АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Мараєвої Н.Є.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 8 червня 2016р. по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

у серпні 2014р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 66 590,21грн., що еквівалентно 4 045,71 доларам США.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 17 квітня 2008р. між АК «Брокбізнесбанк», правонаступником якого він є, та відповідачем був укладений кредитний договір № 522А-60, за умовами якого відповідачу був наданий кредит у розмірі 19 780 доларів США для придбання автомобіля, строком до 17 квітня 2015р. та сплатою 12,5% річних за користування кредитом.

Позивач стверджував, що відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання по поверненню кредиту та сплаті процентів, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 12 серпня 2014р. складається із заборгованості за кредитом у сумі 2 774,32 доларів США, що еквівалентно 35 583,37грн., заборгованості за процентами у сумі 202,59 долара США, що еквівалентно 2 598,41грн., неустойки за прострочення сплати кредиту у сумі 962,10 долара США, що еквівалентно 12 339,93грн., неустойки за прострочення сплати процентів у сумі 106,70 доларів США, що еквівалентно 1 368,50грн., та штрафу за прострочення сплати процентів та кредиту - 14 700грн.

У лютому 2015р. позивач збільшив позовні вимоги і просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором станом на 11 лютого 2015р. у сумі 8 550,83 доларів США, що еквівалентно 212 406,73грн., яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 2 774,32 доларів США, що еквівалентно 68 915,48грн., заборгованості за процентами у сумі 386,92 доларів США, що еквівалентно 9 611,28грн., неустойки за прострочення сплати кредиту у сумі 2 124,39 доларів США, що еквівалентно 52 770,95грн. та штрафу у сумі 46 340грн., неустойки за прострочення сплати процентів у сумі 341,56 доларів США, що еквівалентно 8 484,40грн. та штраф у розмірі 46 640грн.

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/10243/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Ладиченко С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Також позивач просив стягнути з відповідача 3% річних за заборгованість по кредиту у сумі 34,92 доларів США, що еквівалентно 867,47грн. та за заборгованість по процентам у сумі 5,61 доларів США, що еквівалентно 139,47грн. та штраф за порушення п. 7.2. та п.п. 4.2.6. кредитного договору у сумі 2 883,10 доларів США, що еквівалентно 71 617,68грн.

- 2 -

Рішенням суду від 8 червня 2016р. у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та наданим доказам, неправильне застосування судом норм матеріального права.

Колегія судів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення відповідача та її представника, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 17 квітня 2008р. Акціонерний банк «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_4, яка змінила прізвище на ОСОБА_1, уклали кредитний договір № 522А-60, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 19 780 доларів США строком до 17 квітня 2015р. та сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5% річних.

Позивачем суду наданий розрахунок заборгованості, згідно якого відповідач з лютого 2014р. припинила вносити щомісячні платежі на погашення заборгованості, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 12 серпня 2014р. складається із заборгованості за кредитом у сумі 2 774,32 доларів США, що еквівалентно 35 583,37грн., заборгованості за процентами у сумі 202,59 долара США, що еквівалентно 2 598,41грн., неустойки за прострочення сплати кредиту у сумі 962,10 долара США, що еквівалентно 12 339,93грн., неустойки за прострочення сплати процентів у сумі 106,70 доларів США, що еквівалентно 1 368,50грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем достроково погашено кредит, а розмір заборгованості не підтверджений належними доказами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і запечень.

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що право кредитора вимагати дострокового повернення кредиту наступає у разі прострочення позичальником повернення чергової частини кредиту, тому позивач повинен був надати суду докази у підтвердження даних обставин, а також довести розмір заборгованості, яку просить стягнути з відповідача.

Під час розгляду справи судом відповідач не заперечувала укладення кредитного договору з позивачем, отримання грошових коштів на підставі цього договору та припинення внесення щомісячних платежів з лютого 2014р., посилаючись на дострокове погашення

- 3 -

кредитної заборгованості, зокрема, за рахунок перерахування банку страховою компанією страхового відшкодування.

Частиною 2 статті 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

З наявних у матеріалах справи платіжних доручень вбачається, що ТДВ СК «Провіта» на рахунок позивача у рахунок погашення заборгованості відповідача за кредитним договором 3 грудня 2008р. перераховано 1268,96грн. та 26 січня 2009р. було перераховано страхове відшкодування у сумі 8 206,35грн.

Відповідно до виписки по рахункам, наданої суду першої інстанції позивачем, страхове відшкодування у сумі 1268,96грн. було зараховано банком 4 грудня 2008р. на погашення заборгованості по відсоткам у розмірі 171,90 доларів США, а страхове відшкодування у сумі 8 206,35грн. було зараховано банком 10 лютого 2009р. на погашення зобов'язання по відсоткам у сумі 184,04 доларів США та погашення зобов'язання за кредитом у сумі 881,71 доларів США.Доводи відповідача про те, що страховою компанією на рахунок банку було перераховано страхове відшкодування у сумі 20 707,35грн. належними доказами під час судового розгляду підтверджено не було.

Вищевикладене спростовує висновок суду першої інстанції про неврахування позивачем у рахунок погашення заборгованості страхове відшкодування у сумі 1269грн. та 8206,35грн.

Колегія суддів вважає правомірним твердження позивача у апеляційній скарзі про безпідставний висновок суду першої інстанції про неправомірне неврахування позивачем у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 11231грн., ніби то сплачених 9 грудня 2009р., та 20 706,35грн. відшкодування вартості ремонтних робіт, які нібито були перераховані банку ТДВ «Страхова компанія «Провіта», так як матеріали справи не містять доказів перерахування зазначених сум на рахунок банку у рахунок погашення заборгованості відповідача за кредитним договором. При цьому, наявність рахунку-фактури на ремонт автомобіля відповідача не свідчить про виконання страховою компанією свого обов'язку по сплаті страхового відшкодування у розмірі, зазначеному у рахунку-фактурі, а у листі від 14 жовтня 2008р. на адресу позивача, ТДВ «СК «Провіта» зазначила, що розмір страхового відшкодування становить близько 12974,92грн.

Отже, наявні матеріали справи спростовують твердження відповідача про виплату страховою компанією страхового відшкодування у розмірі 20 706,35грн., а відтак суд не мав правових підстав для висновку про дострокове погашення відповідачем заборгованості за кредитом у розмірі 19780 доларів США.Разом з тим, у порядку ч. 2 ст. 10 ЦПК України відповідачем було заявлено клопотання про призначення судової економічної експертизи для з'ясування чи підтверджується розмір заборгованості за кредитним договором, який визначений позивачем, наданим ним документами.

Відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз ОСОБА_7 від 31 липня 2015р. наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника перед банком за договором № 522А-60 від 17 квітня 2008р. по сплаті процентів та погашення основної суми боргу документально не підтверджується.

Опитаний під час апеляційного розгляду експерт ОСОБА_7 пояснила, що надані банком документи свідчать про те, що станом на 21 липня 2012р. на погашення кредиту за кредитним договором № 522А-60 відповідачем сплачено 12 656,54 доларів США, а також сплачено 7 216,74 доларів США процентів.

Також банком надані документи про те, що з 20 липня 2012р. грошові кошти зараховувалися на розрахунковий рахунок, який не був зазначений у кредитному договору, а

- 4 -

також на погашення заборгованості за кредитним договором № 522а-60/1, хоча банком суду не було надано доказів, що кредитний договір за вказаним номером був укладений із відповідачем. Крім того, банком не було надано експерту документів, які б підтвердили правомірність зміни рахунку, на якому обліковувалося погашення заборгованості відповідачем та сплату нею процентів, а клопотання експерта про надання таких документів виконано не було.

Судом апеляційної інстанції у порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України було роз'яснено представнику позивача необхідність надання документів, які б підтвердили правомірність дій банку, або спростували висновок експерта, а також право на призначення додаткової або повторної експертизи, проте, позивач своїм право не скористався та належних доказів у підтвердження розміру заборгованості апеляційному суду не надав, висновок експерта відповідними документами спростовано не було, а відтак колегія суддів вважає, що зазначений висновок є належним доказом у даній справі.

Крім того, у разі врахування сум, які банком зараховані на погашення кредиту до 20 липня 2012р. за договором № 522А-60 у сумі 12 656,54 доларів США, та з 21 липня 2012р. по 11 серпня 2014р. за договором № 522А-60/1 у сумі 5003,45, загальний розмір грошових коштів, які сплачені на погашення суми кредиту становить 17 659,99 доларів США, а відтак залишок заборгованості становить 2 120, 01 доларів США. Разом з тим, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у сумі 2 774,32 доларів США.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем суду не було надано належних та достатніх доказів у підтвердження розміру заборгованості відповідачем за кредитним договором № 522А-60, як по тілу кредиту, так і по процентам за користування кредитом.

За змістом ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Пунктом 7.1. кредитного договору № 522А-60 сторони визначили, що за порушення строків погашення заборгованості за кредитом, строків сплати процентів за користування кредитом та комісій, передбачених положеннями цього договору, банк має право нараховувати позичальнику неустойку в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу та штраф у розмірі 20грн. за кожний день прострочення.

Разом з тим, у зв'язку із неможливістю визначити розмір заборгованості за кредитним договором та процентами, колегія суддів позбавлена можливості визначити чи правильно нарахована позивачем неустойка за порушення відповідачем зобов'язань, а нарахування штрафу у фіксованому розмірі суперечить положенням ст.. 549 ЦК України.

Крім того, за положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, тому штраф та пеня не можуть стягуватися одночасно за одне і теж порушення.

Пунктом 7.2 кредитного договору № 522А-60 сторони визначили, що банк має право нараховувати позичальнику неустойку у розмірі 5% від суми фактичного залишку заборгованості за кредитом у разі невиконання чи неналежного виконання позичальником п. 4.2.6. цього договору за кожен факт порушення.

- 5 -

Проте, ненадання позивачем суду належних доказів у підтвердження розміру залишку заборгованості, не надає колегії суддів можливості перевірити правильність нарахування позивачем штрафу на підставі вказаного пункту кредитного договору.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги не були доведені позивачем належними та допустимими доказами під час судового розгляду.

Судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права при здійсненні оцінки наданих доказів у підтвердження погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором та безпідставно зроблений висновок про дострокове погашення заборгованості.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду, якщо це призвело до неправильного вирішення справи.

Судом першої інстанції правильно відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» відхилити, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 8 червня 2016р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: