У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа: ОСОБА_7, про повернення грошових коштів, набутих без достатніх правових підстав, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Одеської області від 04 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, вимоги якого уточнив в ході розгляду справи та просив стягнути з ОСОБА_6 на його користь грошові кошти у розмірі 39 291,47 доларів США.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_6 є власником будинку АДРЕСА_1. Позивачз дружиною ОСОБА_7 проживав у вказаному будинку на підставі договору оренди нерухомості від 31 жовтня 2009 року з правом його викупу, укладеному на строк у два роки. 04 серпня 2010 року між ним та ОСОБА_6 укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, за яким відповідач зобов'язалась продати йому вказаний будинок, загальною площею 159 кв.м, за 125 000 доларів США до 30 серпня 2010 року. Додатковою угодою від 28 січня 2011 року строк укладання основного договору був змінений на 30 квітня 2011 року. До підписання договору на підтвердження зобов'язання на придбання майна та на забезпечення його виконання позивачпередав відповідачу107 000 грн, що на час їх передачі складало 13 565 доларів США. 04 серпня 2010 року передав ОСОБА_6 13 355 доларів США, 28 січня 2011 року ще 21 435 доларів США, як передоплату за житловий будинок, що підтверджується її власноручно написаними розписками. Оскільки основний договір купівлі-продажу не був укладений у встановлений строк, вказана сума грошових коштів утримуються відповідачем без достатніх правових підстав, то ця сума, відповідно до ст. 1212 ЦК України підлягає поверненню.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 березня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 39 291, 47 доларів США, що еквівалентно 909 204 грн 62 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 04 червня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

ОСОБА_5, не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов виходив з того, що оскільки попередній договір від 04 серпня 2010 року не відповідає вимогам ст.ст. 635, 657 ЦК України, він не вважається попереднім, грошові кошти залишилися у відповідача ОСОБА_8 без достатньої правової підстави, що, відповідно до ст. 1212 ЦК України є підставою для їх повернення.

Скасовуючи рішення місцевого суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. В судовому засіданні не доведено те, що правова підстава отримання грошових коштів в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі, тому до спірних правовідносин не може бути застосована ст. 1212 ЦК України. Позивачем не доведено, що відповідач ОСОБА_8 порушила його права та безпідставно отримала грошові кошти, а також те, що у відповідності до ст. ст. 15. 16 ЦК України це право підлягає судовому захисту.

Вказані висновки суду апеляційної інстанції відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 червня 2010 року.

Позивач ОСОБА_5 з дружиною ОСОБА_7 проживав у вказаному будинку на підставі договору оренди нерухомості від 31 жовтня 2009 року з правом його викупу, укладеному на строк два роки.

04 серпня 2010 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 був укладений у простій письмовій формі попередній договір про укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, за яким відповідач зобов'язалася продати йому вказаний будинок, загальною площею 159,0 кв.м. за 125000 доларів США до 30 серпня 2010 року (в подальшому додатковою угодою від 28 січня 2011 року строк укладання основного договору був змінений на 30 квітня 2011 року).

Згідно із п. 6 попереднього договору до підписання договору на підтвердження зобов'язання на придбання майна та на забезпечення його виконання позивач ОСОБА_5 передав відповідачці 107000 грн, що на той час складало еквівалент 13565 доларів США.

04 серпня 2010 року ОСОБА_5 передав відповідачу 13355 доларів США, що підтверджується її власноручно написаною розпискою.

28 січня 2011 року позивач ОСОБА_5 передав відповідач 21435 доларів США, як передоплату за житловий будинок, що підтверджується її власноручно написаною розпискою.

Договір купівлі-продажу житлового будинку сторонами не було укладено.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред'явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція - позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі 6-3090цс15, які, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-88цс13, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Вразі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Згідно з вимогами статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Необґрунтоване ухилення однієї зі сторін від укладення основного договору, передбаченого попереднім договором, може бути підставою для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства (частина друга статті 635 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Аналіз положень статті 614 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов'язання, ЦК України покладає на неї обов'язок довести відсутність своєї вини.

Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2012 року у справі 6-170цс12, яка, відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Вирішуючи даний спір, апеляційний суд врахував вказані вище положення закону та встановивши, що правова підстава отримання грошових коштів в установленому порядку не скасована, не визнана недійсною, не змінена, не припинена або була відсутня взагалі, дійшов обґрунтованого висновку, що до спірних правовідносин не може бути застосована ст. 1212 ЦК України. Крім того, позивачем не доведено, що відповідач ОСОБА_8 безпідставно отримала грошові кошти.

При встановлені фактичних обставин справи судом апеляційної інстанції не було порушено норми процесуального права, а при ухваленні судового рішення правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 04 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська