Дата документу 23.08.2016
ЄУ № 420/1747/16-ц
Провадження №2-о/420/182/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2016 року Новопсковський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Потапенко Р.Р.

за участю секретаря Колесник Г.О.

заявника ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду смт. Новопсков справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту народження дитини, заінтересована особа Новопсковський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити факт народження нею 14.10.2015 о 09-10 год. в м. Луганськ хлопчика. В обґрунтування своєї заяви заявник зазначила, що вона, перебуваючи на тимчасово окупованій території в м. Луганськ в пологовому відділенні Луганської багатопрофільної лікарні №3, 14.10.2015 о 09-10 год. народила дитину чоловічої статті. На тимчасово окупованій території України вона отримала свідоцтво про народження дитини, яке, як їй стало відомо пізніше, не має юридичної сили. З метою належної реєстрації народження дитини вона звернулася до Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про народження дитини, оскільки медичне свідоцтво про народження, предявлене нею, не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті».

Заявник в судовому засіданні свої вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, викладених у заяві.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, просила розглянути заяву на розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення заявника, допитавши свідків, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії ЕК 000124, виданим 29.01.1999 Артемівським РВ ЛМУ УМВС України в Луганській області, та зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1, кв. Ленінського комсомолуАДРЕСА_1.

На підтвердження факту народження дитини заявник надала медичне свідоцтво про народження № 14 від 14.10.2015 (дублікат), видане «Государственным учреждением «Луганская городская многопрофильная больница № 3» Луганской народной республики» (російською мовою), тобто органом, розташованим на окупованій території, та копію свідоцтва про народження, виданого в м. Луганськ в період окупації, згідно яких ОСОБА_1, яка мешкає за адресою: м. Луганськ, кв. Ленінського комсомолу, б. 5, кв. 18, 14 жовтня 2015 року о 09-10 год. народила дитину хлопчика вагою 2900 грам.

Крім того, на підтвердження факту народження дитини заявником надано копії з виписки історії хвороби № 2526/50, результати УЗД.

Відповідно до відмови у проведенні державної реєстрації народження за вих.№979/02.2-3.19 від 23.08.2016, Новопсковським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області заявнику відмовлено у державній реєстрації народження дитини, оскільки для підтвердження факту народження дитини предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті».

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтвердили факт вагітності ОСОБА_1 та народження нею 14.10.2015 дитини чоловічої статі у м. Луганськ.

Оцінюючи медичне свідоцтво про народження (дублікат) та копію свідоцтва про народження, виданого в м. Луганськ в період окупації, суд виходить з того, що відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно принципу 3 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині має належати з його народження право на ім'я та громадянство.

Відповідно до ч.1 ст.7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

Згідно ч.1 ст.144 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану, а Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою постановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27.02.1991, встановлено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Без державної реєстрації факту народження дитини, вона буде позбавлена можливості в подальшому реалізовувати свої права та обов'язки, що становитиме порушення ст. 8 та інших Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до ст.ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів кожен чинний договір є обов'язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об'єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження дитини на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя та інших. При цьому суд враховує, що відомості про народження дитини від ОСОБА_1, зазначені в лікарському свідоцтві про народження, виданому на окупованій території, підтверджуються також показаннями свідків, випискою з історії хвороби, результатами УЗД.

Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для державної реєстрації народження її сина.

З огляду на викладене, суд вважає, що дійсно для проведення державної реєстрації народження дитини є обєктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, якими є заявник та її дитина, суд на підставі викладеного, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, дійшов до висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту народження нею 14 жовтня 2015 року в м. Луганськ дитини чоловічої статі, що надасть їй можливість державної реєстрації народження її сина та отримання свідоцтва про народження, виданого відповідним державним органом України.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України рішення у даній справі про встановлення факту народження слід допустити до негайного виконання.

Відповідно до ч.7 ст.235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 60, 88, 208, 213, 215, 218, 234-235, 256-259 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту народження дитини, заінтересована особа Новопсковський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, задовольнити.

Встановити, що громадянка України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, 14 жовтня 2015 року в м. Луганськ Луганської області, Україна, народила дитину - хлопчика вагою 2900 грам.

Допустити рішення до негайного виконання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано апеляційному суду Луганської області через Новопсковський районний суд Луганської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: