АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Борисової О.В., Невідомої Т.О.

при секретарях Лознян О.С., Хоменко О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про збільшення аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 752/1795/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1764/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Пасинок В.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої доньки та додаткових витрат на дитину, у якому зі змінами просила збільшити розмір аліментів та стягнути з відповідача на її користь на утримання доньки аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову, а також половину додаткових витрат на утримання їх доньки в розмірі 35 571,00 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що до 12 червня 2012 року перебувала у шлюбі зі ОСОБА_3, від якого вони мають доньку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 березня 2014 року було присуджено до стягнення зі ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання їх доньки в розмірі 1 000,00 грн. щомісяця, починаючи з 11 липня 2013 року до повноліття дитини.

Однак, ОСОБА_3 аліменти до серпня 2014 року не сплачував, а суми сплачуваних аліментів не вистачає на належне та повноцінне утримання доньки, яка на даний час навчається, оскільки на її утриманні перебуває ще і малолітня дитина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Зазначила, що на даний час доходів не має, оскільки перебуває у декретній відпустці, проте, сама вимушена утримувати доньку, лікувати її, купувати продукти харчування, оплачувати житлово-комунальні послуги, а також нести витрати по оплаті останньої. Іншої допомоги, крім аліментів, ОСОБА_3 не надає, в зв'язку з чим вона просила вирішити дане питання.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача половину додаткових витрат на дитину у розмірі 11 832,5 грн., а також стягнуто з відповідача в дохід держави 243,6 грн. судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилалася на те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення додаткових витрат, оскільки відповідно до договору навчання загальна сума навчання складає 69 360 грн., з яких позивач сплатила 23 170 грн. На думку апелянта, оскільки донька сторін досі навчається у вищому навчальному закладі, жодних підстав для її відрахування немає, то вказані у договорі витрати сторони понесуть у будь якому разі, а тому суд безпідставно не стягнув із відповідача усю суму наперед.

Не обґрунтованим є рішення суду, на думку апелянта, і в частині відмови у збільшенні фіксованої суми аліментів у розмірі 2 000 грн., оскільки з часу встановлення аліментів у розмірі 1 000 грн. жити стало дорожче, офіційний індекс інфляції з того часу склав 149,5%, у позивача ОСОБА_1 з того часу погіршилося матеріальне становище, оскільки вона на даний час має ще одну дитину ІНФОРМАЦІЯ_2, знаходиться у декретній відпустці, а відповідач ОСОБА_3 навмисно не працевлаштовується офіційно, щоб позбавити позивача довести його справжні доходи.

Крім того, апелянт посилається на те, що відповідач здає в оренду трикімнатну квартиру у центральному районі Києва, кошти за це отримує не офіційно, однак, враховуючи подорожчання цін на нерухомість (у тому числі і орендної вартості), доходи відповідача на сьогодні значно зросли, що безпідставно не було взято до уваги судом першої інстанції.

Представник ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити в повному обсязі.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причину неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають спільну доньку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 березня 2014 року, що залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 травня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1 000,00 щомісячно, починаючи з 11 липня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.28-32)

Зі змісту даного рішення вбачається, що судом при визначені розміру аліментів було враховано матеріальне становище ОСОБА_1, яка перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною і отримує лише соціальні виплати, розмір витрат, які необхідно здійснити на неповнолітню дитину відповідного віку щомісяця, а також судом було враховано матеріальне становище ОСОБА_3, який не має постійного місця роботи, інших аліментних зобов'язань, є особою працездатного віку.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині збільшення розміру аліментів суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів в розрізі положень ст. ст. 57-60 ЦПК України на підтвердження факту покращення матеріального становища відповідача, як платника аліментів, за період часу з дня присудження аліментів за рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 березня 2014 року у розмірі 1 000,00 грн. щомісячно, розмір яких визначено з урахуванням матеріального становища відповідача, його сімейного стану, стану здоров'я та працездатного віку, а також погіршення її стану як отримувача аліментів, оскільки обставини, на які посилається ОСОБА_1 мали місце й на момент ухвалення рішення від 03 березня 2014 року й були враховані судом.

Задовольняючи частково позов в частині стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини, суд першої інстанції дійшов висновку щодо правомірності заявлених вимог позивача в частині стягнення з відповідача суми грошових коштів, витрачених позивачем коштів на лікування та навчання ОСОБА_6, за період з липня 2014 року по січень 2015 року, але в розмірі 11 832,50 грн., що складає 50 % від 23665,00 грн., сплачених позивачем (7 475,00 (а.с. 10) + 7 475,00 (а.с. 11) + 8 220,00 (а.с. 71) + 85,00 (а.с. 14) + 210,00 (а.с. 15) + 200,00 (а.с. 16)/ 2 = 11 832,50), оскільки сума грошових коштів, що складає предмет спору, визнана судом як додаткові витрати на дитину, що викликані особливими обставинами, пов'язаними з хворобою дитини та її навчанням.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи і ухвалив законне та обґрунтоване рішення на підставі наданих суду доказів.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладі норми права, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у збільшенні розміру аліментів необґрунтоване, оскільки як правильно вказано в рішенні суду, усі обставини, які враховувалися при визначенні розміру аліментів рішенням Голосіївського районного суду м. Києва 03 березня 2014 року збереглися, а переконливих доказів того, що матеріальний стан відповідача та позивача покращився чи погіршився, відповідно, позивачем надано не було.

Колегія суддів не може прийняти до уваги те, що матеріальний стан позивача погіршився, у зв'язку із народженням другої дитини, оскільки відповідач ОСОБА_3 не зобов'язаний відповідати за матеріальних стан та утримання не своєї дитини.

Судова колегія також не може взяти до уваги посилання апелянта на те, що відповідач умисно не влаштовується на роботу офіційно, щоб приховати свої доходи та має значні неофіційні доходи від здачі в оренду квартири в центральній частині Києва, доходи від чого значно збільшилися, оскільки жодних доказів вказаних обставин позивачем надано не було, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Безпідставними є і доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення додаткових витрат, оскільки відповідно до договору навчання загальна сума навчання складає 69 360 грн., донька сторін досі навчається у вищому навчальному закладі, жодних підстав для її відрахування немає, а тому вказані у договорі витрати сторони понесуть у будь якому разі, виходячи з наступного.

Розділом 6 договору №3146 про навчання від 28.08.2014 року передбачений перелік підстав, відповідно до яких договір може бути припиненим.

Доводи про те, що донька сторін досі навчається у вищому навчальному закладі, жодних підстав для її відрахування немає, а тому вказані у договорі витрати сторони понесуть у будь якому разі є необґрунтованими, оскільки договором передбачені підстави за яких може припинитися договір і відсутність таких підстав на даний час не гарантує їх появу у майбутньому, а тому, колегія суддів вважає правильним рішення суду першої інстанції про стягнення суми додаткових витрат на дитини з урахуванням вже понесених витрат.

Крім того, як вбачається з розділу 4 Договору, замовник вносить поетапно. Плата за перший курс навчання, який закінчується 31.08.2015 року, складає 14 950 грн.

Як встановлено судом та вказано апелянтом у апеляційній скарзі, на даний час навчання доньки сторін оплачено у сумі 23 170 грн., тобто навчання на першому курсі навчального закладу вже оплачено.

Як вбачається з свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 дочка сторін ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с. 6)

Тобто, на момент початку другого курсу навчання (з 01.09.2015р. згідно розділу 4 договору), ОСОБА_6 виповнилося вісімнадцять років, а тому вона досягла повноліття.

Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, щообов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Відповідно до ч. 3 ст. 199 СК право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають.

Аналізуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з тим, що вимоги про стягнення з відповідача майбутніх витрат на навчання дитини на даний час задоволенню не підлягають.

Інших доводів про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року - залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді