АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач-Чобіток А.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого -Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Соколової В.В.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 1» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості ,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року позивач пред»явив вказаний позов до відповідача та зазначав, що останній є власником квартири АДРЕСА_1. ТОВ «РАДА- 1» є житлово-експлуатаційною організацією,яка обслуговує вказаний будинок.

21.08.2001 року між ТОВ «РАДА-1» та відповідачем було укладено договір «Про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території», відповідно до п.2.2.4. якого , відповідач взяв на себе зобов»язання вносити передбачену плату за послуги не пізніше 1-го числа наступного місяця, який слідує за розрахунком.

Посилаючись на те, що відповідач не оплачує вказаних послуг внаслідок чого станом на 30.04.2015 року утворилася заборгованість за період з 01.07.2001 року у розмірі 9054,01 грн., позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість, а також інфляційні втрати у розмірі 4248,18 грн., 3 % річних у розмірі 212,60 грн. , пеню у розмірі 25 866,75 грн. та судовий збір у розмірі 393,81 грн..

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22.06.2016 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що суд не надав оцінку його запереченням в частині неправомірних дій позивача стосовно зарахування платежів, сплачених ним за комунальні послуги на погашення заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території. Крім того посилається на порушення судом норм процесуального права , оскільки позивач під час розгляду справи змінив підстави поданого позову, що не передбачено ст.31 ЦПК України, а наданий позивачем розрахунок, який судом взятий як підставу для задоволення позову, не містить розміру заборгованості та часу її виникнення, а також підстави поділу сплачених ним платежів за житлово-комунальні послуги.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з»явилися в судове засідання,обговоривши доводи апеляційної скарги,обставини справи,колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_2.

21 серпня 2001 року між ТОВ «Рада» Крпорації «Позняки-жил-буд»,правонаступником якого є ТОВ «Рада 1» було укладено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території.

Пред»явивши даний позов в червні 2015 року, позивач зазначав, що відповідач не оплачує житлово-комунальні послуги внаслідок чого станом на 30.04.2015 року утворилася заборгованість за період з 01.07.2001 року у розмірі 9054,01 грн. При цьому позивач послався на вищевказаний договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 21 серпня 2001 року,який підписано відповідачем.

Заперечуючи проти вказаних вимог, відповідач послався на наданий позивачем розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що вказана заборгованість за житлово-комунальні послуги утворилася не з 2001 року, як зазначив позивач в позовній заяві, а з лютого 2014 року , і в березні 2014 року нібито відповідач взагалі не сплачував вказані послуги. На підтвердження відсутності заборгованості по сплаті наданих комунальних послуг у вказаний позивачем період, відповідачем були надані квитанції,починаючи з лютого 2014 року по 15.04.2015 року.

Позивач визнав той факт, що відповідач сплачував платежі за спожиті комунальні послуги, що зазначені в наданих ним квитанціях, вказавши при цьому, що починаючи з лютого 2013 року додаткові послуги не нараховувалися.

Відповідач не сплачував додаткові послуги, які передбачені п. 2.2.12 договором про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 21 серпня 2001 року , з 2001 року , внаслідок чого утворився борг, в зв»язку з чим позивач відповідно до ст.534 ЦПК України зараховував відповідну частину щомісячних платежів відповідача за спожиті комунальні послуги в рахунок сплати заборгованості за додаткові послуги за минулі періоди,пославшись при цьому на ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та Інструкцію про безготівкові рахунки в Україні,затвердженою постановою НБУ №22 від 21.01.2004 року і таким чином борг за додаткові послуги був погашений і утворився борг за комунальні послуги.

Задовольняючи позовні вимоги , суд виходив з того, що позивачем доведена наявність заборгованості у відповідача за надані та спожиті ним житлово-комунальні послуги у розмірі 9.054,01 грн.,а тому він повинен сплатити не тільки вказану заборгованість, а також пеню, інфляційні втрати та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов»язання.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам закону, що регулює правовідносини, які склалися між сторонами.

Статтею 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо.

Пунктом 1 частини першої статті 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а цьому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частиною третьою цієї же статті обов»язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки,встановлені договором або законом.

Таким чином зазначені норми закону покладають на споживачів зобов»язання

оплатити житлово-комунальні послуги,якщо вони фактично користувалися ними.

Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Отже, вказаний Закон регулює правовідносини,які виникли між сторонами стосовно надання житлово-комунальних послуг та обов»язку споживача оплатити ці послуги.

З матеріалів справи вбачається,що відповідач виконує свої обов»язки щодо оплати спожитих ним житлово-комунальних послуг та витрат на утримання будинку та прибудинкової території.

Ця обставина визнана позивачем.

Проте позивач вказує,що з платежів,які були скеровані на оплату спожитих відповідачем комунальних послуг, і мають цільове призначення,було відраховано частину коштів на погашення боргу, який утворився за несплату відповідачем додаткових послуг, передбачених п 2.2.12 договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території.

Колегія суддів вважає такі дії позивача неправомірними з огляду на ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», яким передбачені житлово-комунальні послуги залежно від функціонального їх призначення,оплата за які здійснюється за їх фактичне надання та споживання на підставі тарифів встановлених у порядку передбаченому закону.

Пунктом 2.2.12 договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 21 серпня 2001 року передбачено оплата додаткових послуг за квадратний метр загальної площі квартири на рахунок підприємства 0,5 гривні щомісяця і визначено, що додатковими послугами є поліпшення комфортного мешкання та проведення комплексу відновних робіт по будинку та з метою відновлення його конструкцій та систем інженерного обладнання, а також підтримання експлуатаційних якостей, не пов»язаних зі зміною основних техніко-економічних показників.

З пояснень позивача в суді першої інстанції вбачається, що відповідачем не сплачувалися саме додаткові послуги, а спожиті комунальні послуги сплачувалися ним відповідно до квитанцій за комунальні послуги і відповідно до п.2.2.4 договору вносилися згідно з нормативно встановленими тарифами за надані послуги,перелічені в даному пункті.

За таких обставин позивач, відраховуючи з платежів відповідача за спожиті ним комунальні послуги на погашення всього боргу за додаткові послуги, штучно утворив заборгованість відповідача за комунальні послуги у розмірі 9054,01 грн.,що суперечить ЗУ«Про житлово-комунальні послуги» та ЗУ «Про захист прав споживачів».

Посилання позивача на підтвердження законності своїх дій на ст.534 ЦК України, яка встановлює черговість погашення вимог кредитора у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов»язання, в даному випадку не заслуговує на увагу,оскільки платежі відповідача за спожиті комунальні послуги мають цільове призначення і штучне утворення позивачем боргу за ці послуги можуть мати негативні наслідки для відповідача, передбачені ЗУ«Про житлово-комунальні послуги».

Зазначене підтверджується наданими відповідачем квитанціями (а.с.43-45).

Колегія суддів вважає, що таким чином позивач приховав наявність фактично понесених ним витрат на додаткові послуги, починаючи з 2001 року, оскільки ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не було надано жодного доказу на підтвердження надання позивачем додаткових послуг, передбачених п.2.2.12 договору, незважаючи на те, що починаючи з 2003 року відповідач звертався до позивача з заявами щодо безпідставного нарахування боргу за додаткові послуги та намагання розірвати вказаний договір, в зв»язку з неотримання цих послуг і даний факт визнаний позивачем.

В судовому засіданні апеляційної інстанції, представник позивача заявив, що відсутні будь-які підтвердження щодо надання додаткових послуг,передбачених цим договором, а також підставність визначення розміру оплати за ці послуги.

Таким чином колегія суддів вважає, що вказані вище обставини унеможливлюють перевірити відповідність нарахованого боргу за несплату відповідачем додаткових послуг обсягу наданим цих послуг позивачем, дотримання останнім строку позовної давності та наявність права погашення цього боргу, оскільки період утворення боргу за додаткові послуги в наданому позивачем розрахунку відсутній.

Суд першої інстанції на вказані обставини не звернув уваги,що призвело до постановлення рішення,яке не відповідає цим обставинам та вимогам закону,що регулює правовідносинам, які виникли між сторонами,в зв»язку з чим колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.304,307,309,313,314,316,319 ЦПК України,колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 22 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове,яким відмовити в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада-1» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -