УХВАЛА

іменем україни

20 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

МартинюкаВ.І., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Київської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_3 про знесення самочинно збудованої будівлі,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_4, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року Київська районнаадміністрація Одеської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про знесення самочинно збудованої будівлі.

Зазначала про те, що відповідач ОСОБА_3 є співвласником житлового будинку по АДРЕСА_1, де на земельній ділянці біля вказаного будинку здійснила самочинне будівництво літньої кухні літ. «Ж», площею 22,8 кв. м. Посилаючись на вказані обставини, на підставі ст. 376 ЦК України, просила зобов'язати ОСОБА_3 знести за власний рахунок самочинно збудовану будівлю.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2013 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

19 квітня 2014 року Київська районна адміністрація Одеської міської ради звернулась до суду із заявою про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, оскільки їй не було відомо про подання завідомо неправдивих відомостей ОСОБА_3 для отримання декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 30 квітня 2013 року № ОД 65, яка існувала на час розгляду справи та вплинула на юридичну оцінку обставин.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2015 року скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2013 року в цивільній справі № 520/586/13-ц у зв'язку з нововиявленими обставинами. Позовні вимоги задоволено, зобов'язано ОСОБА_3 власними силами і за рахунок власних коштів знести будівлю (літню кухню літ. «Ж»), відповідно до технічного паспорта № 18-04/13 на житловий будинок індивідуального житлового фонду від 18 квітня 2013 року, загальною площею 22,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 липня 2015 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та закрити провадження у справі, мотивуючи свої вимоги порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із самочинності будівництва ОСОБА_3 будівлі площею 22,8 кв. м на ділянці біля житлового будинку по АДРЕСА_1 та необхідності застосування знесення як санкції за рішенням суду за позовом Київської районної адміністрації Одеської міської ради як уповноваженого власника земельної ділянки.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що згідно з рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2001 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, прилеглою до будинку по АДРЕСА_1, виділено у користування співвласнику з часткою 17/100 ОСОБА_3 ділянку площею 258 кв. м, співвласнику з часткою 31/100 ОСОБА_5 ділянку площею 172 кв. м, співвласнику з часткою 3/25 ОСОБА_6 ділянку площею 302 кв. м, залишено в спільному користуванні ділянку площею 70 кв. м (а. с. 14 - 15).

Судом встановлено, що земельна ділянка, що прилегла до будинку по АДРЕСА_1, у приватній власності не перебуває, технічна документація із землеустрою на ділянку не виготовлялась, розмір ділянки та цільове призначення такої рішенням ради не визначався, межі ділянки в натурі не встановлювались, на даний час власником ділянки є територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради. Строк дії нотаріально посвідченого у 1947 році договору на право забудови закінчився, жоден з теперішніх співвласників будинку не звернувся до міської ради для оформлення права землекористування чи права власності на земельну ділянку.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2001 року вирішено питання про розмір та межі земельних ділянок, які знаходяться у користуванні співвласників, зокрема ОСОБА_3 При вирішенні в судовому порядку між співвласниками будинку спору про порядок користування прилеглою до будинку земельною ділянкою Одеська міська рада до участі в справі залучена не була.

Розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 26 грудня 2012 року № 1001 «Про знесення (демонтаж) будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1» ОСОБА_3 зобов'язано власними силами та за рахунок власних коштів знести (демонтувати) будівлю на земельній ділянці біля житлового будинку по АДРЕСА_1; попереджено про звернення до суду в разі невиконання розпорядження (а. с. 6).

В процесі розгляду справи ОСОБА_3 отримала в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області повідомлення від 5 березня 2013 року про початок виконання будівельних робіт та декларацію від 22 квітня 2013 року про готовність до експлуатації об'єкта літньої кухні площею 22,8 кв. м по АДРЕСА_1 (в декларації зазначена дата початку будівництва 05 березня 2013 року, дата закінчення будівництва 16 квітня 2013 року) (а. с. 57-58, 70).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2014 року, за позовом заступника прокурора Київського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області зобов'язано Інспекцію ДАБК в Одеській області скасувати повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 5 березня 2013 року № ОД 87 та декларацію про готовність об'єкта до експлуатації від 30 квітня 2013 року № ОД 65 літньої кухні по АДРЕСА_1 (а. с. 102-107).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

Згідно із частиною сьомою вищезазначеної статті ЦК України в разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

З урахуванням змісту вищенаведеної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України та статті 3 ЦПК України.

Так, відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Разом з тим відповідно до статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред'явлено до суду в разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені в приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та (або) якщо перебудова об'єкта є неможливою.

Пунктом 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам роз'яснено, що відповідно до вимог ст. 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (ч. 4 ст. 376 та ст. 391 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 38 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності»право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред'явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об'єкта є неможливою.

Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень ч. 7 ст. 376 ЦК України, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкта та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Обґрунтовуючи своє рішення посиланням на указані роз'яснення, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що згідно із таким роз'ясненням невиконання особою, яка здійснила самочинне будівництво, припису про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил пов'язується із правом на звернення до суду відповідних інспекцій державного архітектурно-будівельного контролю із позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування.

Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 375 ЦК України власнику земельної ділянки належить право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

При цьому відповідно до частин 1, 2 ст. 212 ЗК Українисамовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Згідно із ч. 4 ст. 10, п.п. 1, 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зобов'язаний роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, сприяти здійсненню їхніх прав, а також уточнити позовні вимоги та вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі згідно з процедурою, передбаченою ст. 33 ЦПК України.

У порушення вимог ст. ст. 130, 212-214, 315 ЦПК України суди на зазначені положення закону уваги не звернули; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірили; не встановили фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору.

Зокрема не з'ясували чи був встановлений порядок користування земельною ділянкою, не встановили, хто є власником земельної ділянки, на якій відповідач побудував господарську будівлю (літню кухню літ. «Ж»), яка не є окремою. Крім того, не перевірили інтересів суміжних землекористувачів та співвласників будинку щодо будівлі (літня кухня літ. «Ж»), яку вимагає знести Київська районна адміністрація Одеської міської ради; та хто наділений правом на представництво місцевої ради як власника земель комунальної власності.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня В.І. Мартинюк О.М. Ситнік