Справа №591/2519/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/56/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Бойка В. Б.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Семеній Л. І.

за участю секретаря судового засідання -

ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області апеляційні скарги ОСОБА_4 та Публічного акціонерного товариства акціонерний банк « Укргазбанк » на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 листопада 2015 року

в цивільній справі за позовною заявою Публічного акціонерного товариства акціонерний банк « Укргазбанк » до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки

та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства акціонерний банк « Укргазбанк », ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про визнання договору поруки припиненим,

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство акціонерний банк « Укргазбанк » ( далі - ПАТ ) звернулося до Зарічного районного суду м. Суми з позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 27 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством акціонерний банк « Укргазбанк », правонаступником якого є ПАТ, та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №148/08-РБФ, згідно умов якого останньому надано кредит в сумі 148 000 доларів США для придбання нерухомості, зі сплатою 13% річних, з кінцевим терміном повернення 26 березня 2018 року.

В забезпечення виконання зобовязання, за кредитним договором, з відповідачем ОСОБА_6 27 березня 2008 року було укладено договір поруки №146/08-ПФО, відповідно до умов якого остання поручилась перед банком за повне та своєчасне повернення кредиту. Окрім того, 04 березня 2009 року відповідачем ОСОБА_7 в іпотеку було передано нежитлове приміщення, загальною площею 2173,30 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Суми, пл. Червона, буд. 5.

Оскільки ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання не виконує, попередні рішення суду виконані не були, ПАТ просило стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в солідарному порядку заборгованість, яка виникла за період з 22 серпня 2013 року по 06 квітня 2015 року : 32 502,14 доларів США - по процентах, 3 412 558,09 грн. - пені, а також звернути стягнення на предмет іпотеки.

Будучи незгодною з первісним позовом, ОСОБА_6 в травні 2015 року звернулась до суду з зустрічним позовом, в якому, уточнивши свої вимоги ( а.с. 76-78 ), просила визнати припиненою поруку за договором поруки від 27 березня 2008 року №146/08-ПФО. Вимоги мотивувала тим, що ПАТ з вимогами про стягнення заборгованості, звернулось після спливу шести місяців з дня виконання зобовязання.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 16 листопада 2015 року позов ПАТ задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 на користь на його користь заборгованість по відсоткам в розмірі 32 502,14 доларів США та 300 000 грн. пені. В іншій частині позовних вимог ПАТ відмовлено за необґрунтованістю.

Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено, визнано припиненою поруку за договором поруки від 27 березня 2008 року №146/08-ПФО.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на незаконність оскаржуваного рішення, неповне зясування обставин, що мають значення для вирішення даної справи, просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог ПАТ скасувати, ухваливши нове про відмову в задоволенні позову. Вважає, що судом першої інстанції при ухвалення рішення не враховано, що ПАТ відмовився від належного виконання ним свого зобовязання за рахунок іпотечного майна, а тому відсутні правові підстави для стягнення відсотків та пені. Зазначає, що пеня в гривневому еквіваленті повинна була розраховуватись за курсом НБУ на кожний день прострочення, а не на день звернення до суду.

Зазначає також, що при розподілу судових витрат між сторонами, були порушенні вимоги ст. 88 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ПАТ, посилаючись на невідповідність висновків суду обставина справи, невірне застосування норм матеріального права, просить оскаржуване рішення в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_6 скасувати, ухваливши нове, яким в позові відмовити, а частині вирішення первісного позову - змінити, стягнувши в ОСОБА_4 та ОСОБА_6 заборгованість по процентам та пені.

Вказує, судом не взято до уваги, що попередніми судовими рішеннями, які були ухвалені за позовом ПАТ, вже була стягнута заборгованість по тілу кредиту та відсоткам, в тому числі і з поручителя, а тому відсутні підстави, передбачені ч. 4 ст. 559 ЦК України, для визнання поруки припиненою.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позову ПАТ щодо звернення стягнення на предмет іпотеки сторонами не оскаржується.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ПАТ, який підтримав доводи своєї апеляційної скарги та заперечує проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_6, пояснення відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_6 та їх представників, які підтримують апеляційну скаргу відповідачки та заперечують проти задоволення апеляційної скарги ПАТ, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ підлягає частковому задоволенню, а задоволенні скарги ОСОБА_4І належить відмовити, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення місцевого суду відповідає не повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 27 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством акціонерний банк « Укргазбанк », правонаступником якого є ПАТ, та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №148/08-РБФ, згідно умов якого останньому надано кредит в сумі 148 000 доларів США для придбання нерухомості, зі сплатою 13% річних, з кінцевим терміном повернення 26 березня 2018 року ( а.с. 810 ).

В забезпечення виконання зобовязання, за кредитним договором, з відповідачем ОСОБА_6 27 березня 2008 року було укладено договір поруки №146/08-ПФО, відповідно до умов якого остання поручилась перед банком за повне та своєчасне повернення кредиту ( а.с. 1617 ).

04 березня 2009 року між ОСОБА_7 та ПАТ було укладено договір іпотеки №01/МБ/09-ІФ, згідно з яким ОСОБА_7 в забезпечення виконання зобовязання за вказаним кредитним договором було передано нежитлове приміщення, загальною площею 2173,30 кв.м., що знаходиться за адресою : м. Суми, пл. Червона, 5 ( а.с. 1315 ).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 16 вересня 2010 року ( а.с. 18 ) позовні вимоги ПАТ задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_6 в солідарному порядку 1 505 349 грн. 40 коп. В рахунок стягнення заборгованості, звернуто стягнення на вищевказане нежитлове приміщення, що належить ОСОБА_7, шляхом продажу на прилюдних торгах з початковою ціною у розмірі 90% від його вартості, визначеної субєктом оціночної діяльності в процесі здійснення виконавчого провадження.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області від 16 листопада 2010 року ( а.с. 1920 ) апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_8 відхилено, а апеляційну скаргу представника ПАТ ОСОБА_9 задоволено частково. Рішення Зарічного районного суду від 16 вересня 2010 року в даній справі в частині стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки змінено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь ПАТ 172 824,55 доларів США заборгованості за кредитним договором та 136 232 грн. 11 коп. пені.

Відповідно до вимог ст.ст. 525-526, 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається, тому позичальник зобовязаний своєчасно вносити плату за користування грошима.

Частиною 1 статті 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Згідно із ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В пункті 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ « Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин » №5 від 30 березня 2012 року розяснено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

В звязку з невиконанням відповідачами умов договору та не сплатою заборгованості за вищевказаними рішеннями, в період з 22 серпня 2013 року по 06 квітня 2015 року були нараховані відсотки за користування кредитом в сумі 32 502,14 доларів США та пеня ( а.с. 31 ). Докази сплати заборгованості за кредитним договором відповідачами суду надані не були.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ протягом шести місяців з дня порушення позичальником строку виконання зобовязання, не предявив вимоги до поручителя. З таким висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти ( ч. 1 ст. 1054 ЦК України ).

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною 4 ст. 559 ЦК України встановлено, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, з викладеного слідує, що в разі якщо строк дії поруки в договорі не встановлено, вимоги до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку протягом шести місяців з моменту настання строку виконання саме основного зобовязання.

ПАТ, в звязку з невиконанням відповідачем ОСОБА_4 взятих на себе зобовязань за кредитним договором, в грудні 2009 року звернувся до Зарічного районного суду в м. Суми з позовом про дострокове повернення тіла, що залишилася, та сплати процентів, нарахованих станом на 30 серпня 2010 року. Рішенням апеляційного суду Сумської області від 16 листопада 2010 року, стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь ПАТ 172 824,55 доларів США заборгованості за кредитним договором та 136 232 грн. 11 коп. пені. ( а.с. 19-20 ).

В подальшому, ПАТ повторно зверталося до суду з позовом та рішенням апеляційного суду Сумської області від 22 січня 2014 року, яке набрало законної сили, стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь ПАТ 56192,12 доларів США заборгованості за кредитним договором ( відсотків ) та 200 000 грн. пені за період з 21.08.2010 року по 20.08.2013 року ( а.с. 23-30 ).

Звернення ПАТ до суду з вказаним позовом і є предявленням вимоги в розумінні п. 5.2 договору поруки та положень ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Враховуючи те, що законодавцем не передбачено дотримання строків, визначених ч. 4 ст. 559 ЦК України, до вимог про стягнення заборгованості по щомісячних платежах ( процентах за користування кредитними коштами та штрафних санкцій ), що утворились внаслідок невиконання рішення суду щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для визнання поруки припиненої.

Твердження апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо відсутності правових підстав для стягнення відсотків та пені, в звязку з відмовою ПАТ прийняти виконання відповідачами свого зобовязання за рахунок іпотечного майна, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

У відповідності до положень ч. 1 та 4 ст. 613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

Згідно ч. 1 ст. 33, ч. 1 ст. 37 Закону України « Про іпотеку », у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Пунктами 6.3, 6.4 договору іпотеки від 04 березня 2009 року встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація здійснюється або за рішенням суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно з домовленістю сторін.

За рішенням іпотекодержателя задоволення вимог іпотекодержателя може бути здійснюватись у наступному порядку шляхом набуття права власності на предмет іпотеки або шляхом укладення довіреності на реалізацію предмету іпотеки.

Належним виконання кредитного договору боржником є повернення тіла кредиту та процентів за користування кредитними коштами. Правом, а не обовязком ПАТ є задоволення своїх вимог, шляхом набуття права власності на іпотечне майно.

Саме до цього зводиться позиція ПАТ та заперечення в суді апеляційної інстанції проти апеляційної скарги відповідача.

Окрім того, представник ПАТ повідомив колегію суддів про наявність повторно відкритого виконавчого провадження про звернення стягнення на предмет іпотеки. Банк не бажає залишати за собою предмет іпотеки, оскільки має понести додаткові витрати в межах виконавчого провадження, утримувати це майно, сплатити іпотекодавцю різницю у вартості майна, підшуковувати нового покупця тощо.

Таким чином, відмова ПАТ, в рахунок погашення боргу, залишити за собою нереалізоване майно : нежитлове приміщення, торгівельно-офісного комплексу, загальною площею 2713,30 кв.м., що знаходиться за адресою м. Суми, Червона площа, 5, не свідчить, що він відмовився прийняти належне виконання кредитного зобовязання.

Згідно зі ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з пунктами 1 та 2 ст. 533 ЦК грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до положень ч. 1 та 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктами 5.3, 5.8 кредитного договору встановлено, що за порушення строків повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом позичальник зобовязаний сплатити банку пеню в розмірі 0,1% від суми невиконаного зобовязання за кожен день простроченого платежу від дня виникнення такої прострочки до повного погашення заборгованості, але в межах строків позовної давності, який сторонами визначено тривалістю у три роки.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами ОСОБА_4, викладеними у апеляційній скарзі, що пеня повинна розраховуватись в гривневому еквіваленті за курсом НБУ, який діяв на день її нарахування, а не на день звернення з позовом до суду.

Враховуючи розмір пені установлений кредитним договором ( п. 5.3, 5.8 ), суму невиконаного зобовязання, кількість днів прострочення, за які просить ПАТ стягнути заборгованість, курс НБ України, який діяв в день нарахування, пеня за спірний період становить 797 526 грн. 43 коп.

За змістом ч. 4 ст. 551 та ч. 2 ст. 616 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

Оскільки сума пені є значною, ПАТ не вживав заходів для зменшення розміру битків завданих порушенням зобовязання, не погодив продаж предмету іпотеки частинами, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано зменшено розмір пені, що підлягає стягненню до 300 000 грн. Окрім того, ПАТ, у своїй апеляційній скарзі, просить визначити саме такий розмір неустойки до стягнення з відповідачів.

Згідно ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є : неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З урахуванням викладеного, у відповідності до п. 3) - 4) ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів дійшла до висновку, що рішення суду в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_6 належить скасувати, ухваливши нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, а рішення щодо первісного позову ПАТ змінити, стягнувши заборгованість за кредитним договором з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в солідарному порядку.

Рішення суду підлягає зміні і в частині судових витрат.

В пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати

у цивільних справах » від 17 жовтня 2014 року №10 розяснено, що у разі якщо суд на підставі частини третьої статті 551 ЦК зменшує розмір неустойки, витрати позивача, повязані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Відповідно до ч.ч. 1 та 5 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позов та апеляційна скарга ПАТ були задоволені в повному обсязі, з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 належить стягнути в дольовому порядку судові витрати по 1827 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та по 2 143 грн. 68 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313-316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерний банк « Укргазбанк » задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 листопада 2015 року в частині вирішення зустрічний позовних вимог ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства акціонерний банк « Укргазбанк », ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про визнання договору поруки припиненим скасувати, ухваливши нове рішення.

Відмовити ОСОБА_6 в задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 листопада 2015 року в частині вирішення позовних Публічного акціонерного товариства акціонерний банк « Укргазбанк » до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором змінити.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_6 в солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк « Укргазбанк » в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 32 502,14 доларів США та 300 000 грн. пені.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_6 в дольовому порядку на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк « Укргазбанк » з кожного по 1827 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та по 2 143 грн. 68 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

В інші частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 листопада 2015 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набрало законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді