провадження 2/331/161/2016
справа 331/8159/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2016 р. Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого судді Смолки І.О.,

при секретарі Качан К.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5, про визнання договору довічного утримання частково недійсним, визнання права власності в порядку спадкування і витребування майна від добросовісного набувача,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що з даним позовом звертається в інтересах свого батька - ОСОБА_2, який є інвалідом II групи. Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.12.2013 року ОСОБА_2 було визнано недієздатним і ОСОБА_1 призначено його опікуном.

06 листопада 1985 року ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_6.

ОСОБА_6 померла 06 листопада 2006 року.

08 листопада 2001 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 отримали свідоцтво про право власності на житло № 523, згідно з яким ними було приватизовано квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Право власності на квартиру було зареєстровано Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації 16.11.2001 року за № 189/34760 і видано технічний паспорт. Відповідно до правовстановлюючих документів, спірна квартира була приватизована в частинах - 1/2 була зареєстрована за ОСОБА_2, а 1/2 за ОСОБА_6

На момент приватизації та до 01.01.2004 року в Україні діяли Кодекс про шлюб та сім'ю України та Цивільний кодекс Української PCP. Відповідно до частини 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Станом на момент приватизації приватизоване кожним з подружжя майно вважалося спільною сумісною власністю подружжя. ОСОБА_2 отримав у власність 1/2 квартири, яка в момент приватизації стала спільною сумісною власністю, так само, як і інша 1/2 квартири, отримана у власність ОСОБА_6, також вважалася спільною сумісною власністю.

23 липня 2002 року ОСОБА_2 уклав з дружиною договір дарування, відповідно до якого належну йому 1/2 частину спірної квартири він подарував ОСОБА_7 Вказаний договір було нотаріально посвідчено. З цього моменту у власності ОСОБА_6 перебувала подарована їй 1/2 квартири, яка вважалася її особистою власністю, та приватизована нею 1/2 квартири, яка продовжувала бути спільною сумісною власністю подружжя.

13 серпня 2002 року ОСОБА_6 уклала з ОСОБА_3 договір довічного утримання, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5. Відповідно до умов договору довічного утримання, ОСОБА_3 О.1. зобов'язувався довічно утримувати ОСОБА_6, а остання передала йому у власність належну їй спірну квартиру. Позивач вважає зазначений договір довічного утримання таким, що підлягає визнанню частково недійсним з наступних підстав.

На момент укладення спірного правочину 1/2 квартири перебувала у спільній сумісній власності ОСОБА_6 та ОСОБА_2 З огляду на це, ОСОБА_6 не мала права розпоряджатися спірною квартирою без згоди чоловіка. В свою чергу, з огляду на те, що правочини щодо нерухомого майна потребували обов'язкового нотаріального посвідчення, то згода ОСОБА_2 мала бути висловлена в письмовій формі. Така згода отримана не була.

З огляду на те, що договір довічного утримання було укладено без згоди ОСОБА_2, а сам правочин не відповідав його інтересам, договір довічного утримання підлягає визнанню частково недійсним в частині відчуження 1/2 квартири, яка знаходилася у спільній сумісній власності подружжя. Оскільки вказана частина правочину в силу закону вважається недійсною саме з моменту укладення, то за спірним договором ОСОБА_3 набув право власності лише на 1/2 квартири, тоді як друга половина мала залишитися у спільній власності подружжя.

06 листопада 2006 року ОСОБА_6 померла, не залишивши заповіту.

Наслідком визнання договору довічного утримання частково недійсним стане включения 1/2 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. до складу спадщини після ОСОБА_6 Оскільки остання не залишила заповіту, то спадкування мас здійснюватися за законом.

Вже після смерті ОСОБА_6 і фактичного прийняття спадщини ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_3 уклав зі своїм сином ОСОБА_4 договір дарування, за яким безоплатно передав останньому у власність спірну квартиру. Вказаний правочин було укладено 08 грудня 2009 року і посвідчено державним нотаріусом П»ятої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_8 Станом на день подачі даного позову право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_4.

Оскільки спірна квартира була набута ОСОБА_4 за безоплатним правочином, то у випадку визнання договору довічного утримання частково недійсним, ОСОБА_2 має право на законних підставах витребувати 1/2 квартири у ОСОБА_4 не залежно від добросовісності її набуття останнім.

Позивачка просить суд визнати договір довічного утримання, укладений 13.08.2002 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 частково недійсним в частині відчуження 1/2 квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1;

визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за ОСОБА_6 право власності на 1/2 квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1;

витребувати у ОСОБА_4 1/2 квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

У судовому засіданні ОСОБА_1 і її представник позов підтримали на підставах, зазначених у позові.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з»явився, хоча належним чином був сповіщений про судове засідання, про що свідчить поштове повідомлення, причину неявки суду не повідомив, з заявами, які б перешкоджали розгляду справи, до суду не звернувся, заперечень на позов не надав. Сторони не заперечують слухати справу у відсутності належно повідомленого про судове засідання відповідача.

Представник відповідача ОСОБА_4 проти позову заперечує, вважає його безпідставним і просить застосувати строк позовної давності.

Згідно відповіді Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 19.02.2016 р., нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 (третя особа по справі) припинена 29.11.2012 р., відповідно до пункту 1 статті 30 Закону України «Про нотаріат».

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав:

судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до суду в інтересах свого батька - ОСОБА_2, який є інвалідом II групи. Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.12.2013 року ОСОБА_2 було визнано недієздатним і ОСОБА_1 призначено його опікуном.

У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила і це підтвердив у своєму поясненні начальнику Жовтневого РВ ЗМУ ОСОБА_4, що ордер на спірну квартиру 27.09.1983 р. отримала ОСОБА_6, її перший чоловік та мати чоловіка ОСОБА_9. Після смерті першого чоловіка ОСОБА_6, вона 06.11.1985 р. уклала шлюб з ОСОБА_2 і, згідно паспортних даних, 13.11.1985 р. він був зареєстрований у спірній квартирі.

08 листопада 2001 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 отримали свідоцтво про право власності на житло № 523, згідно з яким ними було приватизовано квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Право власності на квартиру було зареєстровано Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації 16.11.2001 року за № 189/34760 і видано технічний паспорт. Відповідно до правовстановлюючих документів, спірна квартира була приватизована в частинах - 1/2 була зареєстрована за ОСОБА_2, а 1/2 за ОСОБА_6

23 липня 2002 року ОСОБА_2 уклав з дружиною договір дарування, відповідно до якого належну йому 1/2 частину спірної квартири він подарував ОСОБА_7 Вказаний договір було нотаріально посвідчено.

13 серпня 2002 року ОСОБА_6 уклала з ОСОБА_3 договір довічного утримання, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5. Відповідно до умов договору довічного утримання, ОСОБА_3 О.1. зобов'язувався довічно утримувати ОСОБА_6, а остання передала йому у власність належну їй спірну квартиру.

06 листопада 2006 року ОСОБА_6 померла.

08.12.2009 р. відповідач ОСОБА_3 уклав зі своїм сином ОСОБА_4 договір дарування, за яким безоплатно передав останньому у власність спірну квартиру. Вказаний правочин посвідчено державним нотаріусом П»ятої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_8 Станом на день розгляду справи право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_4.

Згідно ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Згідно ст.ст.2,3,4 зазначеного Закону, до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; Житлові чеки - це приватизаційні папери, які одержуються всіма громадянами України і використовуються при приватизації державного житлового фонду. Вони можуть також використовуватись для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду.

Номінальна вартість житлового чеку визначається відновною вартістю наявного державного житлового фонду з урахуванням загального індексу зростання вартості майна - 10, прийнятого для розрахунків в Державній програмі приватизації державного майна (606 млрд. крб. за станом на 1 липня 1992 року), з розрахунку на кожного громадянина України - 12 тис. карбованців. Ця сума підлягає періодичній індексації відповідно до рішень Кабінету Міністрів України.

Згідно ст.5 Закону, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Виходячи з наведеного, суд не вважає спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 ОСОБА_6 в розумінні статті 22 КпШС України від 20.06.1969 р.

Згідно Свідоцтва № 523 від 08.11.2001 р. спірна квартира приватизована ОСОБА_6 і ОСОБА_2 у спільну часткову власність по 1/2 частці кожному.

За Договором дарування від 23.07.2002 р. ОСОБА_2 подарував свою 1/2 частину спірної квартири ОСОБА_6 У Договорі довічного утримання від 13.08.2002 р. зазначено, що спірна квартира належить ОСОБА_6 на підставі Договору дарування від 23.07.2002 р. і на підставі Свідоцтва №523 про право власності на житло від 08.11.2001 р.

Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка діяла у 2002 році, не передбачалось отримувати письмову згоду від одного з подружжя на укладання договору довічного утримання другим з подружжя. А, приймаючи до уваги те, що суд вважає безпідставним посилання позивачки на ст.22 КпШС України від 20.06.1969 р., то безпідставне і посилання на ст.23 цього, ж, Кодексу, тому, у задоволенні позову відмовляє.

Представник відповідача заявив про застосування строку позовної давності.

Суд не застосовує строк позовної давності, оскільки дійшов до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.10,11,212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Смолка І.О.