Апеляційний суд Житомирської області
Справа №2-1997/12 Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 2 Доповідач Матюшенко І. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Матюшенка І.В.

суддів: Галацевич О.М., Зарицької Г.В.

з участю секретаря судового засідання Мишаковської В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, управління Держземагенства у Житомирському районі Житомирської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа Іванівська сільська рада Житомирського району Житомирської області, про захист права власності та визнання недійсними державних актів про право власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив захистити його право власності шляхом визнання Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯД № 557804 та Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯД № 557806, видані на імя ОСОБА_1 Ж-Л. Л., недійсними.

На обґрунтування позову зазначав, що він, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, є власником частини, розміром 0.1400 га, земельної ділянки, що розташована в с. Іванівка Житомирського району Житомирської області по вул. Островського, 13. Інша частина земельної ділянки (розміром 0.4017 га) належить на праві власності ОСОБА_1 Ж-Л.Л. згідно оспорюваних ним держактів. Порушення свого права власності на земельну ділянку вбачає у неможливості оформлення правовстановлюючого документу на земельну ділянку у звязку з отриманням відповідачем вище вказаних держактів без врахування його права на частину земельної ділянки та перешкодами зі сторони сімї ОСОБА_6 користуватися землею.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 26.11.2015 року позов задоволено, вирішене питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 Ж-Л.Л., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Зазначає, що судом порушено її право на правову допомогу, висновок суду про належність ОСОБА_7 на праві власності земельної ділянки площею 0.5417 га та про порушення нею прав позивача на землекористування - не відповідають фактичним обставинам справи. На думку апелянта суд мав застосувати до спірних правовідносин трирічний строк позовної давності і ухвалене судом рішення грубо порушує права ОСОБА_6, які є добросовісними набувачами житлового будинку та частини земельної ділянки.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Встановлено, що власником земельної ділянки площею 0.5417 га, що по вул. Островського, 13 в с. Іванівка Житомирського району Житомирської області, згідно Державного акту на право власності на землю серії ЖТ 08-18 №002374, був ОСОБА_7. Цільове призначення вказаної земельної ділянки обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства (а.с. 16 том 1). 11.08.2000 року між ОСОБА_7, як продавцем, та ОСОБА_1 Ж-Л.Л., як покупцем, укладено договори купівлі-продажу жилого будинку (а.с.21, т.1) та 0.4017 га земельної ділянки, належної продавцю на підставі вище вказаного Державного акту (а.с.22, т.1). Розмір земельної ділянки, що залишилася у власності ОСОБА_7, складав 0.1400 га.

29 листопада 2005 року ОСОБА_7 помер (а.с.8, т.2), спадщину, до складу якої увійшла земельна ділянка, що по вул. Островського, 13 в с. Іванівка, розміром 0.1400 га прийняв позивач у справі (а.с.13, т.1).

Заперечення ОСОБА_1 Ж-Л.Л. проти позову та доводи її ж апеляційної скарги про те, що спадкодавцю на праві власності належала земельна ділянка розміром 0.4017 га, яку вона придбала за договором купівлі-продажу, а земельна ділянка розміром 0.1400 га, на якій розміщене будинковолодіння, що по вул. Островського, 13, не була приватизована ОСОБА_7 і тому не могла бути їй продана, спростовуються: змістом Державного акту на право приватної власності на землю серії ЖТ 08-18 № 002374, де розмір приватизованої спадкодавцем земельної ділянки зазначено 0.5417 га (0.4756 га сільськогосподарських угідь, 0.0661 під будівлями, лісами та іншими угіддями); листом-повідомленням Іванівської сільської ради від 25.11.2015 р. № 445 (а.с. 144, т.3); інформацією управління Держгеокадастру у Житомирському районі Житомирської області (а.с.145-150, т. 3); змістом технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки, належні ОСОБА_1 Ж-Л.Л. Щодо фотокопії Державного акту на право приватної власності на землю площею 0.4017 га, виданого на імя ОСОБА_7, серії ЖТ 08-18 № 002374, то суд першої інстанції дав належну оцінку такому доказу, представленому ОСОБА_1 Ж-Л.Л., та обґрунтовано не прийняв його до уваги.

Безпідставними колегією суддів визнаються заперечення відповідачів та доводи апелянта про те, що рішення Іванівської сільської ради № 90 від 18.12.1997 року Про приватизацію земельних ділянок громадян (а.с.142, т.3) не містить даних про передачу ОСОБА_7 у власність будь-якої земельної ділянки, оскільки вказане вище рішення є дійсним, а відсутність в архівній установі додатків до нього беззаперечно не свідчить про не передачу у власність спадкодавцю позивача 0.5417 га земельної ділянки.

Відповідно до положень ст. 30 ЗК України 1990 року (діяв на час укладення у 2000 році договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 Ж-Л.Л.) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими обєктами переходить і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення.

Відтак, за цивільно-правовими угодами від 11.08.2000 року між ОСОБА_7, як продавцем, та ОСОБА_1 Ж-Л.Л., як покупцем, (а.с.21, 22 т.1) остання набула право власності на весь житловий будинок, що по вул. Островського, 13 в с. Іванівка, та на 0.4017 га із 0.5417 га земельної ділянки за цією ж адресою з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства, яка, в силу вище вказаної норми закону, не може не охоплювати місце розташування житлового будинку та належних до нього господарських споруд. При цьому межі відчуженої ОСОБА_7 земельної ділянки сторонами договору купівлі-продажу визначені не були.

Враховуючи, що позивач у 2005 році набув право власності на іншу частину (0.1400 га) земельної ділянки в порядку п.г ч. 1 ст. 81 ЗК України 2001 року, межі якої також не визначено на місцевості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що земельна ділянка розміром 0.5417 га стала обєктом спільної часткової власності позивача та ОСОБА_1 Ж-Л.Л.

Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки (ч.ч.1, 3 ст. 88 ЗК України).

Замовивши технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки та виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки загальною площею 0.4017 га, з них: 0.2281 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; 0.1736 га для ведення особистого селянського господарства (а.с.13, т. 3), ОСОБА_1 Ж-Л.Л. не надала виконавцю робіт договір купівлі-продажу житлового будинку, проте надала протокол погодження меж землекористування (землеволодіння) від 25.02.2009 року (а.с.14, т. 3) з двома підписами ОСОБА_7, померлого 29.11.2005 року, що мали свідчити про його згоду щодо розмежування земельних ділянок.

Порушення з боку ОСОБА_1 Ж-Л.Л. положень ст. 190 ЗК України щодо належного погодження меж земельних ділянок з суміжним власником, яким є позивач, призвело до виготовлення та видачі їй у 2009 році двох Державних актів (а.с.17, 18, т.1) на право власності на земельну ділянку, опис меж в яких містить інформацію про ОСОБА_7 як суміжного землевласника (землекористувача). Крім того, на вільній, площею 0.1400 га (0.5417 га 0.4017 га), земельній ділянці розташовані житловий будинок та господарські будівлі, що протирічить положенням ст. 30 ЗК України 1990 року (діяв на час укладення у 2000 році договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки між ОСОБА_7 і ОСОБА_1 Ж-Л.Л.) та унеможливлює виготовлення позивачем технічної документації та реєстрації на праві власності як цієї ділянки, так і земельної ділянки таким же розміром в іншому місці в межах земельної ділянки, визначеної в Державному акті на право приватної власності на землю серії ЖТ 08-18 № 002374 (а.с.16, т. 1). Також суд звертає увагу на те, що належною ОСОБА_1 Ж-Л.Л. земельною ділянкою розміром 0.2281 га (держакт серії ЯД № 557806) з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд не охоплюється місце розташування як жилого будинку № 13 по вул. Островського в с. Іванівка, так і належних до нього господарських будівель та споруд.

За таких обставин, коли оспорювані державні акти на право власності на земельні ділянки відповідача ОСОБА_1 Ж-Л.Л. видані з порушенням закону, права позивача ОСОБА_2 підлягають відновленню шляхом визнання таких державних актів недійсними.

Розгляд справи судом першої інстанції за відсутності апелянта та її представника не впливає на законність ухваленого судом рішення. При розгляді справи апеляційним судом ОСОБА_1 Ж-Л.Л. скористалася своїми процесуальними правами, зокрема правом на отримання правової допомоги.

Також безпідставними визнаються доводи апелянта в частині неправильного застосування судом положень ст. ст. 257, 261 та 267 ЦК України, оскільки із матеріалів справи (а.с.20, т. 1) вбачається, що про порушене право позивач дізнався лише у квітні 2010 року. Доказів на спростування цієї обставини відповідачами не надано.

Судом першої інстанції не встановлено, що будь-якими діями чи бездіяльністю відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 сприяли отриманню ОСОБА_1 Ж-Л.Л. оспорюваних державних актів а відтак, рішення суду в частині задоволення позову до вказаних відповідачів підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 листопада 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 листопада 2015 року в частині стягнення на користь ОСОБА_2 та на користь держави з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 судових витрат по 143 грн. 06 коп. скасувати.

У решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 та управління Держземагенства у Житомирському районі Житомирської області на користь ОСОБА_2 по 107 грн. 30 коп. понесених судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді