Головуючий суду 1 інстанції - Баронін Д.Б.
Доповідач - Фарятьєв С.О.
Провадження № 22ц/782/834/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого судді - Фарятьєва С.О.

суддів: Коротенка Є.В., Луганської В.М.

за участю секретаря - Підрябінкіна Я.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Луганської області у місті Сєвєродонецьку Луганської області справу за апеляційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області на ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 жовтня 2016 року за поданням Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській областіпро тимчасовеобмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 із вилученням паспортного документу,

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2016 року заявник в особі Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській областізвернувся до суду з паданням, в якому просив прийняти рішення про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України із вилученням у нього Державною прикордонною службою України паспортного документу, посилаючись на те, що на примусовому виконанні у нього знаходиться виконавчий лист Білокуракинського районного суду Луганської області №409/842/16-ц від 19.09.2016 року про стягнення з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, суми заборгованості в розмірі 96 750 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на день винесення рішення, тобто на 07.06.2016 року становить 2 416 815 грн. та 137 425 євро, що за офіційним курсом НБУ на день винесення рішення, тобто на 07.06.2016 року становить 3 895 998,75 грн., а всього 6 319 703,75 грн., і на теперішній час боржник відмовляється сплачувати заборгованість за рішенням суду, оскільки у нього відсутні грошові кошти для виконання судового рішення. Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 жовтня 2016 року у задоволенні подання Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування ухвали суду та постановлення ухвали про задоволення подання, у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи і неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, вислухавши пояснення представника Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності із вимогами ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з вимогами ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській областіу задоволенні подання по зазначеній справі, суд першої інстанції послався на те, що державним виконавцем вказаного відділу доказів, які б свідчили про те, що боржник ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судом, не надано. Крім того, відсутні будь-які докази про обізнаність боржника з наявністю відкритого виконавчого провадження та строками його добровільного виконання.

Погоджується з таким висновком суду і судова колегія апеляційного суду.

Згідно зі ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській областізнаходиться виконавче провадження ВП №52495368, яке було відкрито постановою державного виконавця від 03.10.2016 року, на підставівиконавчого листа №2/409/848/16-ц від 19 червня 2016 року, виданого Білокуракинським районним судом Луганської області про стягнення з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, суми заборгованості в розмірі 96 750 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на день винесення рішення, тобто на 07.06.2016 року становить 2 416 815 грн. та 137 425 євро, що за офіційним курсом НБУ на день винесення рішення, тобто на 07.06.2016 року становить 3 895 998,75 грн. та повернення судового збору в сумі 6890,00 грн.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власну. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для охорони здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У відповідності із ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».

Положеннями ст. 6 цього Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках:

- якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (п. 2);

- якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань (п. 5); якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (п. 8).

Вимогами ч. 5 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції на час відкриття виконавчого провадження, передбачено, що копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до ст. 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Однак матеріали справи не містять відомостей про належне виконання державним виконавцем положень ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження», а саме направлення боржнику ОСОБА_2 копії постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням про вручення і відсутні докази отримання постанови про відкриття виконавчого провадження боржником.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що державним виконавцем при зверненні до суду із поданням, не надано доказів того, що ОСОБА_2 у визначеному законом порядку повідомлений про відкриття виконавчого провадження за вказаним вище виконавчим листом та строком його добровільного виконання, як то передбачено ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження».

Посилання державного виконавця на те, що боржник про відкриття виконавчого провадження був повідомлений належним чином, що підтверджується актом державного виконавця від 04.10.2016 року, не заслуговує на увагу, оскільки зазначений акт не підтверджує факту свідомого ухилення боржника ОСОБА_2 від виконаннязобов'язань, покладених на нього судом, та не свідчить про вжиття державним виконавцем всіх заходів примусового виконання, передбачених Законом України „Про виконавче провадження.

За змістом п. 18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

У відповідності із діючим законодавством особа, що має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежного.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання».

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 зазначеного вище Кодексу, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим більше, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання.

Тобто виконавча служба повинна надати докази того, що боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього з неповажних причин.

Проте Відділ примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області у своєму поданні вказує на можливість боржника в будь-який момент виїхати за межі України, що може ускладнити чи зробити неможливим виконання виконавчих документів, однак зазначене не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Доказів на підтвердження того, що боржник не виконує свої зобов'язання, які передбачено ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», матеріали справи не містять.

З матеріалів справи вбачається також, що державний виконавець, звертаючись з клопотанням про тимчасове обмеження права боржника на виїзд за межі України, направив до суду подання, копії постанов про відкриття провадження та копії виконавчих документів без надання будь-яких доказів про ухилення його від виконання зобов'язань.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову йому у задоволенні подання Відділ примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області.

В силу п.1 ч.2 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення ухвали без змін.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і містять у собі суб'єктивне тлумачення обставин справи та вимог закону, крім того, не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала суду залишенню в силі.

Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року за № 6-716цс15, стаття 324 ЦПК України містить норму, яка визначає перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені у касаційному порядку після їх перегляду в апеляційному порядку. Оскарження ухвал апеляційного суду щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у цій статті, яка є спеціальною нормою процесуального права, що регламентує право касаційного оскарження судових рішень у касаційному порядку, не передбачено.

Керуючись ст.303, п.1 ч.2 ст.307, п.1 ч.1 ст.312, ст. ст. 314, 315, 317, 377-1 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області відхилити, а ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 жовтня 2016 рокузалишити без зміни.

Ухвала суду набирає чинності негайно і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: