У Х В А Л А

25 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в складі

Яреми А.Г., Гуменюка В.І.,Лященко Н.П.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Чорнорудської сільської ради Ружинського району Житомирської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно, за позовом ОСОБА_6 до Чорнорудської сільської ради Ружинського району Житомирської області, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 9 лютого 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на ј частину житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті його матері ОСОБА_8

У задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 27 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_6 скасовано, ухвалено нове рішення, яким указаний позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на ј частину житлового будинку з господарськими будівлями за вищевказаною адресою в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 серпня 2015 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 відмовлено.

У заяві ОСОБА_4 порушується питання про скасування ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 серпня 2015 року та передачу справи на розгляд до суду касаційної інстанції з підстав, передбачених пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України:

неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах;

невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу наявності зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_4 посилається на судові рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2011 року, 29 лютого 2012 року, 29 жовтня 2014 року, судові рішення Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2009 року, 7 вересня 2011 року, 6 лютого 2013 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що необхідність відкриття провадження у справі за вказаною заявою відсутня та в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився і суд касаційної інстанції, виходив з того, що позивачі на день смерті ОСОБА_8 проживали разом з нею, що підтверджувалося довідкою, виданою Чорнорудською сільською радою Ружинського району Житомирської області від 19 грудня 2011 року № 528, записами погосподарської книги № 5, особовий рахунок № НОМЕР_1 за 1977-1979 роки, і продовжували проживати у спірному будинку протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, тому на підставі статей 529 та 551 ЦК Української РСР вони мали право на спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8

Крім того, ОСОБА_5 указав, що ОСОБА_6 є його рідним братом і сином померлої, що було також підтверджено іншими матеріалами справи та показаннями свідків. Тому, оскільки між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 існували родинні відносини, то за ним було визнано право власності на ј частину спірного будинку.

Ухвали колегії суддів Верховного Суду України від 7 вересня 2011 року та колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 лютого 2012 року, що надані заявником як приклади, якими судові рішення скасовані, а справи передані на новий розгляд, не містять правової позиції щодо спірних правовідносин та застосування норм саме матеріального права, а вказують на допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права та необхідність їх усунення для правильного вирішення спору, а також нез'ясування судами належним чином фактичних обставин справи.

В ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2009 року, що надана заявником як приклад, зазначено, що на час смерті Особа 8 у спірному будинку проживав його син Особа 10, а його дочка Особа 9 була тільки прописана, доказів, що остання доглядала за будинком тощо чи прийняла якесь майно померлого суду не надано; заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини вона не подавала, зі спірного будинку виписалася 21 липня 1992 року. Отже, судом установлено, що за життя Особа 9 ніяких дій, які б свідчили про прийняття нею спадщини після смерті батька, не вчиняла і на спадщину не претендувала. Оскільки позивачами не надано будь-яких доказів, які б свідчили про прийняття Особа 9 спадщини після смерті її батька Особа 8, не зважаючи на заповіт, то суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що після смерті батька в установленому заповітом порядку вона спадщину не прийняла.

В ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2011 року, що надана заявником як приклад, указано, що у апеляційного суду були відсутні, передбачені законом підстави для постановлення окремої ухвали по відношенню до державного нотаріусу, тому оскаржувана ухвала була скасована судом касаційної інстанції.

У рішенні колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2014 року, що надана заявником як приклад, зазначено, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано до спірних правовідносин норми ЦК України 2003 року, який набув чинності з 1 січня 2004 року і спірні правовідносини, що виникли у 2002 році, не регулює.

Порівняння змісту указаних для прикладу судових рішень зі змістом судового рішення, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У зв'язку з цим, підстава для перегляду судового рішення у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, передбачена пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, відсутня.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 лютого 2013 року, що надана заявником як приклад, установлено, що воля спадкоємців знайшла своє вираження в поданій ними до нотаріальної конторі заяві про прийняття спадщини за законом. Жодних дій, які б свідчили про прийняття ними спадщини за заповітом, вони не вчинили, що відповідно до частини другої статті 553 ЦК Української РСР, яку безпідставно не застосував суд, є відмовою від спадщини за заповітом.

Таким чином, порівняння змісту постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 лютого 2013 року зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 серпня 2015 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у вказаній постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, вважати зазначену заяву обґрунтованою немає підстав.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_5 до Чорнорудської сільської ради Ружинського району Житомирської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно, за позовом ОСОБА_6 до Чорнорудської сільської ради Ружинського району Житомирської області, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 серпня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А.Г. Ярема
В.І. Гуменюк Н.П. Лященко