Справа № 159/2671/16-ц
Провадження № 2/159/1017/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2016 року м. Ковель

ОСОБА_1 міськрайсуд Волинської обл..

в складі: головуючого - судді Логвинюк І. М.,

при секретарі судового засідання Щесюк Н.Й.,

за участю представника позивача - адвоката - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ковелі Волинської обл. цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, 21.08.98 р. н., ОСОБА_5, 07.01.2 000 р. н., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Волинське регіональне управління Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, про визнання права на об"єкт інвестування, що становить 1/3 частку квартири,

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 13, 60, 61, 213 - 218, 88 ЦПК України, ст. ст. 11, 16, 316 - 323, 325, 328, 331, 398, 379 - 382, 509, 510, 512, 514, 516, 526, 527, 610 - 614, 623, 875 - 886, 1 054, 1 216 - 1 218, 1 220, 1 222, 1 225, 1 258, 1 261, 1 267 - 1 270 ЦК України, ст. ст. 1, 2, 4, 7, 9 Закону України "Про інвестиційну діяльність", суд

в с т а н о в и в:

13.07.16 р. представником позивача адвокатом було подано до суду вказаний вище позовом позивача, обґрунтований тим, що 07.08.14 р. померла її матір ОСОБА_6. Після смерті матері залишилось спадкове майно, що складається з кв. № 14 у буд. № 70 «б» по вул. Ватутіна у м. Ковелі Волинської області. Спадкоємцями майна спадкодавиці є вона та двоє її братів відповідачів у справі. Шлюб їх батьків було розірвано. Заповіту матір не складала. Вона у встановленому законом порядку звернулась у нотконтору із заявою про прийняття спадщини за отриманням свідоцтва про право на спадщину на належну їй частку у спадковому майні, однак, листом від 28.03.15 р. № 763/01 16 ОСОБА_1 держнотконтора відмовила їй з тих підстав, що не надано правовстановлюючих документів щодо належності майна спадкодавиці; було рекомендовано звернутись до суду про визнання права власності на майно в порядку спадкування. Рішенням ОСОБА_1 міськрайсуду Волинської області від 25.12.15 р. їй було відмовлено у задоволенні відповідного позову. Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 28.01.16 р. вищезазначене рішення суду було залишено без змін. Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ було відмовлено у відкритті касаційного провадження. Судом було встановлено, що їй необхідно повторно звернутись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак, на майнові права та обов»язки спадкодавиці. ОСОБА_1 держнотконтори від 06.05.16 р. їй надано відповідь, роз»яснено, що оскільки не надано правовстановлюючих документів щодо належності майна спадкодавиці, видача свідоцтва про право на спадщину неможлива; було рекомендовано звернутись до суду про визнання майнових прав в порядку спадкування. Листами від 12.12.16 р., 03.03.16 р. третя особа їй повідомила, що у випадку відмови нотаріуса, їй необхідно звернутись до суду про визнання майнових прав на спадкове майно. Зазначає, що, дійсно, її матір за життя не встигла виготовити правовстановлюючих документів на спадкове майно на своє ім»я та раптово померла. За життя спадкодавиці останній на умовах інвестора за договором про інвестування у будівництво житла № ВЛ - 07/01 1 5 від 25.12.06 р., на виконання такого ОСОБА_6 і було передано вищезазначену квартиру за актом від 14.02.14 р., належало право на вказану вище квартиру. Покликаючись на п. 9 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зазначає що вищезазначена квартира є спадковим майном, тому вона має законне право на визнання за нею майнових прав на вказане вище спадкове майно, а за ст. 1 267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. У їх випадку, ці частки складають по 1/3 на кожного спадкоємця. Вартість вищезазначеної квартири складає 187 944 грн.. Покликаючись на ст. ст. 11, 15, 16, 177, 181, 182, 190, 316 323, 325, 328, 331, 334, 379 382, п. 2 ст. 386 ЦК України, ст. 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», ст. ст. 4, 7, 9 Закону України "Про інвестиційну діяльність", зазначає, що існує можливість порушення її права у майбутньому зі сторони третіх осіб, підлягає судовому захисту її невизнаване право, а саме: майнове право на частку у об»єкті інвестування: вищезазначеної квартири. За актом приймання передачі квартири від 14.02.14 р. її матір прийняла квартиру. Згідно з довідкою від 13.02.14 р., виданою третьою особою, за її матір»ю відсутня заборгованість перед забудовником. Згідно з декларацією про готовність об»єкта до експлуатації, такий до експлуатації готовий. А тому просить позов задовольнити та визнати за нею майнові права на об»єкт інвестування, а саме: 1/3 частку вищевказаної квартири.

Оскільки відповідачі на час звернення позивача з розглядуваним позовом до суду не досягли повноліття, за ухвалою суду від 02.09.16 р. до участі у розгляді справи було залучено їх батька як законного представника.

Позивач у судове засідання не з»явилась, хоча належно оповіщена. Про причини неявки суду не повідомила.

Представник позивача - адвокат - у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, обгрунтувавши його вищенаведеними доводами. Суду додатково пояснив, що позивач не має можливості стати стороною кредитного договору з третьою особою, пов»язаного з кредитуванням будівництва, у т. ч., спірної квартири, через бездіяльність відповідачів у вирішенні такого питання і відсутність порозуміння між сторонами. Просить позов задовольнити.

Відповідачі та їх законний представник у судове засідання не з»явились, хоча, кожен зокрема, належно оповіщені. Про причини неявки суду не повідомили. Письмового заперечення проти позову до суду не подали.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Волинського регіонального управління Держфонду сприяння молодіжному житловому будівництву - у судове засідання не з»явилась, хоча третя особа належно оповіщена. Про причини неявки представника третьої особи суду не відомо. Попередньо представником третьої особи подано до суду заяву з проханням справу розглядати у її відсутності, зазначено, що заперечень проти позову немає.

На думку суду, розгляд справи можливий у відсутності осіб, які не з»явились.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача - адвоката, дослідивши докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позов безпідставний та не підлягає до задоволення.

За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Серед способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

07.08.14 р. померла мати сторін - ОСОБА_6, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії I - ЕГ № 160427, виданого 08.08.14 р. відділом держреєстрації ацс по м. Ковелю ОСОБА_1 МРУЮ Волинської обл..

Позивач та обоє неповнолітніх відповідачів, є її дітьми, що стверджується копіями свідоцтв про народження ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Як слідує з копій матеріалів спадкової справи № 47/2015, що заведена нотконтрою після смерті ОСОБА_6, спадщину після смерті своєї матері прийняли у встановленому законом порядку та строки відповідно, як позивач, так і обоє неповнолітніх відповідачів.

З листів ОСОБА_1 держноктонтори №№ 763/01 16, 703/01 16 від, відповідно, 28.03.15 р., 06.05.16 р., вбачається, що позивачеві нотконторою відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме: на вказану вище квартиру, а не у видачі свідоцтва про право на майнові права, як про це стверджує позивач у своїй позовній заяві.

Відповідно до ст. 1 216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця).

Згідно з положеннями ст. 1 217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Як слідує із ст. 1 218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1 220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1 261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_6 є лише сторони у справі як спадкоємці першої черги.

Як слідує із змісту ч. 1 ст. 1 267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом, дійсно, є рівними.

Як слідує з положень ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; інші юридичні факти.

25.12.06 р. між управлінням житлового будівництва Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» як забудовником та ОСОБА_6 як інвестором було укладено договір № 03 127 про інвестування в будівництво (реконструкцію) житла (далі договір інвестування), за умовами якого остання приймає участь у фінансуванні будівництва (реконструкції) житла з метою отримання у власність квартири шляхом внесення коштів в інвестування свої частки, з подальшим отриманням її у свою власність згідно з цим договором. Об»єктом інвестування є будівництво вказаної вище квартири, розміри площі якої зазначено у договорі проектними і такими, що підлягають встановленню точно в результаті наступної техінвентаризації. Після введення об»єкта в експлуатацію, вона набуває права на отримання своєї частки, що оформляється відповідним актом приймання передачі згідно з цим договором. Об»єктом інвестування є будівництво квартири № 14 у буд. № 70 б по вул. Ватутіна у м. Ковелі Волинської області. Наведене вище стверджується копією договору інвестування та копіями додаткових угод № 1 від 23.10.07 р., № 2 від 18.02.08 р., № 3 від 25.12.06 р., № 4 від 17.07.09 р., № 5 від 24.12.10 р., № 6 від 20.10.12 р. до нього, що стосувались ряду істотних умов.

Як слідує з положень ст. ст. 1, 2, 4, 7, 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» у його редакції, чинній на час укладення договору інвестування і додаткових угод до нього, інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій.Основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода).

Відповідно до ст. ст. 509, 510 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У зобов'язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Суд звертає увагу на те, що позивачем закладено вимоги про визнання за нею майнових прав лише на 1/3 частку вказаної вище квартири як на об»єкт інвестування, тоді як об»єктом інвестування, в дійсності, відповідно до договору інвестування, є будівництво квартири № 14 у буд. № 70 б по вул. Ватутіна у м. Ковелі Волинської області.

За змістом ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Як слідує із положень ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як вбачається із ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абз. 1 цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Як зазначено у ст. 398 ЦК України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Відповідно до копії акта приймання передачі квартир згідно з договором інвестування, 14.02.14 р., у якому ОСОБА_6 фігурує як позичальник, третя особа у справі прийняла від Департамента житлово комунального господарства та будівництва Волинської ОДА вищевказану квартиру житл. пл. 33, 5 кв. м. згідно з договором інвестування.

Наведене вище спростовує посилання позивача на те, що спірну квартиру за життя прийнята за актом приймання передачі від 14.02.14 р. її матір ОСОБА_6.

Відповідно, спадкодавиця за життя не набувала у встановленому законом порядку права власності на квартиру в світлі положень ст.ст. 316 - 323 ЦК України, як про це безпідставно стверджує у своїй позовній заяві позивач.

Згідно з копіями техпаспортів на квартиру № 14 у житловому будинку № 70 б по вул. Ватутіна у м. Ковелі Волинської області, виготовлених, відповідно, 27.02.14 р. та 05.05.15 р. КП «Волинське облбюро техінвентаризації», ТОВ «Бюро оцінки та інвентаризації», житлова площа квартири уточнена і складає 33,5 кв. м..

Як слідує з копії Декларації про готовність об»єкта до експлуатації, зареєстрованої у інспекції ДАБК у Волинській області у листопаді 2013 р., на яку посилається позивач у своїй позовній заяві, такий об»єкт як нове будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованим торговельно побутовим блоком по вул. Ватутіна, 70 Б у м. Ковелі (1 черга житлова секція № 1) із 30 - ма квартирами та нежитловими приміщеннями, а не квартиру, як про це зазначає позивач, було визнано таким, до готовий до експлуатації.

Відповідно до ст. 1 054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

27.12.06 р. між третьою особою у справі - Волинським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» як Фондом та ОСОБА_6 як позичальником було укладено кредитний договір № 204 (далі кредитний договір), за умовами якого, з врахуванням Положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім»ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла (далі Положення), затвердженого постановою КМ України «Про порядок на будівництво (реконструкцію) і придбання житла» від 29.05.01 р. № 584 (далі Постанова № 584), Фонд надав ОСОБА_6 прямий адресний (цільовий) кредит в сумі 180 536 грн. із строком повернення 95 кварталів з дати його укладення, на будівництво (реконструкцію) житла заг. пл. 62, 0 кв. м. згідно з проектом, а саме: вищезгаданої квартири. Позичальник зобов»язалась (п. п. 3.1 3.3 кредитного договору) укласти з Фондом договір про іпотеку збудованого (реконструйованого) за рахунок кредиту житла. При цьому позичальник зобов»язалась також (п. п. 4.2 4.2.10 кредитного договору) з моменту відправлення їй повідомлення про введення житла у експлуатацію, на протязі певного проміжку часу: внести остаточну суму першого внеску після отримання у БТІ техпаспорта; надати Фонду довідку про зняття з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і доручення представникові Фонду для подальшого оформлення свідоцтва про право власності на квартиру і довідки - характеристики БТІ (витягу з електронного Реєстру прав власності на нерухоме майно (далі витяг з Реєстру); після подачі представником Фонду документів на оформлення свідоцтва про паво власності на квартиру, сплатити витрати, пов»язані з виготовленням свідоцтва про право власності; після отримання представником Фонду свідоцтва про право власності на квартиру, подати необхідні документи, сплатити виготовлення і отримати довідку характеристику БТІ і акт експертної оцінки квартири, при бажанні сторін; після отримання витягу з Реєстру та акта експертної оцінки майна (при бажанні сторін) за власний рахунок укласти договір іпотеки і договір страхування квартири; продовжувати вчасно та у повному обсязі здійснювати проплати за кредитним договором.

Крім цього, сторони кредитного договору погодили, що (п. п. 4.4.4, 4.4.5 кредитного договору) позичальник має право володіти та користуватись збудованим житлом спільно із членами своєї сім»ї з моменту оформлення свідоцтва про право власності та укладення договору про іпотеку, і право розпоряджатись майном - після повного виконання зобов»язань за кредитним договором. Збудоване житло передається позичальнику у власність. Свідоцтво про право власності на житло надається позичальникові після укладення нею договору про іпотеку житла. Фінансування витрат, пов»язаних з оформленням права власності на житло, зокрема, здійснюється за рахунок позичальника (п. 6.1 кредитного договору). П. 6.7 кредитного договору його сторони передбачили та погодили, що у разі смерті позичальника його права та обов»язки за кредитним договором переходять до спадкоємців, що оформляється додатковою угодою до кредитного договору.

У подальшому сторони кредитного договору уклали додаткову угоду від 31.10.07 р. до нього, що стосувалась ряду істотних умов.

Вищенаведене стверджується копіями: кредитного договору, додаткової угоди до нього.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як слідує з копій листів третьої особи у справі № № 164, 251 від 12.02.16 р., 03.03.16 р., остання роз»яснювала позивачеві, що оскільки між спадкодавицею за життя останньої та третьою особою у справі 27.12.06 р. було укладено кредитний договір № 204 про надання кредиту на будівництво житла загальною пл. 62, 0 кв. м. за вищезазначеною адресою, і позичальниця померла, права та зобов»язання останньої за кредитним договором переходять до, зокрема, позивача як спадкоємиці і це оформляється додатковою угодою до кредитного договору. Вона, серед інших спадкоємців, має майнові права за укладеним спадкодавицею за життя договорами. Вона, зокрема, успадкувала усі права та обов»язки, що належали її матері як позичальнику, на момент смерті, за укладеними договорами. Рекомендувала звернутись до нотконтори з приводу видачі свідоцтва про право на спадину у вигляді майнових прав та обов»язків спадкодавиці, що набуті останньою за життя, у т. ч. - за вказаними вище договорами; зазначила, що це сприятиме у подальшому укладенні між позивачем, зокрема, та третьою особою додаткового договору до кредитного договору.

Наведене вище свідчить про готовність третьої особи до виконання положень п. 6.7 кредитного договору, укладеного із ОСОБА_6, за обставин, що склались, тобто, до укладення із спадкоємцями ОСОБА_6, у т. ч. позивачем - відповідного (відповідних) додаткового (додаткових) договору (договорів) до кредитного договору. Цим же спростовується посилання позивача на те, що такі її права можуть бути порушені третіми особами.

Вказане вище кореспондується із положеннями ст. 1 222 ЦК України. На вищезазначний пункт кредитного договору (6.7) покликалась у своїх листах, адресованих позивачеві, і третя особа.

Крім того, позивач не надала суду переконливих доказів того, що вона зверталась до нотконтори з приводу видачі їй свідоцтва про успадкування нею прав та обов»язків, що належали її матері за договором інвестування, кредитним договором на момент смерті, і отримала відмову.

Суд приймає до уваги, що за кредитним договором ОСОБА_6 отримала не лише права, а й зобов»язалась, після отримання квартири за актом приймання передачі як інвестор за договором інвестування, з врахуванням укласти з третьою особою у справі договір про іпотеку квартири, здійснити проплату внесків; надати третій особі довідку про зняття з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і доручення представникові третьої особи для подальшого оформлення свідоцтва про право власності на квартиру на її ім»я. І лише після подачі представником представником третьої особи документів на оформлення на її ім»я свідоцтва про право власності на квартиру, після отримання витягу з Реєстру - укласти договір іпотеки.

Таким чином, матір сторін за договором інвестування від 25.12.06 р. виступила інвестором у будівництво вказаної вище квартири, що розташована у житловому будинку, що збудований та прийнятий в експлуатацію у листопаді 2013 р. (1 ша черга). У тісному взаємозв»язку з договором інвестування 27.12.06 р. ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, предметом якого стало надання їй пільгового довготермінового кредиту на придбання житла вказаної вище квартири відповідно до проектної документації. ОСОБА_6 14.02.14 р. не отримувала за актом приймання передачі вищезазначеної квартири, померла до оформлення у встановленому законом порядку та відповідно до умов як договору інвестування, так і кредитного договору - за нею права власності на цю квартиру.

Як слідує із змісту ст. ст. 512, 514 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, правонаступництва. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зміст вищевказаного кредитного договору обумовлений та кореспондується з нормами Положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім»ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла (далі Положення), затвердженого постановою КМ України «Про порядок на будівництво (реконструкцію) і придбання житла» від 29.05.01 р. № 584. Відповідно до кредитного договору позичальникові в установленому порядку видається свідоцтво про право власності на збудоване (реконструйоване) житло. Фінансування витрат, пов'язаних з оформленням цих документів, здійснюється за рахунок позичальника.

Вищенаведене пояснює наявність у позивача копії квитанції про проплату ОСОБА_6 за життя за таку послугу як видача свідоцтва про право власності на житло 120 грн., що скеровані на рахунок реєстраційної служби, що, однак, не свідчить про те, що спадкодавиця набула права власності на спірну квартиру.

Суд приймає до уваги і те, що, згідно з Положенням, передача в заставу збудованого (реконструйованого) або придбаного житла здійснюється одночасно з оформленням права власності позичальника на це житло. Такого договору застави (іпотеки) тощо квартири від імені ОСОБА_6 за життя останньої укладено не було.

Суд враховує, що за умовами кредитного договору, що відповідає і змісту п. 42 Положення, у разі смерті позичальника його права і зобов'язання за кредитним договором та договором про іпотеку переходять до спадкоємця, що оформляється відповідними договорами (додатковими угодами до кредитного договору).

Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як слідує з копії рішення ОСОБА_1 міськрайсуду Волинської області від 25.12.15 р. у цивільній справі № 159/4 546/15 ц провадження № 2/159/1 270/15 за позовом ОСОБА_3 до неповнолітніх: ОСОБА_4, 21.08.98 р. н., ОСОБА_5, 07.01.2 000 р. н., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Волинське регіональне управління Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, про визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування, що набрало законної сили 28.01.16 р.; копії ухвали апеляційного суду Волинської області від 28.01.16 р. у цій же справі, судом першої та другої інстанцій було встановлено, що сторони є спадкоємцями покійної ОСОБА_6, яка за життя уклала договір інвестування та кредитний договір, що стосувались спірної квартири. За життя ОСОБА_6 спірна квартира не передавалась, що було уточнено у ухвалі суду апеляційної інстанції. За життя ОСОБА_6 не набула у встановленому законом та вищевказаними договорами, та, відповідно, не оформила свого права власності на спірну квартиру. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що до складу спадщини входять усі права та обов»язки спадкодавиці, що належали їй на момент смерті. До майнових прав належить, зокрема, право вимоги, що виникає з приводу володіння, користування та розпорядження майном, право вчиняти дії щодо оформлення права власності на майно. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Позивач, як і відповідачі як діти спадкодавиці мають майнові права та обов»язки, що належали їх матері за договором про інвестування від 25.12.06 р. та кредитним договором від 27.12.06 р.. У випадку відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину на майнові права та обов»язки спадкодавиці, позивач, у числі спадкоємців, не позбавлена права звертатись до суду із позовом про визнання за нею майнових прав та обов»язків за договором про інвестування та кредитним договором, що належали спадкодавиці на момент її смерті. Було визнано, що позивач обрала неналежний спосіб захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Із тексту вказаних вище судови рішень не випиває, що судами встановлено, що позивачеві необхідно повторно звернутись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак, на майнові права та обов»язки спадкодавиці, як про це безпідставно стверджує позивач у своїй позовній заяві

Однак, позивач, не врахувавши вищезазначених судових рішень, не надавши суду переконливих доказів того, що мала місце відмова нотаріуса у видачі їй свідоцтва про право на спадщину на майнові права та обов»язки спадкодавці за договором про інвестування та кредитним договором, що належали спадкодавиці на момент її смерті, звернулась до суду із розглядуваним позовом; просить суд визнати за нею майнові права на об»єкт інвестування, яким є згідно з договором інвестування не вищезазначена квартира, а її будівництво, а за твердженням позивача 1/3 частка вищезазначеної квартири, що не відповідає дійсності і спростовується копією договору інвестування.

Рішення суду про визнання за позивачем майнових прав на конкретно визначений обєкт нерухомого майна, що завершений будівництвом та введений в експлуатацію, є документом, на підставі якого може бути зареєстроване право власності на такий обєкт. Позивач, крім того, заклала вимоги, що стосуються 1/3 частки квартири, хоча поділ такої, як встановлено судом, на даному етапі проведений бути не міг.

Задоволення позову, закладеного позивачем, на думку суду, призведе до порушення прав третьої особи як особи, якій забудовником передано спірну квартиру у фактичне володіння, та з якою ОСОБА_7 за життя було укладено відповідні договори, що стосувались квартири, а не її часток.

Так, такі договори містять положення не лише про наявність у ОСОБА_6 ряду прав, а й передбачали виконання ОСОБА_7 ряду обов»язків, що стверджується копіями договору інвестування, кредитного договору.

Крім того, суд вважає, що закладення позивачем позову лише до інших спадкоємців, які, як встановлено судом, на даний час також не оформили у встановленому законом порядку правовідносин по успадкування прав та обов»язків ОСОБА_6 за договором інвестування та кредитним договором чи свого права власності на спірну квартиру; не надали суду заперечення проти вимог позивача і не оспорюють її прав, без закладення позову і до Волинського регіонального управління Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву як замовника будівництва, власника уведеного в експлуатацію об»єкта, в складі якого є спірна квартира, не є відповідним чинному законодавству.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач обрала невідповідний чинному законодавству спосіб захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів. А тому у задоволенні позову слід відмовити.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, суд вважає, що підстав покладати ці витрати на неповнолітніх відповідачів немає.

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської обл. через ОСОБА_1 міськрайсуд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу подано не було.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий:ОСОБА_8