Справа № 375/1746/15-ц
Провадження № 2/375/61/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2016 року Рокитнянський районний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Литвина О.В.,

при секретарі - Юрченко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Рокитне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3

про витребування майна з чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні майном, -

ВСТАНОВИВ:

Звернувшись до суду, позивач просить витребувати від відповідачів набір кухонних меблів, спальню «Сарая», матрас, диван з розкладним кріслом, диван не стар., тумбу кухонну прямост., тумбу кухонну навісну, кутовий диван та крісло розкладне, а також зобовязати їх не чинити перешкод у користуванні належним їй на праві власності вказаним майном.

В обгрунтування таких заявлених вимог посилається на те, що її дочка ОСОБА_3 та ОСОБА_2 під час шлюбу збудували за спільні кошти по вул. Енергетиків в смт. Рокитне Київської області житловий будинок. В 2015 році відносини між відповідачами особливо загострилися, що в кінцевому результаті призвело до розірвання 24.11.2015 року їх шлюбу. Зазначає також, що ще у 2010 році вона домовилася із дочкою про надання подружжю у користування (позичку) деякі меблі для їх будинку, оскільки в них не було коштів для придбання у будинок меблів. При цьому вони домовилися, що на її першу вимогу всі надані позичково меблі, будуть повернуті їй в доброму стані з урахуванням нормального фізичного зносу.Разом з тим, звернувшись у кінці літа 2015 року до дочки із вимогою повернути меблі, вона не може їх собі повернути, оскільки цьому перешкоджає ОСОБА_2, не допускаючи її до будинку.

В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити. Також суду показала, що про передачу відповідачам у користування спірного майна вона домовлялася з ними обома особисто. При цьому вона їм повідомила про те, що після придбання власного житла вона забере це майно. Вказане майно вона придбала за власні кошти та відразу завезла його до будинку відповідачів. Завезти до свого місця проживання вказане майно вона не могла, оскільки на час його придбання у 2010 році вона не мала свого житла і придбала його лише у листопаді 2015 року. Уточнила, що всі меблі, окрім меблів для кухні, вона придбала без попереднього замовлення на їх виготовлення. Набір меблів для кухні вона замовляла особисто, виходячи із розмірів приміщення кухні у будинку відповідачів. Також уточнила, що кутовий диван з кріслом вона не придбавала, а було придбано диван-малютку та окремо крісло. Чому у товарному чеку зазначено, що це кутовий диван, вона пояснити не може.

Уточнила, що все майно вона передала відповідачам добровільно без будь-якого примусу. Зайти до будинку, де знаходяться меблі, вона не намагалася, а лише телефонувала до зятя, який відмовився повернути меблі.

Вирішила забрати меблі влітку 2015 року, коли ще не придбала будинку, оскільки зять перестав утримувати свою сімю, стосунки між ним та дочкою стали поганими і «справа йшла» до розлучення.

Вважає, що відповідачі користуються спірним майном незаконно, а тому воно має бути витребувано судом із їх незаконного володіння.

Підтримав позов за викладених у ньому обставин та підстав і представник позивача, який вважає, що відповідачі незаконно володіють майном позивача, а їх відмова повернути це майно позивачу після її вимоги порушує її право власності щодо останнього, передбачене ст.41 Конституції України, та підлягає судовому захисту. На пропозицію головуючого уточнити, чому саме спір має бути вирішений шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні майном, а не з підстав, що випливають з умов договору позички, який власне і мав місце з огляду на посилання сторони позивача, представник позивача суду показав, що сторона позивача вважає доведеною обставину незаконного володіння відповідачами майном позивача, а тому спір має бути вирішений судом саме шляхом витребування спірного майна із незаконного володіння відповідачів та зобовязання останніх усунути позивачу перешкоди у користуванні спірним майном.

Відповідач ОСОБА_3 позов визнала та суду показала, що позов вона визнає, оскільки дійсно меблі матір придбала для себе і при їх виборі була вона та ОСОБА_2, який їх возив. Домовленість про придбання матірю їм у користування меблів була у її та присутності ОСОБА_2. При цьому мати повідомила, що меблі купить не зразу. Спочатку були придбані меблі у дитячу кімнату, якими були диван-малютка, крісло, шафа-купе, компютерний столик. Також потім були придбані спальний гарнітур, диван, тумбочка під телевізор, телевізор, мякий куточок кутовий, крісло розкладне, набір меблів у передпокій та набір кухонних меблів.

До придбання матірю спірних меблів у їх будинку були старі меблі.

Матір говорила, що меблі вона передає їм з умовою їх повернення на першу її вимогу, коли придбає для себе будинок. Будинок вона придбала у листопаді 2015 року і після цього сказала їй повернути меблі. До придбання будинку вона попереджувала її про необхідність повернення меблів після придбання будинку. Також мати їй повідомляла, що про повернення меблів вона телефонувала ОСОБА_2.

Проти задоволення позову не заперечує.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав та суду показав, що його довіритель заперечує проти позову та при цьому показав, що обставина перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у шлюбі визнається. На разі, між ОСОБА_2 та позивачем у справі не було жодних домовленостей щодо придбання останньою та передачі відповідачу у користування спірних меблів і такі доводи позивача вважає голослівними. Надані нею чеки не є належним доказом придбання нею спірного майна, оскільки в них не зазначено ким вони видані і хто є покупцем. Разом з тим, позивач не змогла ідентифікувати в судовому засіданні кожний вид меблів зокрема за розміром, кольором тощо.

Вважає такий перебіг подій зі сторони позивача, яка являється матірю ОСОБА_3, способом переформатувати процес поділу майна подружжя, яким є відповідачі у справі, зважаючи, що такі дії позивач стала вчиняти лише після погіршення між подружжям стосунків та їх наміру розірвати шлюб. Даний спір вважає результатом розлучення подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Його довіритель дійсно не допускає до будинку ОСОБА_3, маючи намір таким чином перешкодити останній вивезти їх спільне майно із будинку без попереднього його поділу, зважаючи, що ОСОБА_3 раніше винесла з будинку деякі окремі речі домашнього вжитку, особисті речі, електроінструменти. ОСОБА_2 бажає, щоб все нажите ними майно було поділено між ними у цивілізований спосіб.

Просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, а також просив звернути увагу суду, що майно може бути витребувано із незаконного володіння лише у тому випадку, якщо таке майно вибуло із володіння власника цього майна поза його волею, тоді як у даному випадку позивач, як вона показала суду, передала спірне майно відповідачам добровільно.

Просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у судовому засіданні сторін спору та їх представників, свідків, дослідивши отримані у справі письмові докази, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований та не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що в період з 28.09.1991 року по 24.11.2015 року відповідачі у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого за спільні кошти збудували по вул.Енергетиків в смт.Рокитне Київської області житловий будинок. В 2015 році відносини між відповідачами загострилися, що в кінцевому результаті призвело до розірвання 24.11.2015 року їх шлюбу. Всі кімнати будинку, і в тому числі спальна кімната, загальна кімната, дитяча кімната та кухня, на даний час укомплектовані меблями і в тому числі видом меблів, який є в переліку спірного майна за даним позовом.

Вказані встановлені судом обставини визнаються сторонами спору, не оспорюється ними, а тому відповідно до положень ст. 61 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягає.

Разом з тим, обставини придбання позивачем за власний рахунок в період з червня 2010 року по травень 2011 року вказаного нею спірного майна та передачі останнього відповідачам у користування на умовах позички, як про це зазначає вона у своєму позові та на чому наголошувала у судовому засіданні сторона позивача, є спірними.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За вимогами ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень статті 11 вказаного Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів.

Відповідно до статті 60 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань.

З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду спору по суті.

Судом встановлено, що правовідносини, які склалися між сторонами спору і на що прямо вказує позивач у своїй позовній заяві, випливають із договору позички рухомого майна та мають регулюватися положеннями глави 60 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку.

З огляду на показання у судовому засіданні позивача та свідка ОСОБА_4, які визнані у судовому засіданні відповідачаем ОСОБА_3 та не спростовані представником відповідача ОСОБА_2, наявні у матеріалах товарні чеки від імені СПД ОСОБА_4 від 25.09.2010 року та від 21.05.2011 року, суд вважає встановленою обставину придбання позивачем особисто у 2010-2011 роках чотирьох прямостоячих кухонних тумб, чотирьох навісних кухонних тумб та набору кухонних меблів. На разі, належних та достатніх доказів того, що саме вказане індивідуально визначене майно було передано позивачем відповідачам на умовах позички і що цьому передувало укладення між ними усно договору позички спірного майна, в судовому засіданні не здобуто.

Щодо придбання позивачем за власні кошти для власних потреб та передачі відповідачам у тимчасове строкове користування іншого спірного майна, а саме спального гарнітура «Сорая», матрасу, дивана з розкладним кріслом, дивана не стандартного, кутового дивана та крісла розкладного, то на переконання суду у судовому засіданні не здобуто належних та достатніх доказів таких обставин. Самі по собі показання у судовому засіданні з цього приводу позивача та відповідача ОСОБА_3, щирість останньої з яких суд вважає сумнівною з огляду на визнання нею позову та тієї обставини, що спірна ситуація виникла саме після різкого погіршення стосунків подружжя ОСОБА_3, а власне сам позов було предявлено вже після розірвання їх шлюбу, не можуть слугувати належним та достатнім доказом таких обставини, зважаючи, що відповідач ОСОБА_2 в особі свого представника останніх не визнає.

Не можуть на переконання суду слугувати належним та достатнім доказом таких обставин і покази у судовому засіданні свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, яким обставини придбання позивачем спірного майна та передання останнього відповідачам на умовах позички відомо лише зі слів позивача і тільки, та що не дає суду підстави вважати покази останніх належними та достатніми доказам зазначених позивачем обставин спору.

Не є належним та достатнім доказом таких обставин і надані позивачем товарні чеки № 1182 від 08.10.2010 року (щодо придбання кутового дивану та крісла розкладного), № 985 від 03.08.2010 року (щодо придбання дивана та крісла розкладного), № 1450 від 15.08.2010 року (щодо придбання дивана нестандартних розмірів - 2 метри) та № 485 від 04.06.2015 року (щодо придбання спальні «Сорая» та матраса).

Разом з тим, як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач просить витребувати спірне майно із незаконного володіння відповідачів та зобовязати останніх не чинити їй перешкод у користуванні спірним майном, посилаючись у судовому засіданні на ті обставини, що останнє було придбано нею особисто за власні кошти для власних потреб та у звязку із відсутністю на час придбання майна власного житла було передано на умовах позички відповідачам у справі та незаконно перебуває у їх володінні і вони відмовляються повернути їй це майно.

З огляду на посилання сторони позивача про добровільну передачу спірного майна у тимчасове строкове користування стороні відповідача за попередньою усною домовленістю, на зазначені ним у позові правові підстави для вирішення заявленого позову і що вказує, як зазначено вище, на те, що спірні відносини випливають із договору позички, які регулюються положеннями глави 60 ЦК України, зважаючи на суперечливість обставин спору (майно передано за усним договором позички у тимчасове користування) та правових підстав, що випливають з безпосереднього змісту позовних вимог (витребування спірного майна із чужого незаконного володіння та зобовязання не чинити перешкод у користуванні останнім), суд в судовому засіданні пропонував стороні позивача уточнити позовні вимоги, виходячи з того, що спірні відносини випливають саме з договору позички.

Позаяк, як вбачається з отриманих у судовому засіданні показань позивача та його представника, вони просять вирішити спір саме шляхом витребування спірного майна з незаконного володіння відповідачів та шляхом зобовязання відповідачів не чинити позивачеві користуватися належним йому на праві власності спірним майном, оскільки вважають, що останні користуються ним незаконно. Тобто, не на підставі зазначених ними у позові правових підстав (ст.ст. 827, 828, 831, 836 ЦК України, що містяться у главі 60 останнього - «Позичка»), а з підстав витребування майна з чужого незаконного володіння, спірні відносини з приводу чого регулюються положеннями глави 29 ЦК України і в тому числі ст. 387 цього Кодексу.

Відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

За викладеного вище суд не знаходить вимоги позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння та зобовязання не чинити перешкоди у користуванні майном обґрунтованими, тобто такими, що грунтуються на встановлених обставинах справи та законі, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Такий висновок суд узгоджується також з висновками Пленуму Вищого спеціалізованого суду України, викладеними у пункті третьому Постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 в тім, що неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

Визнання позову відповідачем у справі ОСОБА_3 судом не приймається, оскільки у суду наявні підстави щирості такого визнання з огляду на ту обставину, що позивач являється її рідною матірю, обставини, на яку послався у судовому засіданні представник ОСОБА_2 і з чим погоджується суд, в тім, що спір виник саме після різкого погіршення стосунків між подружжям відповідачів та предявлений позов став результатом розірвання їх шлюбу. Викладене дає суду підстави вважати вказаного відповідача заінтересованим у результаті вирішенні спору на користь позивача і що є очевидним.

Вимога представника відповідача в особі ОСОБА_2 про застування до спірних правових відносин наслідків строку позовної давності за викладеного до уваги судом не береться.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 387, 397, 827, 831, 836 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-61, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні майном відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Рокитнянський районний суд шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які не були присутні при постановленні рішення, шляхом подання апеляційної скарги на протязі десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повне обґрунтування рішення виготовлено 29.02.2016 року.

Суддя О.В. Литвин

Рішення набуло законної сили ____________________20___ року