом правильно встановлено та підтверджується доказами у справі те, що на день звільнення позивача ОСОБА_2 з роботи і припинення трудових відносин, товариство не мало перед ним жодних фінансових зобовязань, а тому відсутня правова підстава для стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та покладення відповідальності за затримку розрахунків із найманим працівником при звільненні з роботи згідно ст. 117 КЗпП України, оскільки судом не встановлена у цьому вина власника або уповноваженого ним органу (роботодавця), що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову. Зазначені обставини позивачем не спростовані.

Стаття 238 КЗпП України передбачає, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи (ст.. 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь яким строком.

Статтею 2 Закону України «Про відпустки» передбачено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Згідно ст.6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам (ч.12 ст.10 Закону України «Про відпустки»).

Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Ці ж положення відображені в ст.ст.75,83 КЗпП України.

Як передбачено частиною другою статті 21 Закону України «Про відпустки», порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. При цьому слід мати на увазі, що тривалість визначеної в робочих днях щорічної відпустки (основної й додаткової) яка не була використана працівником за попередні роки, зберігається такою, яка вона була до набрання чинності Законом «Про відпустки» (до січня 1997 року). Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Зазначений порядок затверджено постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8 лютого 1995 року №100 (далі Порядок № 100).

Пунктом 2 Порядку №100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться з урахуванням виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві менше року, середня заробітна плата обчислюється з урахуванням виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

Відповідно до пункту 7 Порядку № 100 нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, провадиться діленням сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, установлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Таким чином, відмовляючи ОСОБА_2 у позові, суд правильно зазначив, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність перед ним заборгованості по заробітній платі. Також колегія суддів звертає увагу і на те, що із заяви ОСОБА_2 про звільнення з посади директора ТОВ фірми «Будівельник» за власним бажанням не вбачається, що позивач мав будь-які вимоги до товариства з приводу заборгованості по заробітній платі, виплаті компенсації за невикористані відпустки, тощо. Додаткових доказів, які б могли вплинути на висновки суду першої інстанції в цій частині апеляційному суду позивачем не надано. В рішенні суду наведені відповідні обґрунтування з цього приводу і вони є переконливими.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши такі обставини, правильно застосувавши норми матеріального права та не порушивши норм процесуального права, дійшов до вірного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Посилання апелянта на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом застосування норм матеріального та процесуального права є безпідставним, не обґрунтованим та таким, що суперечить вимогам Закону та матеріалам справи.

Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно зясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх обєктивний склад, права та обовязки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а основні доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : підпис. ОСОБА_9

Судді : підписи. ОСОБА_10

ОСОБА_11

Згідно з оригіналом.

Суддя : В.М. Медяний