Справа № 308/8352/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 квітня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 підприємство «Житловий ремонтно-експлуатаційний район № 5», про встановлення факту та визнання спадкоємцем, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 3 лютого 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

14.07.2015 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю зі спадкодавцем та визнання спадкоємцем четвертої черги за законом. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 23.09.2015 замінено відповідача на належного ОСОБА_5 Ужгородської міськради. Позов мотивувався наступним.

Позивач ОСОБА_1 у період із січня 2007 року і до дня смерті ОСОБА_6 (28.01.2015), із якою була давньою знайомою, проживала з нею однією сімєю у квартирі АДРЕСА_1. Після виходу на пенсію у ОСОБА_6 погіршився стан здоровя, вона не могла самостійно себе утримувати та потребувала постійного догляду. Позивач був повязаний із ОСОБА_6 спільним побутом, вів із нею спільне господарство, брав участь у витратах на забезпечення життя та утримання квартири. Позивач оплачував медичні послуги, доправляв ОСОБА_6 до лікувальних закладів і загалом опікувався нею. Зазначені обставини підтверджуються свідченнями сусідів ОСОБА_6 Родичів у ОСОБА_6 немає. Після смерті ОСОБА_6 позивач за свої кошти організував її поховання.

Посилаючись на ці обставини, на положення ст. 1264 ЦК України щодо права на спадкування у четверту чергу за законом, що його має особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сімєю не менше як пять років до часу відкриття спадщини, та на необхідність судовим порядком встановити відповідний факт і право на спадкування, ОСОБА_1 просила встановити факт її проживання однією сімєю з ОСОБА_6 з січня 2007 року по день її смерті 28 січня 2015 року та визнати позивача спадкоємцем четвертої черги за законом.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 03.02.2016 у позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 рішення суду оскаржила, вважає відмову в позові необґрунтованою. Зазначає, зокрема, що:

суд неправильно оцінив показання свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8, дійсний зміст яких насправді підтверджує доводи позову;

суд не врахував, що саме позивач організував і оплатив поховання ОСОБА_6;

перебування ОСОБА_1 у шлюбі із ОСОБА_9 необґрунтовано враховано як підставу для відмови в позові, оскільки ОСОБА_9 помер, а в справі йдеться не про встановлення факту проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу, а про проживання однією сімєю інших осіб у контексті спадкових правовідносин, яким таке проживання не суперечить і якими воно не виключається;

реєстрація позивача за іншим місцем проживання не виключає встановлення факту, про який він просив, у контексті спадкових правовідносин.

Просить рішення суду скасувати, позов задовольнити.

У письмових запереченнях відповідач ОСОБА_5 Ужгородської міськради вказує на необґрунтованість апеляції, просить скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, водночас справу за апеляцією просить розглянути у відсутність його представника.

Заслухавши доповідь судді, показання позивача ОСОБА_1, допитаної за її клопотанням у порядку ст. 184 ЦПК України в якості свідка, пояснення представника позивача ОСОБА_2, які апеляцію підтримали, задовольнивши клопотання відповідача про розгляд справи у відсутність його представника, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності. Однак, погодитись із таким рішенням колегія суддів не може.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними і процесуальними правами та здійснює своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України); сторони зобовязані належно довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України). Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ч. 1 ЦПК України).

Встановлено, що ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка Воронезької області Російської Федерації, уклала 23.07.1966 шлюб із ОСОБА_11 і після укладення шлюбу мала прізвище «Черепаня» (а.с. 8).

18.02.1967 у подружжя народився син ОСОБА_12 (а.с. 12), а 29.04.1968 народився син ОСОБА_13, який помер 27.07.1990 (а.с. 10, 11).

ОСОБА_11 помер 07.12.2003 (а.с. 9).

14.10.2004 ОСОБА_6 купила двокімнатну квартиру загальною площею 47,7 кв. м, житловою площею 26,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, право власності покупця на квартиру зареєстровано 12.11.2004 (а.с. 14-16).

ОСОБА_12 помер 10.12.2013 (а.с. 13).

ОСОБА_6 проживала у вищевказаній квартирі і померла 28.01.2015 у віці 69 років через хворобу підшлункової залози (а.с. 7, 20).

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уклала 12.01.1984 шлюб із ОСОБА_9, з 06.07.1984 зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 5-6). Під час розгляду справи судом першої інстанції сторона позивача повідомляла, що ОСОБА_9 помер, а з показань ОСОБА_1 та з наданої апеляційному суду копії Свідоцтва про смерть серії І-ФМ № 135738, виданого 17.04.2012 Відділом ДРАЦС по м. Ужгороду Ужгородського міськрайуправління юстиції, випливає, що той помер 14.04.2012 у віці 46 років.

Свідок ОСОБА_8, який проживає в ІНФОРМАЦІЯ_4, в суді першої інстанції показав, що у 2007 році знав покійного сина ОСОБА_6 («тьоті ОСОБА_8») і Свєту (ОСОБА_1В.) там постійно бачив, вона була медсестрою, свідок бачив її із сусідкою ОСОБА_6 майже кожного дня, до останнього, бачив її і вранці, вони разом виходили з квартири. ОСОБА_1 приходила і ввечері після роботи, думає, що вона певний час проживала там, вона готувала їжу, прала, ходила разом із ОСОБА_6 на базар, за продуктами, допомагала їй, лікувала і взагалі вони були як подруги і як мати з донькою.

Свідок ОСОБА_7, який проживає в ІНФОРМАЦІЯ_5, в суді першої інстанції показав, що Свєту (ОСОБА_1В.) знає, вона часто бувала у сусідки ОСОБА_6, з 2007 року він не дуже звертав на це увагу, це точніше памятає приблизно з 2012 року, але до того ОСОБА_1 теж там була. ОСОБА_1 була там постійно, практично кожен день, робила там різні дрібні ремонти, якийсь чоловік ремонтував меблі в квартирі. Постійно бачив її із сумками, продуктами, вони разом з ОСОБА_6 купляли продукти. На його думку, ОСОБА_1 там проживала, він бачив як вона виносила сміття, через стінку вечорами досить часто чув її голос, були часи, коли вона там була щодня, у них із ОСОБА_6 були дружні стосунки, він не чув ніяких сварок чи скандалів, ОСОБА_1 допомагала ОСОБА_6

ОСОБА_1 в апеляційному суді показала, що знала сімю ОСОБА_6 («тьоті ОСОБА_8») ще з дитинства, з її дітьми вчилася в школі. За фахом ОСОБА_1 медсестра, працювала в обласному наркологічному диспансері і пільговим порядком вийшла на пенсію у 2008 році. Чоловік ОСОБА_6 захворів онкологічним захворюванням і на прохання ОСОБА_6 вона робила йому необхідні інєкції. У ОСОБА_6 були свої проблеми в житті, вона була й гіпертоніком, тому ОСОБА_1 постійно приходила й до неї. Син ОСОБА_6 ОСОБА_13 помер ще в 1990 році, потім помер її чоловік, а інший син ОСОБА_14 згодом став їздити на заробітки.

Чоловік ОСОБА_1 ОСОБА_9 понад 10 років їздив на заробітки до Росії, допомагав дітям, але у них давно почалися проблеми як у подружжя, як у чоловіка і дружини в них уже давно нічого спільного не було, він сам по собі, вона теж, проте, вони на розлучення не подавали, не хотіли розголосу. У неї двоє дорослих дітей, квартира двокімнатна, маленька, там проживають донька з чоловіком, син із дівчиною.

Коли син ОСОБА_6 зібрався на заробітки, то і він і сама «тьотя ОСОБА_8» попросили її пожити в неї, доглянути її, допомогти. Потім ОСОБА_12 теж захворів онкологічним захворюванням і помер, ховали його разом із ОСОБА_6, з якою жили як мама з донькою, все робили разом, остання довіряла їй і свої платіжні картки. Діти ОСОБА_6 не були одружені, у них своїх дітей не було, вона вважала дітей ОСОБА_1 фактично за своїх онуків. ОСОБА_6 була з Воронезької області, братів і сестер у неї не було, принаймні, ОСОБА_1 ніколи про таких не чула, ніхто з таких родичів не приїжджав, не телефонував.

Коли ОСОБА_6 померла, то всіма документами та її похованням займалася ОСОБА_1, отримала свідоцтво про смерть, пенсійні виплати, поховала її, все оплатила, а грішми їй допомогли також її діти. Вона продовжує оплачувати комунальні послуги по квартирі після смерті ОСОБА_6

КП «Ужгородський комбінат комунальних підприємств» виставило ОСОБА_1 рахунок від 04.02.2015 № 10/1 за ритуальні послуги на суму 3824,28 грн, а довідкою від 05.02.2015 № 25 підтвердило, що ОСОБА_1 дійсно здійснила 05.02.2015 поховання ОСОБА_6 на кладовищі «Барвінок» у подвійну могилу (а.с. 21, 22). Апеляційним судом оглянуто оригінал розрахункової квитанції серії АСЖД № 851012 від 20.04.2015, виданої фізичною особою підприємцем ОСОБА_15, якою зафіксовано оплату ОСОБА_1 в розмірі 14000,00 грн вартості двох памятників і накривних плит на могилах, копію документа приєднано до справи. Сторона позивача пояснила, що в такий спосіб була впорядкована подвійна могила ОСОБА_6 і ОСОБА_11, на час розгляду справи в суді першої інстанції цю квитанцію просто не могли знайти.

Документами на а.с. 23-26 та іншими матеріалами справи підтверджуються факти оплати ОСОБА_1 комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_1 та іншої її участі у врегулюванні питань щодо утримання квартири після смерті ОСОБА_6

Суд першої інстанції не врахував положень ст. 10 ч. 4, ст. 160 ч. 2, ст. 169 ч. 1 п. 4 ЦПК України, які передбачають необхідність вжиття заходів із метою забезпечення сторонам можливості реалізації процесуальних прав і виконання процесуальних обовязків, повного і всебічного зясування обставин справи, для чого, зокрема, може бути вирішено питання про виклик позивача для особистих пояснень. Позивач ОСОБА_1 не брала особистої участі під час розгляду справи судом першої інстанції, тим часом, за обставинами справи саме її пояснення мають у ній істотне, а показання доказове значення (ст.ст. 57, 184 ЦПК України). ОСОБА_1 як сторона в справі не може бути позбавлена права пояснити її обставини та обґрунтувати свою правову позицію в апеляційному суді шляхом дачі показань в якості свідка, такі докази досліджуються за правилами ст. 303 ч. 2 ЦПК України.

Суд мав підстави для вказівки на певні відмінності між змістом поданих до суду нотаріально посвідчених заяв ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (а.с. 17, 18) та їх показаннями. Водночас, допитавши цих свідків за клопотанням сторони позивача, суд не зовсім точно відтворив їх показання, які у відповідних частинах із достатньою та допустимою за обставинами справи та відповідно до можливих меж обізнаності свідків із певними фактами приватного життя інших осіб впевненістю вказують на близькі стосунки, що виникли між ОСОБА_6 і ОСОБА_1, на фактичне спільне їх проживання протягом тривалого часу. Показання зазначених свідків і показання позивача не суперечать по суті одні одним.

У справі немає будь-яких даних про те, що дії, повязані з похованням ОСОБА_6, були вчинені, а оплати проведені іншою, аніж ОСОБА_1, особою (особами). Відсутність квитанцій, фіскальних чеків щодо оплати саме ОСОБА_1 комунальних послуг до моменту смерті ОСОБА_6 не може слугувати аргументом для спростування участі позивача в утриманні квартири, оскільки платежі здійснювалися, природньо, від імені власника квартири на підставі оформлюваних на його імя документів, рівно як і відсутністю чеків на придбання ліків, продуктів, речей ОСОБА_1 для ОСОБА_6 не може обґрунтовуватися заперечення щодо таких дій позивача, він не був зобовязаний зберігати відповідні квитанції, чеки, які, до того ж, не є іменними. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї (ст. 14 ч. 2 ЦК України).

За наведених обставин, у колегії суддів не виникають сумніви щодо оплати ОСОБА_1 поховання ОСОБА_6, щодо участі позивача у витратах на утримання квартири після смерті її власника. Мотивацію в рішенні суду першої інстанції щодо протилежного апеляційний суд вважає необґрунтованою.

У суді першої інстанції відповідач ОСОБА_5 Ужгородської міськради, який є органом місцевого самоврядування, уповноваженим здійснювати державне управління в галузі використання житлового фонду (зокрема, ст.ст. 13, 15 ЖК України, ст.ст. 29, 30, 40 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»), в особі свого належно уповноваженого представника ОСОБА_16 у судовому засіданні 22.12.2015 не мав заперечень щодо позову, у засіданні 03.02.2015 просив розглянути позов на розсуд суду (а.с. 72, 84, 88). Тобто, діючи в процесі на власний розсуд, відповідач не заперечував проти позову, не спростував належними і допустимими доказами доводів, якими він мотивувався, та поданих позивачем доказів.

Таким чином, докази і матеріали справи щодо існування обставин, на які посилається позивач, узгоджуються між собою, не містять суперечностей, які б спростовували підстави, з яких предявлено позов, і доводи, якими він обґрунтовується по суті. Оцінюючи наявні докази в їх сукупності та взаємозвязку, беручи до уваги конкретні обставини життя ОСОБА_6 та ОСОБА_1, конкретні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про доведеність фактів проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_6 в період з початку 2007 року і по день смерті ОСОБА_6, систематичного ведення ними в цей період спільного господарства, постійної допомоги ОСОБА_6 з боку ОСОБА_1 в організації та забезпеченні побуту, лікування, утримання та догляду житла, загалом у забезпеченні нормальної життєдіяльності.

Відповідно до ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 4 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, підставами для їх виникнення є, зокрема, юридичні факти. За приписами ЦК України:

спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216);

у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261 - 1265 ЦК України (ст. 1223 ч. 2);

спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово; кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу (ст. 1258);

у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264).

З огляду на характер спірних правовідносин суд першої інстанції обґрунтовано постановив 23.09.2015 ухвалу про витребування від Першої ужгородської державної нотаріальної контори спадкової справи, якщо така була відкрита після смерті 28.01.2015 ОСОБА_6 (а.с. 38-39). На виконання ухвали держнотконтора листом від 06.10.2015 № 892/01-16 повідомила, що згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру за № 4171222 від 06.10.2015 інформація за відповідними параметрами запиту у цьому реєстрі відсутня (а.с. 54). Отже, доказів подання спадкоємцями першої-третьої черг за законом заяв (заяви) про прийняття спадщини за ОСОБА_6 немає, як немає й доказів наявності таких спадкоємців і/або реалізації ними права на спадкування в інший спосіб.

Що стосується спадкоємця четвертої черги за законом, то він апріорі позбавлений можливості реалізувати своє право на спадкування позасудовим порядком, оскільки нотаріус не має можливості та права встановити юридичний факт проживання такого спадкоємця однією сімєю зі спадкодавцем протягом відповідного часу до відкриття спадщини. Такий факт встановлюється лише рішенням суду. Саме до цього зводиться підстава відмови приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4 в оформленні ОСОБА_1 спадщини за ОСОБА_6 (а.с. 19).

Одними з основних підстав для відмови в позові суд першої інстанції зазначив факти перебування ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_9 та її реєстрації у квартирі АДРЕСА_3. У цьому звязку колегія суддів констатує таке.

Міркування суду про відсутність підстав для визнання спадкоємцем четвертої черги за законом особи, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала в зареєстрованому шлюбі з іншою особою, вірні як такі за відповідних конкретних умов. Поряд із цим, суд залишив поза увагою ряд істотних обставин, що є визначальними для вирішення даного позову:

відповідно до ст. 3 ч. 2 СК України, сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки; подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік, у звязку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно; дитина належить до сімї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. При цьому, перелік осіб, які належать до членів сімї, не є чітко визначеним та вичерпним, а поняття «проживання однією сімєю» та «член сімї» не є тотожними;

ЖК України відносить до членів сімї наймача або власника житла його дружину, їх дітей і батьків, членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ст. 64 ч. 2, ст. 156 ч. 4);

до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сімєю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем (вітчим, мачуха, пасинки, падчерки тощо);

у справі не йдеться про проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу (ст. 3 ч.ч. 2, 4, ст. 9 ч. 2, ст. 21 ч. 2, ст. 74 СК України) у контексті встановлення цього факту з метою захисту спадкових прав жінки або чоловіка, які проживали однією сімєю, але не перебували у шлюбі між собою, та яких саме і стосується правило про те, що до числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою;

на осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сімєю зі спадкодавцем на інших засадах, аніж фактичні шлюбні відносини (наприклад, родичі спадкодавця, в т.ч., однієї статі з ним, або особи, не повязані кровним спорідненням зі спадкодавцем), вказане у попередньому абзаці правило не поширюється;

важливим є саме факт систематичного ведення спільного господарства зі спадкодавцем, на що реєстрація особи за іншою адресою не впливає, наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права, про яке йдеться, або ж для відмови в цьому;

ОСОБА_1 до 14.04.2012 перебувала в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_9, але фактично проживала у розумінні ст. 1264 ЦК України приблизно з початку 2007 року однією сімєю з ОСОБА_6, при цьому, майже три роки після смерті ОСОБА_9, що не було ніким спростовано, проте, чого суд не вказав у рішенні, зазначивши натомість усупереч фактам, що «ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_9», і, відповідно, не дав оцінки дійсним обставинам.

Виходячи з наведеного та з урахуванням принципу змагальності судового процесу, колегія суддів приходить до висновку про доведеність факту проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_6 однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини, а відтак, про виникнення у ОСОБА_1 прав четвертої черги спадкоємців за законом за ОСОБА_6

Беручи до уваги, що суд першої інстанції не зясував із достатньою повнотою обставини справи, що позбавило його можливості врахувати її особливості, які є суттєвими, і належно оцінити докази в їх сукупності та взаємозвязку, а також не врахував належним чином обставин, відомих на час судового розгляду, суд дійшов помилкового висновку про необґрунтованість та недоведеність позову. Суд неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, порушив норми процесуального права, необґрунтовано поклав у основу свого рішення про відмову в позові, серед іншого, міркування щодо перебування позивача в зареєстрованому шлюбі та його реєстрації за відмінним від адреси спадкодавця місцем проживання. Рішення суду не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України.

За таких обставин, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 4 ЦПК України апеляцію, доводи якої заслуговують на увагу, слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити, встановивши факт проживання позивача однією сімєю зі спадкодавцем з січня 2007 року по день смерті останнього та визнавши ОСОБА_1 спадкоємцем ОСОБА_6 четвертої черги за законом.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 3 лютого 2016 року скасувати, встановити факт проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, однією сімєю з ОСОБА_6 з січня 2007 року по день її смерті 28 січня 2015 року та визнати ОСОБА_1 спадкоємцем ОСОБА_6 четвертої черги за законом.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді