Справа № 489/2679/16-ц
Номер провадження 2/489/1705/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02.11.2016 р. м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

при секретарі - Бреженюк Н.С.,

за участю:

позивачки - ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1,

представника позивачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідачки - ОСОБА_5,

представника відповідачки ОСОБА_5 ОСОБА_6

представника відповідачки ОСОБА_7 ОСОБА_8,

представника Служби у справах дітей - ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_10, яка діє від свого імені та від імені неповнолітньої доньки ОСОБА_11, ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання договору недійсним, застосування правових наслідків недійсності,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2016 р. ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним, застосування наслідків недійсності правочину. Вказували на те, що вони зареєстровані та проживали за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Вищезазначена квартира двокімнатна, належить на праві власності матері позивачки - відповідачці ОСОБА_5 В 2005 р., за згоди матері, позивачка разом зі своїм, на той час неповнолітнім, сином вселилась до спірної квартири, та в 2008 р. зареєструвала своє місце проживання за вказаною адресою. Після досягнення відповідного віку, при отриманні паспорту , за даною адресою був зареєстрований також син позивачки ОСОБА_2 Згода на вселення позивачів, а в подальшому і чоловіка позивачки ОСОБА_12, її малолітньої доньки ІНФОРМАЦІЯ_2, була надана позивачкою безумовно. АДРЕСА_1 є єдиним місцем проживання позивачки та членів її сім`ї, там знаходяться їх особисті речі, побутова техніка, одяг тощо. Вони несуть витрати по утриманню майна, здійснювали ремонт в кімнаті, в якій проживали, оплачували комунальні послуги. Однак, згідно заочного рішення суду від 03.06.2015 р., яке в подальшому було скасовано, ОСОБА_1 та її дітей ОСОБА_11 та ОСОБА_2 було визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням спірної квартири.

В період , після прийняття рішення про визнання ОСОБА_1, ОСОБА_11 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування АДРЕСА_1 та до скасування даного рішення, відповідачка ОСОБА_5 подарувала частку належної їй квартири (одну кімнату, в якій проживали її донька з сімєю) ОСОБА_7 Остання здійснила переобладнання та перебудову, внаслідок яких приєднала спірну кімнату до своєї квартири. На переконання позивачів, такі дії відповідачки є протизаконними, оскільки право на користування спірною квартирою на час відчуження її частки, мала неповнолітня донька позивачки - ОСОБА_11 В звязку з відчуженням частки квартири вона перетворилась з двокімнатної на однокімнатну, що суттєво погіршує умови проживання позивачки та її дітей фактично відчужено кімнату, в якій вони проживали, зменшилась площа житла, яку вони мали можливість займати.

Посилаючись на вищевикладене, позивачі відповідно до остаточної редакції позову, просили суд:

- визнати недійсним договір дарування від 08.07.2015 р., посвідчений ПН ММНО ОСОБА_13, за яким ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_7 прийняла дарунок - 27/100 частин квартири АДРЕСА_2, 27/100 частин вищевказаної квартири складається з житлової кімнати приміщення № 7 житловою площею 14,9 кв.м., та балкону № 9 площею 0,5 кв.м. В цілому вищевказана квартира двокімнатна, загальною площею 56,9 кв.м., житловою площею 37,4 кв.м.;

- застосувати правові наслідки недійсності договору дарування від 08.07.2015 р., посвідченого ПН ММНО ОСОБА_13, який укладено між ОСОБА_5 та ОСОБА_7,

- зобовязавши ОСОБА_7: повернути у власність ОСОБА_5 житлову кімнату приміщення № 7 площею 14,6 кв.м. та балкон № 9 площею 0,5 кв.м. квартири АДРЕСА_3;

- закласти двірний отвір між належною їй квартирою № 12 в будинку 6 по вул. Логовенка в м. Миколаєві та житловою кімнатою приміщення № 7 площею 14,6 кв.м. квартири АДРЕСА_3, що належить ОСОБА_5;

- відновити балконну перегородку між балконом належної їй квартири АДРЕСА_4 та балконом № 9 площею 0,5 кв.м. квартири АДРЕСА_5, що належить ОСОБА_5

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представники заявлені вимоги підтримали в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на законність своїх дій щодо розпорядження належним їй на праві власності майном.

Представник позивача ОСОБА_5 позов не визнав через його безпідставність.

Представник відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на його безпідставність .

Представник Служби у справах дітей вважав, що позов має бути задоволено.

Представник третьої особи ЖКП ММР «Південь» та ПН ММНО ОСОБА_13А, в судове засідання не зявились, повідомлялись судом про розгляд справи належним чином, від них надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_10 є донькою ОСОБА_5.

ОСОБА_5 на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 28.07.2000 р. та Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21.02.2006 р. належала квартира АДРЕСА_6. Зазначена квартира двокімнатна, загальною площею 56,9 кв.м., житловою площею 37,4 кв.м.

У вищезазначеній квартирі були зареєстровані відповідачка ОСОБА_5 (власник квартири), позивачка ОСОБА_1, її донька ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, та син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 13 к/довідки ЖКП ММР «Південь» Форми № 3 від 11.12.2014 р.).

ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_12 з 22.08.2008 року.

Вони мають доньку ОСОБА_12 Дар`ю Сергіївну, ІНФОРМАЦІЯ_4.

ОСОБА_12 має на праві власності житловий будинок за адресою м. Миколаїв, вул. Старий Інвалідний Хутор , 129в/1.

У цьому будинку з 2014 року, відповідно до пояснень ОСОБА_1 у судовому засіданні, постійно, а до 2014 року періодично мешкає вона, донька та чоловік. Донька відвідує школу, яка розташована поряд цієї адреси.

В лютому 2015 р. ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_11. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власницею спірної квартири, а відповідачі за власним бажанням в квартирі не проживають, витрати на утримання житла не сплачують.

Згідно Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03.06.2015 р. вказаний позов було задоволено та визнано ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_11 такими, що втратили право користування квартирою № 16 в буд. № 6 по вул. Логовенко в м. Миколаєві.

В подальшому, згідно Ухвали суду від 06.10.2015 р. вищевказане заочне Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва було скасоване за заявою ОСОБА_1, яка після скасування рішення звернулась до суду з зустрічним позовом про вселення її до спірного приміщення разом з неповнолітньою ОСОБА_1 Дарєю. Свої вимоги мотивувала тим, що з кінця 2013 р. між нею та її матірю утворились стійкі неприязні особисті стосунки, внаслідок чого вона разом з дітьми змушена була тимчасово не проживати в спірній квартирі через перешкоди з боку ОСОБА_14, проте продовжувала підтримувати з житлом правовий зв'язок (здійснювала оплату комунальних послуг, несла витрати на утримання житла, зберігала в квартирі особисті речі, меблі, тощо).

У відповідності до Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14.01.2016 р. було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 та її дітей про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 про вселення. Вказане судове рішення набрало законної сили.

Однак, в період з часу постановлення судом заочного рішення від 03.06.2015 р. про визнання ОСОБА_1 та її дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та до часу його скасування, відповідачка ОСОБА_5 здійснила відчуження частки належної їй квартири на користь ОСОБА_7

08.07.2015 р. ОСОБА_5 та ОСОБА_7, уклали Договір дарування, посвідчений ПН ММНО ОСОБА_13, відповідно до якого ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_7 прийняла дарунок 27/100 частин квартири № 16, яка знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул. Логовенка, будинок 6. 27/100 частин квартири складається з житлової кімнати приміщення № 7, житловою площею - 14,9 кв.м., та балкон № 9 площею 0,5 кв.

В подальшому, згідно Розпорядження Адміністрації Ленінського району Миколаївської міської ради № 126р від 08.10.2015 р. квартира АДРЕСА_7, що знаходиться у власності ОСОБА_5: квартира № 16 - переобладнана в однокімнатну, житлова площа зменшена на 15,4 кв.м., за рахунок приєднання 27/100 частин (житлова площа 14,9 кв.м., загальна площа 15,4 кв.м.) до кв. № 12. Таким чином квартира № 16 однокімнатна: загальна площа 41,5 кв.м., житлова площа - 22,5 кв.м., готова до експлуатації.

ОСОБА_7 користується відчуженими житловою кімнатою та балконом спірної квартири. Вона зробила двірний отвір з належної їй квартири до житлової кімнати приміщення № 7, а також обєднала належний їй балкон з балконом квартири № 16 шляхом руйнування перетину між ними.

02.11.2015 р. Миколаївським міським управлінням юстиції було видано Свідоцтво про право власності, відповідно до якого ОСОБА_5 на праві власності належить однокімнатна квартира АДРЕСА_2, загальна площа - 41,5 кв.м., житлова площа - 22,5 кв. м.

Як на підставу заявлених вимог позивачка ОСОБА_1 посилається на ч.1 ст.215 ЦК України, ч.6 ст.203 ЦК України , вказуючи, що внаслідок укладення вищезазначеного договору дарування було порушено права її малолітньої доньки, яка має право користування спірною квартирою, оскільки договір було здійснено без дозволу органу опіки та піклування.

Крім того позивачі вважають, що внаслідок укладення даного договору порушено їх житлові права , що полягає в неправомірному зменшенні житлової площі квартири, право на користування якою вони мають.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок

користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання.

Органи опіки та піклування зобовязані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Згідно ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, а саме укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Підстави, умови, правові наслідки недійсності правочинів визначаються нормами гл. 16 ЦК "Правочини".

Відповідно до ст.ст. 202-204, 215 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог зазначеного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обовязковими для виконання.

У відповідності до ст. 628, 629 ЦК України договір є обовязковим до виконання сторонами. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах обовязок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обовязків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та пятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону.

Разом з тим, оскаржуваний правочин - договір дарування частки квартири, був укладений не батьками дитини, яка має право на користування житлом, а іншою особою власником житлового приміщення. При цьому неповнолітня ОСОБА_11 не мала і не має права власності на АДРЕСА_8. Вона набула права користування житлом - зазначеною квартирою, як член сімї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право в подальшому, не зважаючи на зміну житлової площі, так само як і інші члени сім`ї власника.

Нотаріус, при посвідченні оспорюваного договору діяв в межах своїх повноважень, на підставі норм діючого законодавства, жодних порушень з свого боку не допустив.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що права позивачів, при посвідчені договору дарування, відповідачами порушено не було, через що заявлені вимоги в частині визнання договору недійсним задоволенню не підлягають через їх безпідставність, інші вимоги не підлягають задоволенню, оскільки є похідними.

Керуючись ст. ст. 10, 14, 30, 60, 62, 88, 212-214, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_10, яка діє від свого імені та від імені неповнолітньої доньки ОСОБА_11, ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання договору недійсним, застосування правових наслідків недійсності відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Н.С.Тихонова