АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/1158/2016 Доповідач - Музичко С.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - судді: Музичко С.Г.,

суддів: Саліхова В.В., Прокопчук Н.О.,

при секретарі: Матвійчуку І.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Свої вимоги мотивує тим, що несправедливими вважає умови договору про встановлення обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.

Також, несправедливими є умови договору щодо установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав можливості ознайомитися перед укладенням договору, надання банку права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі.

На думку апелянта, отримання позичальником суми кредиту в іноземній валюті суперечить закону.

Учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що підстави для визнання кредитного договору недійсним відповідно до ст. 203 ЦК України відсутні. ОСОБА_2 не надала суду доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В порядку ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, ч.5 та ч.6 ст.203 цього Кодексу.

У статтях 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Судом встановлено, що 28.03.2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір № 014/127118/3105/74, за яким позивач отримала кредит в розмірі 50 000 доларів США, у вигляді відновлювальної кредитної лінії, строком до 27.03.2027 року, зі сплатою 13,25 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

В забезпечення виконання зобов'язань між сторонами було укладено договір іпотеки.

Заявляючи вимоги про визнання недійсним кредитного договору №014/127118/3105/74 від 27.03.2027, ОСОБА_2 не довела того, що умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві, а також того, що договір було укладено з використанням нечесної підприємницької практики з огляду на таке.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»у разі ненадання інформації, зазначеної цією статтею суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, що не передбачає, як наслідок, визнання договору недійсним.

Оскільки обставин, визначених ч.ч.1-3, ч.5 та ч.6 ст. 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено, підписавши кредитний договір, сторони дійшли згоди стосовно всіх умов, передбачених пунктами кредитних договорів та додаткових угод до них, суд обґрунтовано вказав про відсутність підстав для визнання договорів недійсним.

Посилання апелянта на несправедливість умов договору, а саме встановлення жорстких обов'язків споживача та відсутності реальної можливості ознайомлення з такими умовами перед укладанням договору є безпідставними, оскільки згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, підписання ОСОБА_2кредитного договору свідчить про погодження та прийняття всіх істотних умов такого договору.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: