У х в а л а

іменем україни

30 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.

суддів: Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,-

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на квартиру та визначення часток у спільній сумісній власності, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду Донецької області від 23 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що із березня 2006 року до червня 2014 року він проживав разом із відповідачем однією сім'єю, як подружжя. У серпні 2013 року за спільні кошті вони придбали квартиру АДРЕСА_1. Після придбання спірної квартири стосунки між сторонами погіршилися. На теперішній час відносини між ними розірвано, позивач із червня 2014 року проживає окремо від відповідача та вважає, що його права на спільну сумісну власність, на квартиру АДРЕСА_1, порушені.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив встановити факт спільного поживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_2, визнати право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 та визначити рівними частки у їх спільній сумісній власності.

Рішенням Артемівського міскрайонного суду Донецької області від 15 червня 2015 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу однією сім'єю із березня 2006 року до червня 2014 року.

Визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та визначено рівними частки у їх спільній сумісній власності.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 23 липня 2015 року рішення Артемівського міскрайонного суду Донецької області від 15 червня 2015 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3, просить рішення апеляційного суду Донецької області від 23 липня 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення Артемівського міскрайонного суду Донецької області від 15 червня 2015 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно від 30 липня

2014 року власником квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1, відповідно до договору купівлі-продажу від 9 серпня 2013 року є ОСОБА_2

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із наступного.

8 серпня 2013 року ОСОБА_1 отримав переказ коштів у розмірі

5 000 доларів США, що підтверджується випискою з особового рахунку за вкладом, наданою ВАТ «Сбербанк Росії» (а.с. 24).

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 10 червня 2013 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_4 земельну ділянку площею 950 кв. м за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно з розпискою від 10 червня 2015 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_4 1 600 000 руб. та зобов'язався погасити вищевказану суму будинком та земельною ділянкою, розташованими за адресою: АДРЕСА_2.

ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, допитані в суді першої інстанції в якості свідків, пояснили суду, що позивач та відповідач проживали однією сім'єю, мають двох дітей. ОСОБА_5 також зазначив, що ОСОБА_1 працював у Москві, та на зароблені кошти купив квартиру.

Суд також послався на пояснення свідка ОСОБА_8, яка пояснила суду, що вона продала квартиру АДРЕСА_1, сторонам по справі, однак ОСОБА_1 сам домовлявся про покупку квартири, він при ній отримав переказ коштів із Росії та кошти за придбання вказаної вище квартири виплачував саме ОСОБА_1

Однак, як вбачається з договору купівлі продажу квартири від 9 серпня

2013 року, посвідченого нотаріально, ОСОБА_9, яка діяла особисто від себе та від імені ОСОБА_10, ОСОБА_11, продала, ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1.

Із п. 4.2 вказаного договору вбачається - покупець заявляє, що у шлюбі на момент укладення договору не перебуває, однією сім'єю із чоловіком, не перебуваючи у шлюбі, на цей час не проживає, та гроші, які витрачаються на купівлю квартири, що є предметом цього договору, є її особистою приватною власністю.

Відповідно до п. 2.2 цього договору, до укладення цього договору продавець передав представнику продавців 45 337 грн сам на сам.

Також судом першої інстанції не враховано того, що дочка відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, не є дочкою позивача ОСОБА_1 та зареєстрована як ОСОБА_12.

Крім того, висновок суду першої інстанції, що позивач отримав переказ коштів 8 серпня 2013 року у розмірі 5 000 доларів США для придбання квартири не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи, а може свідчити лише про здійснення ОСОБА_1 банківської операції у цей день.

Згідно із ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, згідно зі ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити із того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11.

Згідно із ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Суд апеляційної інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту наявності між ним та ОСОБА_2 усталених стосунків, притаманних подружжю, у зв'язку з чим його позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Оскільки факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні та в задоволенні цих вимог позивачу відмовлено, квартира АДРЕСА_1 не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя. Отже у задоволенні позовних вимог в частині визнання права спільної сумісної власності позивача та відповідача на вказану вище квартиру та визнанні рівними часток у їх спільній сумісній власності апеляційний суд також правильно відмовив.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3, відхилити.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 23 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.І. Мартинюк
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко