Номер провадження: 22-ц/785/2401/16
Головуючий у першій інстанції Швець В. М.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Парапана В.Ф., Драгомерецького М.М.,

при секретарі - Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

встановила:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить стягнути з відповідача основний борг в сумі 194293 грн. 23 коп., 3% річних за прострочення грошового зобов'язання в сумі 6515 грн. 48 коп., інфляційне збільшення заборгованості в сумі 33935 грн. 56 коп., а всього суму боргу 234744 грн. 27 коп. Свої вимоги мотивував тим, що відповідач отримав від позивача 15000 доларів США згідно до договору від 30 травня 2013 року.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, дав пояснення, що відповідач дійсно підписував договір позики від 30 травня 2013 року, але грошей не отримував, вважає, що факт отримання грошей відповідачем не доведений.

Рішенням суду позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 194293 грн. 23 коп., 6515 грн. 48 коп. 3-х відсотків річних за прострочення зобов'язання та витрати на оплату судового збору в суммі 2008 грн. 9 коп., а разом 202816 грн. 80 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити в позові, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та застосував необхідні норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

Дійсно, форма договору позики, передбачена ст. 1047 ЦК України, сторонами дотримана.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У судовому засіданні встановлено, що 30 травня 2013 року позивач передав відповідачу в борг 15000 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути в строк до 31 серпня 2013 року, що підтверджується договором позики. Форма та зміст договору позики між сторонами відповідає вимогам ст. ст.1046, 1047 ЦК України. Тому відповідач відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України повинний повернути позивачу суму боргу в розмірі 15000 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ на 13 жовтня 2014 року складає 194293 грн. 23 коп., а також відповідач відповідно до ст. 625 ЦК України повинний повернути позивачу 3 % річних за прострочення грошового зобов'язання - а саме 6515 грн. 48 коп. Щодо вимог про стягнення збитків від інфляції, то вони задоволенню не підлягають, тому що законодавством України інфляційне збільшення іноземної валюти доларів США не встановлюється. Таким чином відповідач зобов'язаний повернути позивачу загальну суму боргу в розмірі 200778 грн. 71 коп.

Ці обставини були правильно встановлені судом першої інстанції, тому колегія суддів з ними погоджується.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов до правильного висновку що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги.

Доводи апелянта про те, що він не отримував гроші, про що свідчить відсутність розписки у позивача; що взагалі не визначена сума боргу, так як в наданому договорі зазначена сума в гривні - 122400 грн.; суд не повинен був стягувати 3% річних так як це не передбачено договором, не можуть бути прийняті до уваги, так як спростовуються матеріалами справи та не основані на нормах чинного законодавства.

Так, відповідно до статей 1046 та 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Сторони не заперечують факт укладання та підписання саме договору позики (а.с.7).

Надання розписки не є обов'язком, а є правом сторони правочину, так як між сторонами був укладений передбачений чинним законодавством саме договір позики, а розписка може бути надана тільки на підтвердження укладання такого договору.

Відповідно до п.1 цього договору позики позикодавець передав, а позичальник прийняв саме 15000 дол. США. Зазначені в договорі 122400 грн. були еквівалентом цієї суми на дату підписання договору за курсом НБУ.

В п.2 Договору було виділено, що сума позики прийнята позичальником до підписання цього договору.

3% річних, які правильно були застосовані судом, дійсно не передбачені умовами договору, однак, передбачені застосованою судом ст.625 ЦК, як відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

Таким чином, твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи і докази не спростовують встановлених вище правильних висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді В.Ф. Парапан

М.М. Драгомерецький