Справа № 490/2299/16-ц
н/п 2/490/1597/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2016 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Подзігун Г. В.

при секретарі - Кошевій О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду із позовом до відповідачів, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 19 червня 2006 року (реєстр. № 335), укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також визнати за нею право власності на вказану квартиру.

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалася на те, що при укладенні вказаного договору продавцем було виконано усі його вимоги. В той же час, покупець не сплатив за квартиру грошові кошти, а фактично продавець гроші за квартиру отримав від позивачки.

Крім того також зазначала, що ОСОБА_2 у квартирі не проживає та не користується нею, комунальні платежі не сплачує, а мешкає у квартирі та дбає про квартиру позивачка.

Позивачка у судове засідання не зявилася. При цьому, від її представника до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності на підставі наявних у справі матеріалів, вимоги позову підтримав у повному обсязі та просив про їх задоволення.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином, про причини неявки суду не повідомила, заперечень проти позову не надала, свого представника до суду не направила.

Відповідачка ОСОБА_3 у судове засідання також не зявилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, вимоги позову визнала.

Приватний нотаріус у судове засідання не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заперечень проти позову не надала.

Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін на підставі наявних у справі матеріалів, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін.

Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали та обставини справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 13.10.2005 року (а. с. 62-64).

19 червня 2006 року між ОСОБА_2 (покупець) та ОСОБА_3 (продавець) було укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, відповідно до умов якого продавець зобовязується передати майно у власність покупцю, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього обговорену грошову суму.

Відповідно до п. п. 2.1 2.3 цього договору, а також заяв покупця ОСОБА_2 та продавця ОСОБА_3, поданих приватному нотаріусу, зазначено, що спірну квартиру ОСОБА_2 придбала за 3 658 грн., і що вона як покупець довела до відома продавця ОСОБА_3, що грошові кошти, які витрачаються нею на придбання квартири, не є спільною сумісною власністю, а є її особистою приватною власністю.

Як встановлено судом в ході розгляду справи, при укладенні та нотаріальному посвідченні вказаного договору купівлі-продажу була присутня позивачка, однак ніяких зауважень щодо вартості квартири, а також неналежного покупця в даному договорі, належності їй коштів, за які придбано квартиру, позивачкою нотаріусу заявлено не було.

Вказані обставини встановлені рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2013 року та ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 14 травня 2013 року, і в силу ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Із матеріалів справи також вбачається, що позивачка неодноразово зверталася до суду із позовами, зокрема про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права власності, а також про витребування безпідставно набутих коштів.

Так, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2013 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 14 травня 2013 року, позивачці було відмовлено у задоволенні позову про визнання договору частково недійсним в частині покупця, визнання її покупцем та визнання за нею права власності.

Крім того, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 січня 2014 року позивачці було відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_3 про витребування безпідставно набутих коштів у розмірі 231 710 грн. (еквівалент 29 000 дол. США).

На теперішній час як на підставу визнання договору купівлі-продажу недійсним позивачка посилається на те, що покупець за договором не сплатив власні кошти за придбану квартиру, при цьому гроші за квартиру продавець отримав саме від позивачки, що, на її думку, підтверджується наявною у матеріалах справи копією розписки (а. с. 5).

В той же час, суд з такою позицією ОСОБА_1 погодитися не може виходячи з наступного.

Згідно положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою визнання недійсним правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно з ч. 2 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Отже, для визнання договору купівлі-продажу в цілому недійсним позивачка має довести наявність хоча б однієї із підстав, передбачених ст. 215 ЦК України.

В той же час, позивачка жодних належних доказів, які б свідчили про обґрунтованість її вимоги, до суду не надала. Крім того, позивачкою також не надано доказів того, що укладенням між сторонами спірного договору було порушено її права та законні інтереси як особи, яка не була стороною такого договору.

Доводи ОСОБА_1 про те, що квартиру куплено за її кошти, про що свідчить наявна у матеріалах справи копія розписки, суд не може взяти до уваги, оскільки така розписка не є беззаперечним доказом, адже вказана в розписці сума переданих грошових коштів не відповідає ціні придбаної квартири та не підтверджує належність коштів саме позивачці.

Твердження позивачки про те, що покупець не сплатив за квартиру грошові кошти, спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, зокрема пунктом 2.2 підписаного сторонами договору.

Окрім цього, в разі, якщо покупцем не було сплачено кошти за договором законодавством передбачено інших спосіб захисту порушеного права. В такому випадку продавець має право звернутися до суду із позовом про стягнення грошових коштів, а не про визнання договору недійсним. При цьому, із позовом до суду у такому разі може звертатися продавець, однак позивачка ОСОБА_1 продавцем за оспорюваним договором не являється.

Інші докази, зокрема реєстрація позивачки у вказаній квартирі та сплата комунальних платежів, не свідчить, на думку суду, про те, що ОСОБА_1 є фактичним покупцем квартири і не вказує на існування між сторонами інших договірних відносин.

Крім того, беручи до уваги постанову Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особа, яка не є стороною договору, може вимагати визнання його недійсним у тому разі, якщо вона не домагається повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а її порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін цього договору до первісного стану.

З огляду на наведене, позивачка не була учасником договору купівлі-продажу квартири і не перебуває з продавцем квартири в зобовязальних правовідносинах. Отже, обраний спосіб захисту права власності на квартиру визнання недійсним договору, учасником якого позивачка не була, та визнання права власності на придбану квартиру, спірних правовідносин не регулює, оскільки при вирішення спору суд повинен керуватися тими нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Оскільки вимоги про визнання права власності за позивачкою на квартиру є похідними, у їх задоволенні також слід відмовити.

За такого, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі за безпідставністю його вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок держави, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 10, 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів.

СУДДЯ Г. В. ПОДЗІГУН