Апеляційний суд міста Києва
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1338/16 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа: реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

В с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_4, Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві та з урахуванням уточнених позовних вимог 23.02.2015, де зазначив Реєстраційну службу Головного управління юстиції у м. Києві 3-ю особою та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 12 вересня 2014 року, посвідчений Черниш Євгеном Володимировичем - приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, шляхом: - скасування державної реєстрації права власності за № 21557383 від 13.05.2014 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_6, - скасування державної реєстрації права власності за № 26752675 від 12.09.2014 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4; визнати за ОСОБА_5 право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.126-131).

Позовні вимоги мотивовані тим, що він згідно договору купівлі-продажу від 27 червня 2012 року набув право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 22.02.2013 Реєстраційна служба головного управління юстиції у м. Києві зареєструвала право власності його на вказану квартиру. 29 вересня 2014 року йому стало відомо, що відповідно до даних державного реєстру на нерухоме майно квартира зареєстрована за іншою особою, а саме за відповідачем ОСОБА_4 Оскільки він квартиру не відчужував, ніяким чином права третім особам на квартиру не передавав, довіреностей іншим особам на вчинення вищезазначених дій не видавав, тобто не вчиняв будь-яких дій, направлених на перехід права власності до іншої особи, оспорювана квартира не є предметом будь-якого обтяження. Тому він звернувся до ВМ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві з заявою про вчинення злочину невстановленою особою, яка шахрайським шляхом заволоділа спірною квартирою, відомості по даній заяві внесені до єдиного реєстру досудових розслідувань № 0011240 від 14.10.2014.

Під час досудового слідства було встановлено, що право власності на квартиру перейшло до ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу квартири посвідченого 12.09.2014 Черниш Є.В. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу. З наданих нотаріусом документів, вбачається, що відповідач ОСОБА_6 з метою заволодіння спірною квартирою шляхом обману звернувся до реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві та пред'явив для реєстрації підроблені документи, а саме рішення Апеляційного суду м. Києва у справі № 22-ц/799/1155/2014 від 23.04.2014 та на підставі підроблених документів було здійснено перереєстрацію права власності. Разом з тим, з листа Апеляційного суду м. Києва вбачається, що в провадженні вказаного суду відповідна справа ніколи не розглядалась, рішення не приймалось, а відтак спірна квартира незаконно вибула з володіння позивача поза його волею.

Ухвалою суду від 23.02.2015 провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа: реєстраційна служба Головного управління юстиції в м. Києві закрито в частині вимог щодо визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності за № 21557383 від 13.05.2014.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа: реєстраційна служба Головного управління юстиції в м.Києві, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння задоволені частково.

Визнано недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений 12 вересня 2014року між ОСОБА_6, від імені якого діяв на підставі довіреності ОСОБА_8, та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернишом Є.В., зареєстрований в реєстрі нотаріуса за № 764.

Витребувано у ОСОБА_4 з чужого незаконного володіння квартиру АДРЕСА_1 та повернуто її ОСОБА_5.

Стягнуто на користь ОСОБА_5 пропорційно до задоволених позовних вимог судові витрати з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 у рівних частинах по 243,60грн. з кожного.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_3 - представник ОСОБА_4 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, а також недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Зокрема зазначала, що обставини, на які посилається позивач, обгрунтовуючи свої позовні вимоги, а саме підроблення ОСОБА_6 рішення апеляційного суду та подальше використання його для шахрайського заволодіння майном ОСОБА_5, можуть бути встановлені лише вироком суду, ухваленим за результатами розгляду кримінальної справи, в рамках якої буде проведена судова криміналістична експертиза та підтвердженні факт підроблення рішення суду, а отже і наявність «обману» в діях ОСОБА_6 На момент ухвалення оскаржуваного судового рішення будь-які підтвердження таких злочинних дій як підроблення документів та шахрайство в діях ОСОБА_6 відсутні, а отже і не може бути встановлений факт наявності обману в діях ОСОБА_6 при укладенні з ОСОБА_4 договору купівлі-продажу квартири.

А отже, відсутні підстави визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 12.09.2014, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, зареєстрований та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. під № 764. Зважаючи на те, що відсутні підстави визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, та ОСОБА_6 мав право відчужувати квартиру як особа, за якою зареєстроване у встановленому законом порядку право власності, то суд першої інстанції помилково задовольнив вимогу позивача про витребування з незаконного володіння ОСОБА_4 квартири на підставі ст. 388 ЦК України. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку позивача ОСОБА_5, відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_4, його представника, третьої особи реєстраційної служба Головного управління юстиції у м. Києві в судове засідання, які належним чином про час та місце розгляду справи були повідомлені, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24.10.2008 року у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення суду в частині відмовлених позовних вимог сторонами не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України не є предметом апеляційної перевірки.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положеньст.57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з п. 2 Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 р. №14 "Про судове рішення у цивільній справі" обгунтованим визнається рішення , в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи , висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обгрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_5 та визнаючи недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 12 вересня 2014року між ОСОБА_6, від імені якого діяв на підставі довіреності ОСОБА_8 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернишом Є.В., зареєстрований в реєстрі нотаріуса за № 764 та витребовуючи у ОСОБА_4 з чужого незаконного володіння квартиру АДРЕСА_1 та повертаючи її ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні достовірно було встановлено, що договір купівлі- продажу від 12 вересня 2014року щодо продажу квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було вчинено з недодержанням в момент укладення договору вимог, які встановлених ст. 203 ІЖ України щодо вільного волевиявлення власника квартири ОСОБА_5 і відповідності такого правочину його внутрішній волі, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про визнання недійсним Договору купівлі-продажу від 12.09.2014, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ЧернишомЄ.В. та зареєстрованого в реєстрі за №764, та витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння у добросовісного набувача - ОСОБА_4

Такі висновки суду є правильними і колегія суддів з ними погоджується дивлячись на таке.

При ухваленні рішення про залишення без задоволення позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 27.06.2012, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьміним О.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 15, ОСОБА_5 купив квартиру під АДРЕСА_1 (реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно - 33762817, зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 27.05.2011р.) (а.с.7-8). Право власності на зазначену квартиру зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за ОСОБА_5, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 0, що підтверджується Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 686591 від 22.02.2013 (а.с.9).

При цьому ОСОБА_6 зареєстрував своє право власності на спірну квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 21557383 від 13.05.201, на підставі рішення Апеляційного суду м.Києва від 23.04.2014 (а.с.77).

В матеріалах справи наявне рішення Апеляційного суду м. Києва (апеляційне провадження № 22-ц/799/1155/2014) від 23 квітня 2014 року у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_10, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 02 листопада 2012 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу квартири укладеним та визнання права власності, згідно з яким - за ОСОБА_6 визнано право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 97,20 кв.м. та водночас припинено право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 яке належало йому на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 269, виданого 27.06.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьмін О.О. (а.c.75-76).

Згідно договору купівлі-продажу від 12.09.2014, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., зареєстрованого в реєстрі за № 764, ОСОБА_6, від імені якого діяв ОСОБА_8 на підставі довіреності, посвідченої 02.09.2014 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., за реєстровим № 2562 (Продавець за договором), передав у власність ОСОБА_4 (Покупець за Договором) квартиру АДРЕСА_1 (а.с.10-11). Право власності ОСОБА_4 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 26752675 від 12.09.2014 (а.с.113 на звороті).

У провадженні Шевченківського районного суду м. Києва не перебувало справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу квартири укладеним та визнання право власності, що підтверджується Листом Шевченківського районного суду м. Києва від 05.02.2015 № 3869/07-01/14-Вих/К-301 (а.с.139)

З Витягу по кримінальному провадженню № 0011240, внесеному до ЄРДР за заявою ОСОБА_13 14.10.2014 вбачається, що 20.09.2014 невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа квартирою АДРЕСА_1 що належить ОСОБА_5 (а.с.12). Водночас, 29.09.2014 до Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві з заявою звернувся ОСОБА_4, який повідомив, що 12.09.2014 у м. Дніпропетровськ, вул. Чкалова у приватного нотаріуса ЧернишаС.В. невстановлена особа, під приводом продажу квартири АДРЕСА_1 шахрайським шляхом заволоділа його грошовими коштами, про що дані внесені до ЄРДР № 0010513 від 30.09.2014, що підтверджується довідкою Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві (а.с.48).

Як вбачається з матеріалів справи предметом судового розгляду є спір про визнання правочину щодо відчуження об'єкту нерухомого майна недійсним з підстав відсутності у відчужувача волі на його вчинення та витребування цього об'єкту з чужого незаконного володіння.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено в ст. 203 ЦК України. Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цієї вимоги згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою недійсності правочину.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_5 посилався на те, що наміру відчужувати належну йому квартиру не мав, квартира відчужена всупереч його волі.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину (позивача) волевиявлення на його вчинення, суд першої інстанції виходив з ретельного дослідження наявних у справі доказів, як кожного окремо, так і їх в сукупності.

Суд першої інстанції встановивши, що під час розгляду справи рішення Апеляційного суду м.Києва у справі № 22-ц/799/1155/2014 від 23.04.2014, яким ніби-то було визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та припинено право власності позивача на зазначену квартиру ніколи не приймалось, а відтак є підробленим, що підтверджується матеріалами справи, а тому суд правильно прийшов до висновку, що укладення договору купівлі-продажу від 12 вересня 2014 року вчинено з порушенням вимог ст.203 ЦК України щодо вільного волевиявлення учасника правочину на його укладення, а саме законного власника спірної квартири - ОСОБА_5 і відповідності такого правочину його внутрішній волі як власника відповідного майна, а отже відповідно до ст. 215 ЦК України такий правочин визнається судом недійсним.

Положенням ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном.

Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

В силу ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353цього Кодексу.

Цивільним кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Враховуючи вимоги ст. 388 ЦК України, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що оскільки спірна квартира вибула з володіння позивача не з його волі, то вона підлягає витребуванню від добросовісного набувача відповідача ОСОБА_4.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав до часткового задоволеня позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування до спірних правовідносин норм матеріального права та порушення процесуальних норм, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.

Всі висновки суду першої інстанції щодо правомірності заявленого позову повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 не містить, а до апеляційної інстанції сторона відповідачів не з'явилася.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: