Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 310/614/16 головуючий у 1 інстанції Пустовіт З.П.
провадження № 22-ц/778/2060/16 суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі головуючого судді Панкеєва О.В.,

суддів Кухаря С.В., Осоцького І.І.,

за участю секретаря судового засідання Мельник З.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Бердянського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих про визнання наказів незаконними та їх скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Бердянського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих про визнання наказів незаконними та їх скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначивши, що 02.01.2003 року позивач була прийнята на роботу до відповідача арміровщиком кабельних виробів згідно. 01.01.2015 року була переведена на посаду складальника виробів згідно наказу №75-ВК від 31.12.2014 року. Наказом №64-вк від 09.09.2015 року вона була звільнена з підприємства у звязку з відмовою працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці на підставі ст.36 п.6 КЗпП України. Своє звільнення вважає незаконним, оскільки відповідно до Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», підприємства, які використовують найману працю, зобовязані виділяти і створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для інвалідів умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації. У Статуті Бердянського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих зафіксовано, що воно створене Центральним управлінням УТОС для працевлаштування інвалідів по зору 1 та 2 групи. Протоколом №16 засідання профкому по Бердянському УВП УТОС від 26.06.2015 року було розглянуто подання адміністрації від 12.06.2015 року про скорочення робочої ОСОБА_2, де профком постановив не надавати згоду на звільнення інваліда 1 групи по зору ОСОБА_2, так як це порушує ст.17 Закону про соціальний захист інвалідів. Протоколом від 03.09.2015 року №17 засідання профкому Бердянського УВП УТОС за засіданні профкому була розглянута заява ОСОБА_2 про переведення її адміністрацією на скорочений режим роботи (один день на тиждень з 09.09.2015 року). В ході розгляду цього питання постановили витребувати від директора ОСОБА_3 відміни подання. При звільненні позивача була порушена ст.43 КЗпП України голова профспілки не дав згоди на скорочення посади складальника виробів, оскільки Бердянське УВП УТОС є єдиним підприємством в м.Бердянську, де інваліди по зору 1 та 2 групи можуть проходити трудову реабілітацію та навчатися новим професіям, які для них доступні згідно з рекомендаціями МСЕК. Сам факт скорочення звільнення інвалідів 1 групи по зору з ініціативи адміністрації порушує ст.17 Закону про соціальний захист інвалідів, крім цього порушена ст.49-2 КЗпП України - позивачу не пропонувалася інша робота, хоча на підприємстві є інші посади. Належними доказами зміни істотних умов праці відповідно до ч.3 ст.64 Господарського кодексу України, є рішення підприємства, проте звільнення відбулося лише з ініціативи директора, що є незаконним. Позивача ніхто не попереджав про зміну умов праці за два місяці, без відмови позивача неможливо припинити договір на підставі п.6 ст.36 КЗпП України. Факт скорочення штату, а не зміну умов праці підтверджується листом відповідача від 12.06.2015 року до голови профкому. За час вимушеного прогулу позивач втрачає середній місячний заробіток в сумі 848,30 грн. Дії керівництва вважає незаконними, оскільки вона має переважне право на залишення на роботі. З урахуванням наведеного, позивач просила суд визнати наказ №64-вк від 09.09.2015 року про її звільнення за п.6 ст.36 КЗпП України (відмова від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці) незаконним та скасувати його; поновити її на посаді складальника виробів Бердянського УВП УТОС та стягнути з відповідач на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.09.2015 року по день поновлення на роботі.

У лютому 2015 року позивач подала до суду уточнюючу позовну заяву, в якій додатково послалася на те, що з наказом №19-П від 09.07.2015 року позивача не було ознайомлено, а сам наказ не відповідає вимогам закону, тому що останній був винесений з порушенням ст.49-4 КЗпП України, де зазначено, що ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці можуть здійснюватися після завчасного надання професійним спілкам інформації з цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. Профспілку не було завчасно повідомлено про зміну умов праці. Тому додатково просила суд визнати наказ №19-п від 09.07.2015 року незаконним та скасувати його, всі інші позовні вимоги залишила без змін.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 березня 2016 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається із матерів справи, що ОСОБА_2 з 02.01.2003 року була прийнята на роботу до Бердянського УВП УТОС арміровщиком кабельних виробів 1 розряду (а.с.31). Наказом № 7- вк від 27.02.2004 рокуОСОБА_2 була переведена кабельником шнурувальником, а з 01.01.2015 року була переведена складальником 2 розряду. (а.с.34).

15.06.2005 року між Бердянським УВП УТОС та ТОВ «Азовелектрокабель» був укладений договір № 26 про надання послуг по армуванню шнурів на умовах давальницької сировини. За вказаним договором ТОВ «Азовелектрокабель» надавало сировину Бердянському УВП УТОС, а товариство сліпих здійснювало роботи по армуванню шнурів. Працюючи кабельником шнурувальником ОСОБА_2 була задіяна в процесі армування шнурів. У листопаді 2014 року договір № 26 від 15.06.2005 року був розірваний у звязку із чим наказом № 51-п від 19.11.2014 року було ліквідовано виробничу дільницю № 2 по армуванню шнурів, а ОСОБА_2 01.01.2015 року була переведена складальником виробів.

11.11.2014 року для забезпечення роботою складальників виробів Бердянським УВП УТОС був укладений договір з ОСОБА_4 про надання послуг № 24 по збиранню виробів з матеріалів постачальника. За вказаним договором ОСОБА_4 надавав комплектуючи деталі, а Бердянський УВП УТОС виготовляв з них зажими анкери .

31.03.2015 року договір № 24 від 11.11.2014 року був розірваний у звязку із чим для складальників виробів, серед яких була і ОСОБА_2, не було роботи і з квітня 2015 року більшість робочого часу складальників виробівбули простоями.

За протоколом № 10 від 08.04.2015 року розширеного засідання профкому із залученням інвалідів 1 групи по зору, голова профкому ОСОБА_5 запропонувала у звязку із низькою зайнятістю, перебування у відпустках без збереження заробітної плати, відсутністю фактичної заробітної плати у інвалідів, з квітня 2015 року виплачуватися за простій працівникам з квітня 2015 року 2/3 тарифної ставки. Адміністрація погодилася щодо оплати за простої, одночасно зазначила, що простій буде оплачуватися відповідно до ст. 113 КзПП за наявності працівників на робочому місці (а.с.41)

Наказом №12-П від 08.04.2015 року про оплату інвалідам 1 групи по зору на підставі ст.113 КЗпП України внаслідок вимушених простоїв не з вини працівників було наказано здійснити виплати працівникам ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2 2/3 тарифної ставки за період з 09.04.2015 року по 26.04.2015 року (а.с.42) За наказом №15-П від 30.04.2015 року було оголошено простій складальників з 01.05.2015 року (а.с.43). За табелями обліку використання робочого часу з квітня 2015 року по вересень 2015 року працівники - складальники виробів Бердянському УВП УТОС з 09 квітня 2015 року фактично перебували в простої з липня по вересень 2015 року (а.с.44-49).

12.06.2015 року адміністрація підприємства звернулася до голови профкому з поданням (а.с.10), в якому, посилаючись на ліквідацію ділянки армування шнурів, через розірвання договорів з замовниками та неможливість забезпечити роботою, у звязку з необхідністю скорочення чисельності штатних працівників 4 складальників, просила надати згоду на скорочення ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2 , ОСОБА_7 (а.с.10)

Протоколом №16 від 26.06.2015 року у наданні згоди адміністрації на звільнення інвалідів 1 групи по зору, в тому числі, ОСОБА_2, профкомом було відмовлено у звязку із тим, що підприємство є єдиним підприємством у місті для інвалідів, скорочення інвалідів порушує ст. 17 Закону України про соціальний захист інвалідів (а.с.11)

09.07.2015 року було видано наказ по підприємству №19-П «Про істотну зміну умов праці, оплати праці» у звязку із реорганізацією на підприємстві , зменшенням обєму виробництва, чисельності працюючих та з метою запобігання масовому звільненню та збереженню робочих місць. проведення оплати з фактичною зайнятістю керуючись ст.32 КЗпП України, було встановлено з 09.09.2015 року для працівників складальників неповний робочий тиждень 1 день (середа). Пунктами 2 та 3 цього наказу було встановлено ознайомити під особистий підпис про істотні зміни в умовах праці та оплати праці, довести до відома працівника, що у разі відмови працювати в нових умовах він може бути звільнений на підставі п.6 ст.36 КЗП П України через два місяці 09 вересня 2015 року з виплатою вихідної домового в розмірі середньомісячного заробітку. (а.с.35)

З наказом №19-П від 09.07.2015 року , ОСОБА_2 була ознайомлена, про що власноруч поставила на ньому свій підпис, тому посилання позивача та її представників в обґрунтування позовних вимог на те, що її не було належним чином ознайомлено з цим наказом, спростовуються наданими письмовими доказами, зокрема, належним чином завіреною копію наказу №19-П від 09.07.2015 року. (а.с.35)

Того ж дня директор Бердянського УВП УТОС направила до первинної профспілкової організації учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих подання №128а від 09.07.2015 року, в якому проінформувала профком про те, що на підстав наказу №19-п від 09.07.2015 року з 09.09.2015 року для працівників - складальників буде встановлено неповний робочий тиждень 1 день (середа), в тому числі і для ОСОБА_2, іншої роботи, яку б вони могли виконувати, на підприємстві немає. (а.с.36)

Профорганізатор в кабінеті директора відмовився прийняти подання №128а від 09.07.2015 року, мотивуючи свою відмову тим, що на поданні відсутнє прізвище профорганізатора, про що комісією у складі чотирьох осіб директора ОСОБА_3, майстра виробництва - ОСОБА_8Н,, інспектора по кадрам - ОСОБА_9 та головного бухгалтера ОСОБА_10 було складено відповідний акт. (а.с.37)

09.09.2015 року ОСОБА_2 була запрошена в кабінет директора, де інспектор відділу кадрів запитала її про згоду чи незгоду на продовження роботи в нових умовах праці з проханням написати відповідну заяву, проте писати заяву вона відмовилася, як і підписувати наказ про своє звільнення з роботи за п.6 ст.36 КЗпП України ( у звязку з відмовою від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці), який їй було там же зачитано інспектором відділу кадрів а вона також відмовилася і отримувати свою трудову книжку, пояснюючи в суді свою поведінку тим, що її довірену особу, який її всюди супроводжує та зачитує їй документи через її слабкий зір, бо вона нікому іншому не довіряє, не було допущено в кабінет директора. (а.с.38, 39)

Вказані обставини підтверджуються копіями актів від 09.09.2015 року про відмову позивача писати заяву про згоду або відмову працювати в нових умовах праці, про відмову від підпису наказу про звільнення, про відмову від отримання трудової книжки.

Відповідно до наказу № 64-вк від 09.09.2015 року позивач була звільнена з посади складальника виробів у звязку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці за п.6 ст. 36 КЗпП України (а.с. 13)

Згідно зроблених на наказі записів, копію наказу про своє звільнення позивач отримала лише 13.01.2016 року та того ж дня погодилася забрати і свою трудову книжку. (а.с.13)

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції дійшов висновку проте, що з урахуванням встановлених по справі фактичних обставин, відсутність на підприємстві роботи для позивача, яка практично з квітня 2015 року знаходилася в простої, відсутність іншої роботи, яку б вона могла виконувати з урахуванням довідки МСЕК, суд дійшов висновку вважати правомірним запровадження відповідачем змін істотних умов праці позивача, з якими позивач була ознайомлена відповідно до положень ч.3 ст.32 КЗпП України за два місяці до їх впровадження. Підставою видання якого, були зменшення обєму виробництва, чисельності працюючих та з метою запобігання масовому звільненню та збереженню робочих місць, а тому позиція ОСОБА_2 та її представників, що її було звільнено фактично за скороченням штату є безпідставною та такою, що не ґрунтується на фактичних обставинах справи та суперечить письмовим доказам у справі. При цьому за висновком суду погодження профкому звільнення за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не потребує.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За положеннями ст.cт.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України).

За доводами апеляційної скарги суд прийняв тільки доводи відповідача, порушивши принцип диспозитивності, порушивши ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини…, не врахував вимог ст. 43 Конституції, ст. 50, 56 КзПП України, Статуту підприємства, які вимагають від керівника забезпечити працівників інвалідів по зору1 та 2 групи роботою з нормальною тривалістю робочого часу, встановленому у колективному договорі, але не більше 40 годин.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Пунктами третім та четвертим статті 32 КЗпП України передбачено, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 роз`яснено, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України при відмови працівника від продовження роботи із зміненими істотними умовами праці може бути визнане необґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою виникла змінами в організації виробництва і праці (раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у т. ч. перехід на бригадну або на індивідуальну форму, впровадження передових методів, технологій тощо).

Таким чином, власник має право без згоди працівника змінювати істотні умови праці, а саме: системи та розміри оплати праці, зменшувати надані пільги, змінювати режим роботи, встановлювати або скасовувати неповний робочий час, суміщення професій, змінювати розряди і найменування посад тощо (частина третя ст. 32 КЗпП України) лише у випадках змін в організації виробництва і праці. Якщо ж такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

За правовою позицією ВСУ, викладеною у справі 6-2748 цс 15, зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв'язку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

За змістом ст. ст. 17, 18 Закону "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, установах, організаціях. На підприємства, установи, організації покладено обов'язок створення спеціальних робочих місць для працевлаштування інвалідів, підбір робочого місця, створення умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації.

Звільнення інваліда за ініціативою адміністрації не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертної комісії стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів.

За положеннями ст. ст. 50, 56 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті. За угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку.

Частиною 1 ст. 22 Закону України "Про реабілітацію інвалідів в Україні" встановлено, що навантаження, тривалість і режим робочого часу , тривалість і види відпусток працівників реабілітаційних установ державної і комунальної форм власності встановлюються відповідно до нормативно-правових актів і не залежать від відомчої підпорядкованості, типу реабілітаційних установ.

Виходячи із викладених фактичних обставин справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про зменшення обєму виробництва, чисельності працюючих та з метою запобігання масовому звільненню та збереженню робочих місць, відсутність на підприємстві роботи для позивача, яка практично з квітня 2015 року знаходилася в простої, відсутність іншої роботи, яку б вона могла виконувати з урахуванням довідки МСЕК, правомірним запровадження відповідачем змін істотних умов праці позивача, з якими позивач була ознайомлена відповідно за два місяці до їх впровадження.

ОСОБА_2 не спростовує той факт, що вона після спливу двох місяців після запропонованого їй нового режиму роботи, 09.09.2015 року, відмовилася продовжувати роботу в нових умовах з одним робочим днем на тиждень, проте письмової заяви вона не писала, про що комісією складений відповідний акт, та з 10.09.2015 року припинила виходити на роботу. Тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивач відмовилася від продовження роботи в нових умовах.

Доводи апеляційної скарги проте, що вона була скорочена без згоди профспілкового органу не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки, як свідчить матеріали справи у місячний строк після відмови профспілкового органу за скороченням штату не відбулося, відповідного наказу про скорочення посади позивача не приймалося по підприємству, тому позивач та її представники дійшли помилкового висновку, що фактично відбулося її звільнення за скороченням штату.

Судом встановлено, що 09.07.2015 року було видано наказ по підприємству №19-П «Про істотну зміну умов праці, оплати праці» відповідно до ст.32 КЗпП України, підставою видання якого, як вбачається з його змісту, були зменшення обєму виробництва, чисельності працюючих та з метою запобігання масовому звільненню та збереженню робочих місць, а тому позиція ОСОБА_2 та її представників, що її було звільнено фактично за скороченням штату є безпідставною та такою, що не ґрунтується на фактичних обставинах справи та суперечить письмовим доказам у справі.

Оскільки було відсутнє навантаження та робота для складальників виробів, які знаходилися у постійному стані простою, адміністрація товариства була вимушена змінити тривалість і режим робочого часу та ввести неповний робочий тиждень не тільки для позивача ОСОБА_2, але і інших складальників ОСОБА_5, ОСОБА_6.

Після чого за інформацією та наданими копіями наказів 09.09.2015 року складальники виробів ОСОБА_11 та ОСОБА_6, які відмовилися від праці від продовження роботи в нових умовах були звільнені на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України, а

ОСОБА_5 була звільнена 01.12.2015 року у звязку із скороченням штату.

Отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку проте, що у відповідача були всі законні підстави для звільнення позивача за ч.1 п.6 ст.36 КЗпП України.

Посилання ОСОБА_11 на відсутність згоди профспілкового органу є недоречними, оскільки звільнення відбулося не за ініціативою адміністрації, не за скороченням чисельності або штату працівників, а звязку із відмовою позивача продовжувати роботу в нових умовах, повязаних змінами в організації виробництва і праці , істотних умов праці, встановлення неповного робочого часу та, відповідно, зміни в оплаті праці.

Твердження позивача на порушення ст.ст.2,17 Закону Україну «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та ст.5 Конвенції ООН про права інвалідів про нібито наявну дискримінацію щодо звільнення ОСОБА_2 за ознаками інвалідності, то, не має під собою підґрунтя, оскільки на цьому підприємстві всі працівники є інвалідами по зору, а звільнення відбулося через відмову самого працівника продовжувати роботу у звязку із змінами істотних умов праці, а не за ознаками інвалідності.

Враховуючи фактичні обставини, суд дійшов правильного висновку, що звільнення позивача відбулося у відповідності з вимогами трудового законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування наказу №64-вк від 09.09.2015 року про її звільнення за п.6 ст.36 КЗпП України (відмова від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці) та поновлення позивача на посаді складальника виробів Бердянського УВП УТОС та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи щодо визнання наказу №19-П від 09.07.2015 року незаконним та скасування його з посиланням на те, що його було винесено в порушення ст.49-4 КЗпП України та її з ним не було ознайомлено, суперечать наданій копії оскаржуваного наказу, на якій вказані прізвища працівників - складальників, в тому числі й ОСОБА_2, які ознайомлені з ним, про що свідчать особисті підписи працівників навпроти своїх прізвищ. До того ж під час надання в судовому засіданні пояснень позивач уточнила, що їй надавали цей наказ для ознайомлення і вона його підписувала.

Доводи ОСОБА_2 про те, що відповідач, в порушення ст. 49-4 КЗпП України, не повідомляв профспілковий комітет з питання щодо погіршення умов праці, також спростовуються наданими відповідачем письмовими доказами: копією подання в первинну профспілкову організацію від 09.07.2015 року №128а, копією акту від 09.07.2015 року про відмову прийняти подання. При цьому, представник позивача ОСОБА_12, якій на час вказаних подій очолював первинну профспілкову організацію Бердянського УВП УТОС, не заперечував зазначених обставин.

У звязку з тим, що матеріали справи не свідчать про порушення відповідачем норм матеріального права, суд першої інстанції прийшов до висновку, що обставини, на які посилалася позивач, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому його доводи про порушення ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини є безпідставними.

Оскільки судом правильно вирішена справа, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є по суті правильним, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія судів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це вимагає позивач.

Обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст.307,307,313,317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 березня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: