АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання недійсними договорів,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/13844/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Тітов М.Ю.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О. Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року відмовлено в задоволені позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» (далі по тексту - ПАТ «Омега Банк»), Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі по тексту - ПАТ «Дельта Банк»), Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» (далі по тексту - «Альфа Банк») про визнання недійсними договорів.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Зазначає, що договір купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», та договір купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» в частині передачі кредитного договору №2621/0708/71-155 від 15 липня 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк», не відповідає положенням п.п. а п. 2 ст. 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, за умовами якого юридичні особи не можуть укладати договори факторингу щодо договорів купівлі-продажу товарів, придбаних для особистого, сімейного або домашнього використання. Також зазначає, що згідно розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №231 від 03 квітня 2009 року відступлення права грошової вимоги може бути здійснено лише щодо боржника, який є суб'єктом господарювання. Натомість ОСОБА_2 не є суб'єктом господарювання. Вважає, що оспорюванні договори є нікчемними на підставі ст. 228 ЦК України, оскільки за ними також передбачено перехід прав за іпотечним договором. Звертає увагу на те, що в порушення вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ОСОБА_2 не було надано інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту до укладення договору кредиту.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з наведених в ній підстав.

В судове засідання представники ПАТ «Омега Банк», ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Альфа Банк» не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 15 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №2621/0708/71-155, за яким банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 100000 доларів США на придбання квартири на строк з 15 липня 2008 року по 13 липня 2032 року включно, а позичальник зобов'язався повернути кредит у вказаний строк та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 11,9% річних (т.1, а.с.5-8).

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким ПАТ «Сведбанк» погодився продати (відступити) права вимоги та передати їх ПАТ «Дельта Банк», а ПАТ «Дельта Банк» погодився купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну. Згідно додатку №1 до вказаного договору ПАТ «Сведбанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитним договором №2621/0708/71-155 від 15 липня 2008 року (т.1, а.с.209-239).

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким ПАТ «Дельта Банк» погодився продати (відступити) права вимоги та передати їх ПАТ «Альфа Банк», а ПАТ «Альфа Банк» погодився купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну. Згідно акту приймання-передачі прав вимоги було відступлено та передано право вимоги за кредитним договором №2621/0708/71-155 від 15 липня 2008 року (т.1, а.с.240-250; т.2, а.с.1-6).

28 травня 2013 року ПАТ «Сведбанк» змінило своє найменування на ПАТ «Омега Банк».

26 лютого 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому з врахуванням заяв про збільшення позовних вимог просила визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» і ПАТ «Дельта Банк» в частині передачі кредитного договору №2621/0708/71-155 підписаного між нею та ВАТ «Сведбанк», визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» і ПАТ «Альфа-Банк» в частині передачі кредитного договору №2621/0708/71-155 підписаного між нею та ВАТ «Сведбанк» та визнати недійсним кредитний договір № 2621/0708/71-155 від 15 липня 2008 року, укладений між нею та ВАТ «Сведбанк».

В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що у даному випадку кредит був наданий в іноземній валюті саме для розрахунків цією валютою з іншими резидентами України на території України, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Укладання заздалегідь незаконного кредитного договору в іноземній валюті та створення у неї як позичальника ілюзії, що договір укладений в гривні, свідчить про введення банком в оману щодо правової природи спірного договору та про дійсні права та обов'язки сторін. Про наявну недобросовісність банку переконливо свідчить його наполегливе небажання визнати той об'єктивний факт, що він надав іноземну валюту не як гроші - засіб платежу, а як засіб обміну на гривню. Таким чином, стверджуючи, що банк надав кредит саме в іноземній валюті для розрахунків нею на території України, банк сам визнає, що надав не споживчий кредит, і навіть не кредит, як такий, а щось інше. Вона є споживачем кредитних та фінансових послуг, відповідно до умов договору отримала кредит для свого особистого, сімейного, домашнього користування. Разом з тим, відповідно до п. 2 ст. 1 Конвенції про міжнародний факторинг, ПАТ «Сведбанк», який надав фінансову послугу для придбання квартири, не мав законних підстав для відступлення права грошової вимоги за споживчим кредитним договором ПАТ «Дельта Банк», який в свою чергу не мав законних підстав відступити право грошової вимоги ПАТ «Альфа-Банк». Крім того, договір купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» і ПАТ «Дельта Банк», та договір купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» і ПАТ «Альфа-Банк» в частині передачі кредитного договору №2621/0708/71-155 не відповідають положенням п.п. 2 п. 1 Розпорядження Держфінпослуг №231 від 03 квітня 2009 року. Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Згідно з законом фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - підприємець, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Для укладення договору факторингу банк повинен мати банк ліцензію, видану НБУ, а для здійснення факторингових операцій, предметом яких є вимоги в іноземній валюті, відповідний письмовий дозвіл НБУ, який є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». У свою чергу, для здійснення фінансовими установами факторингових операцій, що є валютними, останні повинні мати генеральну валютну ліцензію НБУ. Сутність договору факторингу полягає у тому, що суб'єкт цивільних правовідносин (кредитор) маючи боржника, який з тих чи інших причин не сплачує належні першому кошти, все ж таки ці кошти отримує, хоча і не від боржника, а від третьої особи, шляхом укладання з нею договору факторингу. Факторинг - це спосіб кредитування однієї особи іншою з умовою платежу у формі правонаступництва. Таким чином, вимоги клієнта до боржника, пов'язані з отриманням від боржника будь-яких робіт, послуг або інших благ в натуральній формі, не можуть бути предметом відступлення за договором факторингу. Таким чином, вказані договори є нікчемними.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до вимог, визначених у ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недодержання вказаних вимог є підставою для визнання правочину недійсним (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Як було встановлено, з позивачкою було укладено договір споживчого кредиту.

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території Україні, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому, згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 і 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредиті операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Таким чином, законодавство України чітко визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик в іноземній валюті (кредитні операції), які включають в себе як власне надання кредитів, так і отримання процентів та інших платежів за кредитом в іноземній валюті, а також залучення депозитів в іноземній валюті з виплатою процентів в іноземній валюті.

У відповідності до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст.5 цього ж Декрету.

Згідно з п. 5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року №275, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Пунктом 1.4, 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року №483, визначено, що використаннням іноземної валюти як засобу платежу (валютною операцією) є використання іноземної валюти на території України для виконання будь-яких зобов'язань або оплати товарів, що придбаваються. Використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Крім того, згідно з п. 8.12 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 року №200, фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій, можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій Національного банку України на здійснення валютних операцій.

Як було встановлено, АТ «Сведбанк» має ліцензію на здійснення валютних операцій. Заявляючи вимоги про визнання недійсним кредитного договору № 2621/0708/71-155 від 15 липня 2008 року, позивачкою не було доведено, що він укладений з порушенням положень чинного законодавства та з використанням банком нечесної підприємницької практики та введення її в оману щодо валюти кредитування.

Пунктом 10.1. кредитного договору встановлено, що укладаючи цей договір, Позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього договору позичальник свідчить, що він до підписання цього договору ознайомився з усіма умовами, на яких ПАТ «Сведбанк» здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не пов'язані з підприємницькою діяльністю, та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту в ВАТ «Сведбанк», та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі. Позичальник свідчить, що під час укладення та виконання цього договору позичальник не знаходиться під впливом обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу тяжких обставин. Пунктом 10.2 кредитного договору встановлено, що сторони підтверджують, що текст договору відображає дійсні наміри сторін.

Частиною 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України).

При цьому, поняття відступлення права вимоги (цесії) є відмінним від поняття факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ст. 1077 ЦК України).

Договори купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року та від 15 червня 2012 року, укладені між ПАТ «Сведбанк», ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» по своїй суті є договорами відступлення права вимоги (цесії). Договору факторингу між ПАТ «Сведбанк», ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» не укладалося.

Крім того, ОСОБА_2 не було доведено порушення її прав, як боржника внаслідок укладення відповідачами вказаних договорів.

При цьому, ст. ст. 10, 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними кредитного договору та договорів купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року та від 15 червня 2012 року, укладені між ПАТ «Сведбанк», ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк».

Колегія суддів відхиляє посилання представника ОСОБА_2 на порушення судом положень п.п. а п. 2 ст. 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг та п. 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», та те, що договори факторингу є нікчемними, оскільки за ними також передбачена передача прав за іпотечним договором.

Як було встановлено, ПАТ «Сведбанк», ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договори відступлення права вимоги, положення зазначених актів стосуються факторингу. Крім того, Конвенція УНІДРУА про міжнародний факторинг поширюється на випадки, коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав. ЦК України не містить заборони відступлення кредитором права вимоги за кредитним договором іншій особі до фізичної особи, що не є суб'єктом підприємницької діяльності. ОСОБА_2 не довела, що договори купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року та від 15 червня 2012 року, укладені між ПАТ «Сведбанк», ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» є такими, що порушують публічний порядок: були спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним (ст. 228 ЦК України). Статтею 24 Закону України «Про іпотеку» передбачено відступлення прав за іпотечним договором одночасно з відступленням права вимоги за основним зобов'язанням.

Також, колегія відхиляє доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 про порушення банком при укладенні кредитного договору вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту оскільки вказані обставини не були визначені ні у позовній заяві, ні у заяві про зміну підстав позову, ні у заяві про збільшення позовних вимог, як підстава для визнання договору недійсним (т.1, а.с.2-4, 46-52, 194-197). Позов заявлений з інших підстав, тому такі обставини не досліджувалися судом.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Всі викладені у апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль