Справа № 357/4435/16-ц Головуючий у І інстанції Подрєзова Г. О.
Провадження № 22-ц/780/4421/16 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 52 26.10.2016
УХВАЛА

Іменем України

26 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Березовенко Р.В., Голуб С.А.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

встановила :

у квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Білоцерківськогоміськрайонного суду Київської області з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 2004 року позивач працював на посаді професора у Східноукраїнському національному університеті імені Володимира Даля, згідно з укладеним між сторонами контрактом від 01 липня 2013року був прийнятий на посаду професора кафедри легкої та харчової промисловості до 30 червня 2018року.

Перебуваючи у відпустці у 2014 році, знаходився на лікарняному з приводу операції, а після виходу з лікарняного, відпустка продовжувалася до листопада 2014року.

Місто Луганськ, згідно з переліком населених пунктів, на території яких органами державної влади тимчасового не здійснюють повноваження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085-р, що стало підставою для того, що університет тимчасово не працював, зв'язку з ним не було.

В грудні 2015 року при зверненні позивача до Управління ПФУ в м. Білій Церкві, куди була переведена пенсія ОСОБА_2, як переміщеної особи із зони АТО, він дізнався, що університет розпочав працювати і з його пенсії відраховуються внески до пенсійного фонду, як працюючого пенсіонера.

В цей же час він дізнався про наказ Міністерства освіти і науки України від 06.10.2014 року №1132 «Про організацію освітнього процесу у Східноукраїнському національному університеті імені Володимира Даля», який був переведений до м. Сєвєродонецька, змінив юридичну адресу. Після цього, 28 грудня 2015року позивачем була направлена заява на ім'я відповідача з питання причин не повідомлення його про переведення університету та про початок роботи університету, але відповіді не отримав.

Адвокату позивача, направленому до університету, 02.03.2016року було видано виписку з наказу №214-к від 28.08.2015року про звільнення з роботи за п.6 ст.36 КЗпП України. Цей наказ позивачем був отриманий лише 05.03.2016року.

Позивач просив поновити його з 28.08.2015 року на посаді професора кафедри легкої та харчової промисловості Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля, стягнути заборгованість по заробітній платі за період з 01.09.2014року по 01.04.2016рік у сумі 76000грн. та моральну шкоду - 10000грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконністьта необґрунтованість, а також недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_2 є доктором технічних наук, професором, з 2004 року працював у Східноукраїнському національному університеті імені Володимира Даля.

Відповідно до укладеного між сторонами контракту від 01 липня 2013 року апелянт був прийнятий на посаду професора кафедри легкої та харчової промисловості.

Апелянт, вважає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що строк припинення дії укладеного між сторонами контракту до 30 червня 2018 року, тобто дія договору не припинена.

Крім того, суд не прийняв до уваги, те що, на той час у місті Луганськ почався збройний конфлікт, та місто Луганськ став непідконтрольною територією, так названої, само проголошеної, не визнаної республіки ЛНР.

28 грудня 2015 року апелянт направив листа на ім'я відповідача з питанням чому його не повідомили про переведення університету та про початок роботи, але відповіді апелянт не отримав.

Таким чином, суд першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення не звернув уваги на те, що час вимушеного прогулу необхідно обчислювати з вересня 2014 року, коли апелянт повинен був приступати до виконання своїх обов'язків, але у зв'язку з військовими діями відповідач припинив роботу, а згодом не повідомив про відновлення роботи університету за іншим місцезнаходженням.

На той час, середньомісячна заробітна плата апелянта складала 4000 грн.

Час вимушеного прогулу з вини відповідача в період з 01.09.2014 року по 01.04.2016 рік складає 19 місяців.Тому, апелянт, вважає, що відповідач повинен сплати 4000 грн. х 19 місяців= 76 000 грн. за час вимушеного прогулу.

Просив скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2016 року, прийняти нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 дійсно працював на посаді професора кафедри легкої та харчової промисловості Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля, який був розташований в м. Луганську.

Ці обставини підтверджуються копією трудової книжки ОСОБА_2, згідно з записом № 34 від 01.09.2004року наказом №571-01 від 30.08.2004 року прийнятий на посаду професора кафедри легкої і харчової промисловості за строковим трудовим договором. А згідно з копією контракту, укладеного між Східноукраїнським національним університетом імені Володимира Даля та ОСОБА_2 на строк з 01.07.2013 року по 30.06.2018 року позивач був призначений на посаду професора кафедри легкої і харчової промисловості з виплатою заробітної плати за рахунок коштів університету: посадовий оклад встановлюється у відповідності до розподіленої ставки на поточний навчальний рік у штатному розписів кафедри.

Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 06.10.2014року №1132 «Про організацію освітнього процесу у Східноукраїнському національному університеті імені Володимира Даля» - встановлено, що до завершення збройного конфлікту на території м. Луганськ, Східноукраїнський національний університет імені Володимира Даля проводить свою освітню діяльність (згідно з наявною ліцензією на освітню діяльність та сертифікатами про акредитацію) на базі Технологічного інституту Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля та розміщується за адресою м. Сєвєродонецьк, пр. Радянський, 59-а, Ректору Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля забезпечити оперативне інформування працівників і студентів з питань, що стосуються тимчасового переведення університету, організації освітнього процесу, забезпечення місцем проживання (гуртожитками) тощо.

Виходячи з вищенаведеного, враховуючи те, що про обставини пов'язані із складною суспільно - політичною ситуацією на Сході України, проведення АТО на тимчасово окупованій території, є загальновідомими і не підлягають доказуванню в цьому судовому процесі.

Відповідно до довідки Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради від 12.11.2014 року № позивач став на облік як переміщена особа з тимчасово окупованої території Українита районів проведення АТО з 01.11.2014 року.

Відповідно до актів про відсутність на роботівід 31.12.2014 року, 27.08.2015 року апелянт не виконував посадові обов'язки, не приступив до роботи в університеті, який знаходився в м. Сєвєродонецьку, з 01.09.2014 року по 27.08.2015 рік.

Доказів на підтвердження тих обставин, що позивач в період з липня по листопад 2014 року перебував у відпустці суду першої інстанціїнадано не було.

Крім цього, позивач з листопада 2014року перебував на території підконтрольній Україні, переоформив пенсію в м. Білій Церкві, тобто мав можливість з'ясувати місце знаходження університету, після переведення його до м. Сєвєродонецька, але цього не зробив, а його твердження щодо обов'язку відповідача повідомити всіх працівників про зміну в місцезнаходженні університету, суд до уваги не взяв, оскільки встановленими обставинами ці твердження повністю спростовуються.

Так, дійснодоказівнаявності у відповідача особових справ працівників, суду не надано, а також і за наявності адреси місця проживання позивача м. Луганськ, повідомити його про зміни, що сталися з переведенням університету до м. Сєвєродонецька, не представлялосяможливим. Інформація, яка була розміщена на сайті МОУ, згідно з наказом від 06.10.2014р. №1132, доводилася до населення, і булла розповсюдженаналежним чином.

Також було встановлено, що після переїзду з м. Луганська, він звертався до різних установ напідконтрольній державним органам України території щодо працевлаштування та місця проживання, а тому суд вважав, що позивач мав повну можливість отримати інформацію щодо місцезнаходження університету, але не вчинив жодної дії уперіод звересня 2014 року по грудень 2015 року щодо продовження роботи в університеті, також мав таку можливість отримати цю інформацію через засоби Інтернет.

Крім цього, судом першої інстанції було враховано те, що позивач був звільнений 31.08.2015 року на підставі п.6 ст.36 КЗпП України з підстав відмови працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з установою.

Відповідно до акту, складеного 29.12.2015 року, підтверджується факт особистого звернення позивача до відділу кадрів університету в м. Сєвєродонецьк та відмова від отримання витягу з наказу №214-к від 28.08.2014року про звільнення його з роботи за підписами начальника відділу кадрів Літвінової Л.М., ст. інспектораКуртової О.В., ст. інспектора Коваленко В.О., ст. інспектора Шуліка С.В., інспектора Крохмаль Н.Й., інспектораШувалової Л.Ю., діловодаБикової М.В., згідно з яким ОСОБА_2 завітаввперше до університету в м. Сєвєродонецьк 29.12.2015р., було встановлено його особу, просив звільнити його з роботи з 1.09.2014року при цьому брав участь завідувач кафедри легкої і харчовоїпромисловостіМазнєв Є.О., якийособистопрацював з ОСОБА_2 в м. Луганську.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача з роботи було проведено з додержанням вимог ст.36 КЗпП України, а доказів на спростування цих обставин позивачем не надано

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.52 ЦПК України - доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.58 цього Кодексу - належними є докази, якімістятьінформаціющодо предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.60 Кодексу - кожна сторона зобов'язана довести тіобставини, на які вона посилається як на підставусвоїхвимог і заперечень, крімвипадків, встановленихстаттею 61 цього Кодексу.

Також, згідно з ч.2 ст.61 Кодексу - обставини, визнані судом загальновідомими, не потребуютьдоказуванню.

З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що звільнення позивача з роботи було проведено з додержанням вимог ст.36 КЗпП України, а доказів на спростування цих обставин позивачем не надано.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законних підстав або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Оскільки, звільнення позивача було проведено на законних підставах, його вимоги про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

у хвалила :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді