Провадження № 2/761/4797/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2016 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарях: Паночко О.М., Лукянчук А.О.,

за участю представників позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

04 квітня 2016 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить: поновити позивачу строк звернення до суду; скасувати накази Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення від 12.11.2014 №92/ок та від 26.11.2014 року №524 «Про звільнення ОСОБА_3 з посади начальника відділу маркетингу Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, п.1 ст.40 КЗпП України»; поновити позивача на посаді начальника відділу маркетингу Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26.11.2014 до моменту винесення судом рішення про поновлення на посаді.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що в період з 07.10.2013 по 26.11.2014 вона працювала у відповідача на посаді начальника відділу маркетингу та на підставі наказу №378 від 12.08.2014 року звільнена у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України з 12.11.2014 року. У зв'язку з перебуванням позивача на лікарняному, дату звільнення було змінено на 26.11.2014 року.

Як зазначає позивач, профспілка не давала згоду на її звільнення. Таким чином була порушена процедура звільнення, тому позивач має бути поновлена на посаді, а накази скасовано.

30.03.2016 року професійна спілка Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення письмово повідомила позивача про те, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16.12.2015 року у цивільній справі №359/10611/15-ц скасовано наказ від 12.08.2014 року №378 на підставі якого було звільнено позивача. А тому позивач зазначає, що про порушення її трудових прав стало відомо 30.03.2016 року і є підстави для поновлення пропущеного з поважних причин строку.

В судовому засіданні представники позивача заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні, яке відбулось 09 серпня 2016 року заперечив проти задоволення заявлених вимог на тій підставі, що звільнення відбулось згідно чинного законодавства та позивач пропустила встановлений законом строк на звернення до суду із позовною заявою про поновлення на роботі. В судове засідання, яке відбулось 21.10.2016 року представник відповідача не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про судове засідання, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Вислухавши думку представників позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Пункт 1 частини 1 статті 40 КЗпП України визначає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства (ч.1 ст.43 КЗпП України).

Як встановлено в судовому засіданні, наказом №378 від 12.08.2014 року «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення» у зв'язку із складним фінансовим станом, і потребою скорочення витрат на утримання Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, керуючись положеннями п.1 ст.40 КЗпП України з 12 листопада 2014 року скорочені посади, в тому числі і посада начальника відділу маркетингу, яку обіймала ОСОБА_3.

12.08.2014 року позивач була попереджена про наступне скорочення. В цей же день їй запропонували вакантні на той час посади, проте ОСОБА_3 відмовилась від запропонованої роботи, що підтверджується актом від 12.08.2014 року.

Листом від 11.11.2014 року за №91 первинна профспілкова організація Концерну РРТ повідомила генерального директора Концерну РРТ ОСОБА_4, що профспілка не надає згоди на звільнення ОСОБА_3

Наказом №92/ок від 12.11.2014 року ОСОБА_3 звільнено у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників п.1 ст.40 КЗпП України.

Наказом №524 від 26.11.2014 року змінено дату звільнення ОСОБА_3 на 26.11.2014 року.

Як пояснили представники позивача в судовому засіданні, 26.11.2014 року позивач отримала трудову книжку та з нею було здійснено розрахунок при звільненні.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16.12.2015 року визнано протиправним та скасовано наказ генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення» від 12 серпня 2014 року №378.

Рішення набрало законної сили.

Частина 1 статті 233 КЗпП України визначає, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що позивачу стало відомо про порушення її прав 30.03.2016 року після отриманого повідомлення професійної спілки Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про скасування наказу №378 від 12.08.2014 року.

На підтвердження власних слів представник надав копію повідомлення.

Проте суд не може взяти до уваги посилання представника позивача та поновити строк на звернення до суду з позовом за наступних підстав.

Частина перша ст. 233 КЗпП підтверджує визнання тримісячного строку, як загального строку для звернення за захистом суб'єктивних трудових прав працівників. Якщо і ст. 225 КЗпП, і ст. 233 КЗпП встановлюють єдиний строк, а ці дві статті охоплюють практично усі випадки звернення за захистом суб'єктивних трудових прав працівників, то такий строк і слід вважати загальним, хоч закон його таким і не називає.

Загальне правило може мати винятки. Винятки встановлюються в ст. 233 КЗпП для спорів про звільнення. Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі. Спір про зміну дати і формулювання звільнення, про оплату часу вимушеного прогулу - це не спір про звільнення. Тому при зверненні до суду з такими заявами діє тримісячний строк. Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено (як виняток) місячний строк.

Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, ст. 233 КЗпП конкретизує це правило стосовно до випадку звільнення працівника. В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Встановивши альтернативу, законодавець не визначив суб'єкта, який має право вибрати той чи інший день для початку обчислення строку. Все-таки уявляється виправданим строк обчислювати з дня, коли вчинено більш ранню дію. Такий висновок обумовлено тим, що обчислення строку з дня вручення копії наказу про звільнення або трудової книжки є лише конкретизацією загального правила про обчислення строку з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його суб'єктивних трудових прав. Оскільки дізнатися два рази про одне й те саме неможливо, то слід думати, що при першій же дії власника (наприклад, врученні трудової книжки із записом про звільнення) працівник і дізнався про порушення права. Якщо пізніше власник вчинить й іншу дію - вручить працівникові копію наказу про звільнення, то до цього моменту працівник уже знає про порушення його права.

Верховний Суд України у справі за N 6-409цс16 постанова від 06.04.2016 року висловив правову позицію, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Оскільки позивач після отримання трудової книжки протягом встановленого діючим законодавством строку на звернення до суду з позовом не звернулась з вимогами про поновлення її на посаді, тобто погодилась із підставами свого звільнення, тому суд вважає, що скасування наказу на підставі якого було скорочено посаду, яку обіймала позивач не є поважною причиною пропуску строку на звернення до суду із вимогами про поновлення на посаді, оскільки позивач не позбавлена була можливості звернутись до суду відразу після звільнення.

А тому враховуючи, що позивач пропустила строк на звернення до суду із вимогами про поновлення її на посаді, суд не встановив підстав для поновлення строку, тому заявлені вимоги позивача не можуть бути задоволені.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.40, 233 КЗпП України, ст.ст.3, 10, 11, 57-60, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду м.Києва через Шевченківський районний суд м.Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Сторона, яка не була присутня при проголошенні рішення може оскаржити протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Н.Г.Притула