Справа № 683/1585/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2016 року Старокостянтинівський районний суд

Хмельницької області в складі:

головуючої - судді Бондарчук Л.А.

при секретарі Борикіній Л.В.

з участю: представника позивача адвоката ОСОБА_1;

представника відповідача адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Старокостянтинові справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 і просить стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики від 03 листопада 2014 року у розмірі 3000 доларів США, що еквівалентно 74850 грн., а також понесені судові витрати.

В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що 03 листопада 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, оформлений письмовою розпискою на суму 4000 доларів США, яку відповідач зобов»язався повернути до червня 2015 року. Частину позики він повернув, а решту боргу в розмірі 3000 доларів США в добровільному порядку не повертає, а тому просить стягнути з відповідача вказану суму боргу.

В судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просить позов задоволити.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_2 позов визнав частково, пояснивши, що ОСОБА_4 дійсно позичив у позивача грошові кошти, однак не в доларах США , а у гривнях в сумі 32000 грн. Частину боргу в сумі 11100 грн. він повернув, а тому повинен повернути лише 20900 грн.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у вересні 2012 року ОСОБА_4 позичив в ОСОБА_3 32000 грн., що еквівалентно 4000 доларам США, про що 03 листопада 2014 року написав розписку. У цій же розписці ОСОБА_4 зазначив, що віддав ОСОБА_3 5000 грн. й взяв на себе обовязок решту боргу віддавати щомісяця по 500 грн. В подальшому ОСОБА_4 віддав ОСОБА_3 ще 6100 грн. й взяв на себе зобов»язання повернути решту боргу в доларах США в розмірі 3000 доларів в строк до червня 2015 року, про що власноручно написав у цій же розписці (а.с.22).

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, саме у національній валюті України підлягає стягненню борг.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-79 цс 14 від 2 липня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як вбачається із оригіналу боргової розписки, сторони визначили суму позики в еквіваленті, а саме в розмірі 4000 доларів США й після того, як частину боргу було повернуто відповідачем, він особисто зазначив у борговій розписці, що решту боргу зобов»язується повернути у доларах США, а саме в розмірі 3000 доларів, що спростовує твердження представника відповідача про те, що розмір боргу має визначатись у гривневому еквіваленті та становити 20900 грн.

Отже, позивач правомірно, на думку суду, предявив вимоги про стягнення суми боргу в розмірі 3000 доларів США, а тому позов підлягає задоволенню.

Разом з тим, відповідно до роз»ясень, даних у п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Національний банк України встановив на 18 жовтня 2016 року офіційний курс валют на рівні: 25,783191 грн. за 1 долар США.

Отже, сума боргу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 3000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 18 жовтня 2016 року еквівалентно 77349 грн. 57 коп. (3000 доларів США х 25,783191 грн.).

При розподілі судових витрат суд виходить з положень ст.88 ЦПК України і стягує з відповідача на користь позивача 750 грн. понесених витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості за договором позики 3000 доларів США, що за курсом НБУ на день постановлення рішення еквівалентно 77349 грн. 57 коп., а також судовий збір у сумі 750 грн., а всього 78 099 грн. 57 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Хмельницької області через Старокостянтинівський районний суд шляхом подання в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: