Справа № 314/7207/16-ц Провадження № 2/314/1839/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

17.11.2016 року м.Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Беспалько Т.Д.

за участю позивача ОСОБА_1

секретаря судового засідання Печонкіної В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вільнянськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просить визнати за ним право власності на житловий будинок ( загальною площею 55 кв.м) з господарськими будівлями: сіни, ганок, козирок «а», сарай «Б», погріб « пг», вбиральня «У», який розташований за адресою : с. Максимівка, вул. Центральна, 41, Вільнянського району, Запорізької області та прилеглої до житлового будинку земельної ділянки.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що між сторонами у липня 2015 року було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку. Позивач свої зобов'язання по вказаному договору виконав, шляхом оплати ціни житлового будинку у розмірі визначеному у договорі. В свою чергу ОСОБА_2 свої зобов'язання виконала в повному обсязі, шляхом передачі у власність ОСОБА_1 житлового будинку, однак ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

Позивач в судовому засіданні наполягає на вимогах, відповідач в судове засідання не з»явився, про час та місце слухання справи попереджений належним чином.

Відповідно до ч.1 ст. 224 та ст. 225 ЦПК України, суд постановив ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд встановив наступні обставини:

У липні 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку ( загальною площею 55 кв.м) з господарськими будівлями: сіни, ганок, козирок «а», сарай «Б», погріб « пг», вбиральня «У», який розташований за адресою : с. Максимівка, вул. Центральна, 41, Вільнянського району, Запорізької області та прилеглої до житлового будинку земельної ділянки.

Позивач свої зобов'язання по вказаному договору виконав, шляхом оплати ціни житлового будинку у розмірі визначеному у договорі. В свою чергу відповідач свої зобов'язання виконав в повному обсязі, шляхом передачі у власність житлового будинку. Зазначені обставини підтверджуються розпискою яка написана відповідачем власноруч.

Ухиляючись від нотаріального посвідчення договору, відповідач порушує умови укладеного з позивачем договору, створює перешкоди щодо виникнення у позивача права власності на житловий будинок, що є предметом купівлі-продажу, і фактично заперечує виникнення у позивача права власності на цей об'єкт.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За визначенням ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном.

Відповідно до 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

В силу ч.2ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1ст. 334 ЦК України передбачає, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вказано у ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це права оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім'я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (яка підлягає застосуванню відповідно до ст. ст.2, 9, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...»

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_3 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначенні сподівання відповідачем порушені.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 208, 209, 212 215, 224-226, 294 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок ( загальною площею 55 кв.м) з господарськими будівлями: сіни, ганок, козирок «а», сарай «Б», погріб « пг», вбиральня «У», який розташований за адресою : с. Максимівка, вул. Центральна, 41, Вільнянського району, Запорізької області та прилеглу до житлового будинку земельну ділянку розміром 0,51 га для ведення особистого підсобного господарства, посвідчену державним актом на право приватної власності на землю серії ЗП 04У № 1188.

Рішення позивачем може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області через Вільнянський районний суд Запорізької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення може бути переглянуте Вільнянським районним судом Запорізької області, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Т.Д. Беспалько

17.11.2016