У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

МостовоїГ.І., Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», поданою його представником Шулікою Аліною Володимирівною, на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 16 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 18 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 23 січня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді встановлено кредитного ліміту в сумі 2 000 доларів США на платіжну карту зі сплатою 19,20% річних.

У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_5 зобов'язання не виконував, у зв'язку з чим станом на 31 січня 2015 року виникла заборгованість у сумі 7 571,19 доларів США.

Оскільки заочне рішення Індустріального районного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2013 року про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в сумі 6 940,91 доларів США не виконано, банк просив стягнути з ОСОБА_5 заборгованість у сумі 630,28 доларів США як різницю між загальним боргом та сумою, що стягнена судовим рішенням.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 16 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 18 червня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 16 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 18 червня 2015 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що 23 січня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді встановлено кредитного ліміту в сумі 2 000 доларів США на платіжну карту зі сплатою 19,20% річних.

У зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань за договором заочним рішенням Індустріального районного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2013 року з ОСОБА_5 на користь банку стягнено заборгованість в сумі 6 940,91 доларів США, з яких 2 003,17 доларів США - заборгованість за кредитом, 3 837,25 доларів США - заборгованість за процентами, 710,39 доларів США - заборгованість з комісії, 62,55 доларів США - штраф (фіксована частина) та 327,54 доларів США - штраф (процентна складова).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з недоведення позивачем невиконання відповідачем рішення Індустріального районного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2013 року про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись не можна.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа «Позика» глави «Позика». Кредит Банківський вклад», якщо інше не встановлено параграфом «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору.

Обставин, які б у інший спосіб врегульовували відносини сторін договору, суди не встановили.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Отже, обов'язок доведення виконання зобов'язання з повернення кредитних коштів покладений на боржника - відповідача у справі.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України і змісту кредитного договору, слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Поклавши на кредитора (позивача) обов'язок доведення обставин щодо виконання боржником (відповідачем) грошового зобов'язання суд першої інстанції допустив такі порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для вирішення справи, і ці недоліки апеляційна інстанція не усунула.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргупублічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником Шулікою Аліною Володимирівною, задовольнити.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 16 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 18 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова С.О.Карпенко Г.І.Мостова М.І.Наумчук