Справа №1423/2320/2012 10.05.2016 10.05.2016
Провадження №22-ц/784/1155/16
Справа № 1423/2320/2012
Провадження № 22-ц/784/1155/16 Головуючий першої інстанції: Батченко О.В.
Категорія: 49 Суддя-доповідач апеляційного суду: Базовкіна Т.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 травня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання: Андрієнко Л.Д.,

за участі представника позивача - ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 січня 2016 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області, про оспорювання батьківства та виключення відомостей про нього як батька дитини з актового запису про народження,

в с т а н о в и л а :

У січні 2012 р. ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області, про оспорювання батьківства та виключення відомостей про нього як батька дитини з актового запису про народження.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що з квітня 1994 р. він зустрічався з ОСОБА_3, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 р. народила дитину - дочку ОСОБА_5, батьком якої був записаний він. З 09 грудня 1994 р. по 20 лютого 1996 р. він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Після розірвання шлюбу відповідач з дочкою проживають окремо.

Посилаючись на те, що під час неодноразових сварок ОСОБА_6 заявляла йому, що він не є батьком ОСОБА_7, оскільки на час, коли відповідачка завагітніла, вона також зустрічалася з іншим чоловіком, що також підтвердили знайомі, позивач просив виключити з актового запису про народження ОСОБА_7 запис про нього як про батька дитини.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 січня 2016 р. в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 вказує на невідповідність висновків суду вимогам матеріального і процесуального права й просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_6 визнала апеляційну скаргу, посилаючись на небажання ОСОБА_7 мати відносини із відповідачем, який не підтримує з нею сімейних стосунків.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, його представника, відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 р. ОСОБА_6 народила дитину - дочку ОСОБА_5, батьком якої на підставі його заяви був записаний позивач - ОСОБА_4 З 09 грудня 1994 р. по 20 лютого 1996 р. він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Після розірвання шлюбу відповідач з дочкою проживають окремо від позивача.

Звертаючись до суду, позивач зазначав, що внаслідок висловлювань ОСОБА_3, підтверджених знайомими, він вважає, що не є батьком ОСОБА_7.

Відмовляючи в позові, суд виходив з доведеності факту відсутності кровного споріднення між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на підставі положень ст. 146 ЦПК України - через ухилення відповідача від проведення призначеної судом молекулярно-генетичної експертизи, але виходив з відсутності підстав для задоволення позову у зв'язку із досягненням ОСОБА_7 повноліття (ч. 3 ст. 136 СК України).

Однак, з такими висновками суду повністю погодитися неможна.

Як роз'яснено у пунктах 1,2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 р.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК.

При розгляді справ названих категорій суди мають ураховувати, що відповідно до п. 2 розд. VІІ "Прикінцеві положення" СК норми законодавства, які регулювали шлюбно-сімейні правовідносини, втратили чинність із 1 січня 2004 р., за винятком норм розд. V «Акти громадянського стану» Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС), які зберігають чинність у частині, що не суперечить СК, до прийняття спеціального закону.

Як встановлено судом, ОСОБА_7 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 р., тобто спірні правовідносини виникли до набрання чинності СК України, а тому суд помилково застосував норми СК України, тоді як спірні правовідносини регулюються положеннями КпШС України.

Зокрема, в силу ст. 56 КпШС України особа, записана як батько або мати дитини в книзі записів народжень, або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, колі їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис. Якщо до цього часу особа, записана як батько або як мати, була неповнолітньою, річний строк обчислюється з часу досягнення нею вісімнадцяти років.

Особа, записана батьком дитини за її заявою або за спільною заявою з матір'ю дитини, не має права оспорювати батьківство, якщо в момент подачі заяви їй було відомо, що вона фактично не є батьком цієї дитини.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З метою визначення кровного споріднення між позивачем та ОСОБА_7 ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2012 р. призначено судову генетипоскопічну експертизу.

В силу ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто з цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ч. 1 ст. 30 ЦПК України).

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обв'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття (ч. 1 ст. 29 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_7 стала повнолітньою ІНФОРМАЦІЯ_2 р., а тому набула здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати обов'язки в суді.

Суд, вирішуючи питання про призначення експертизи та зобов'язуючи ОСОБА_7, яка не брала участі у справі, надати в розпорядження експерта зразки крові, а також вирішуючи спір по суті, не звернув уваги на такі обставини, не врахував, що вирішення даного спору безпосередньо впливає на права та обов'язки ОСОБА_7 та в порушення положень ч. 4 ст. 10, ст. 33 ЦПК України не вирішив питання щодо залучення цієї особи до участі у справі.

Враховуючи наведені обставини та вимоги закону суд помилково на підставі положень ст. 146 ЦПК України вважав доведеним факт відсутності кровного споріднення між позивачем та ОСОБА_7 через ухилення останньої, яка не брала участі у справі, від надання зразків крові експерту.

Суд апеляційної інстанції, виходячи з положень ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 303 ЦПК України, не має повноважень щодо залучення до участі у справі нових осіб.

Крім того, відмовляючи в позові суд помилково керувався положеннями ст. 136 СК України, який не регулює спірні правовідносини, та не застосував положення ст. 56 КпШС України.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 р. «Про застування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю», який роз'яснював застування положень закону, що регулює спірні правовідносини, відповідно до ст. 56 КпШС в судовому порядку батьківство (материнство) може бути оспорені як у випадках, коли в акті про реєстрацію народження батьками дитини вказано осіб, які уклали між собою шлюб, так і тоді, коли батьками дитини при реєстрації встановлення батьківства на підставі спільної заяви батька й матері дитини записано осіб, які в шлюбі

не перебувають. Проте в будь якому разі не можуть бути задоволені вимоги про оспорювання свого батьківства, пред'явлені особою, записаною батьком за її заявою або за спільною заявою з матір'ю дитини, якщо в момент подачі заяви їй було відомо, що фактично вона не є батьком цієї дитини, а також чоловіком, який дав письмову згоду на запліднення своєї дружини за допомогою донора, та дружиною, яка записана матір'ю, оскільки вона дала згоду своєму чоловіку на запліднення ним іншої жінки (донора) і народження останньою дитини.

Оскільки перебіг встановленого ст. 56 КпШС річного строку на оспорювання батьківства починається з того часу, коли особа, яка з її відома записана батьком дитини, дізналася або повинна була дізнатися про вчинення запису, та обставина, що особа, з відома якої вчинено запис, дізналася, що вона не є батьком дитини, після закінчення цього строку, не змінює порядок його обчислення, але може бути врахована при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку.

Оскільки запис щодо батьківства позивача був здійснений 15 грудня 1994 р. за заявою позивача та у його присутності на підставі свідоцтва про встановлення батьківства (актовий запис № 260 від 15 грудня 1994 р.), що підтверджується змістом актового запису № 3810 про народження ОСОБА_7 (а.с. 22), то відповідно до ч. 1 ст. 56 КпШС України, він мав право оспорити даний запис про батьківство до 15 грудня 1995 р., але з даним позовом звернуся лише 30 січня 2012 р., не надавши при цьому доказів поважності пропуску встановленого законом строку для звернення до суду.

Більш того, представник позивача в судовому засіданні пояснив, що позивач дізнався, що не є батьком ОСОБА_7 під час спільного проживання з відповідачем, яке припинилося у 1996 р. після розірвання шлюбу.

Щодо визнання в судому засіданні ОСОБА_3 апеляційної скарги, то колегія суддів вважає, що таке визнання не може бути враховано.

В силу ч. 5 ст. 300 ЦПК України визнання апеляційної скарги другою стороною враховується апеляційним судом у частині наявності або відсутності фактів, які мають значення для вирішення справи.

Заявивши про визнання апеляційної скарги ОСОБА_6 посилалася на бажанні дочки ОСОБА_4 відмовитися від батьківства ОСОБА_4 через відсутність родинних відносин з останнім, але наполягала на тому, що позивач є батьком ОСОБА_4

Таким чином відповідач заперечувала факт, на доведеності якого в апеляцій скарзі наполягав позивач (факт відсутності кровного споріднення з ОСОБА_4), а, крім того, таке визнання стосується прав та обов'язків іншої особи - ОСОБА_4, яка не брала участь у справі, тому підстав для врахування визнання апеляційної скарги немає.

За такого та з урахуванням положень п. 4 ст. 309 ЦПК України та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права рішення суду необхідно скасувати, ухвалити нове про відмову у позові через пропуск позивачем без поважних причин встановленого законом строку звернення з позовом.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 січня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області, про оспорювання батьківства та виключення відомостей про нього як батька дитини з актового запису про народження відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: