АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

07 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - судді Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Заришняк Г.М.

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Голубєвої Ірини Володимирівни на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року,

встановила:

04.11.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати пункт 9.1 несправедливою умовою кредитного договору від 17 жовтня 2011 року № К-4087461, який був укладений між ним та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), у зв'язку з чим визнати вказаний пункт недійсним.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 17 жовтня 2011 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № К-4087461, відповідно до умов якого банком надано грошові кошти у сумі 400 000 грн. з кінцевим терміном повернення до 16 жовтня 2016 року. У зв'язку з фінансовою кризою він не має можливості в повній мірі розрахуватись по вказаному договору. Станом на 26.10.2015 р. його заборгованість перед відповідачем становить: 349 171,26 грн. - тіло кредиту; 188 363,96 грн. - проценти; 71 789,84 грн. - комісія; 3 047 444,16 грн. - пеня.

Вважаючи, що умова кредитного договору в частині розміру пені є несправедливою та такою, що не відповідає п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки встановлює вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, просив позов задовольнити.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним п. 9.1 кредитного договору № К-4087461 від 17 жовтня 2011 року, який був укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк». Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «Дельта Банк» - Голубєва І.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги.

Свої доводи обґрунтовує тим, що позивач під час укладення кредитного договору був ознайомлений з його умовами, своїм правом відмовитись від одержання кредиту не скористався. Зобов'язання позивача щодо сплати пені передбачені умовами кредитного договору, є правомірними та такими, що відповідають вимогам законодавства України.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при асоціації український банків від 14.06.2013 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 497 370,63 грн. При розгляді вказаної справи питання щодо дійсності окремих пунктів кредитного договору або договору в цілому не ставилося. Визнання недійсним пункту кредитного договору на стадії виконання суперечитиме вимогам чинного законодавства України.

В судовому засіданні представник ПАТ «Дельта Банк» Голубєва І.В. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 жовтня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № К-4087461, відповідно до умов якого позивачу надано грошові кошти у сумі 400 000 грн. з кінцевим терміном повернення до 16 жовтня 2016 року.

Відповідно до п. 9.1 вказаного договору за прострочку повернення кредитних коштів та/або сплати процентів, комісій позичальник сплачує кредитору пеню із розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Вказана пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п.п1.1, 1.4, 3.3, 3.5 цього договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язання сплатити проценти, комісії за весь час фактичного користування кредитом.

Ухвалюючи рішення про визнання вказаного пункту кредитного договору недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що останній суперечить вимогам п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Встановлення пені у розмірі 1% за кожний день прострочення виконання зобов'язання значно перевищує суму неповернутого кредиту ( більш ніж в 10 раз), є несправедливою умовою договору, яка суперечить принципам розумності, добросовісності, встановлює вимогу сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання позивачем зобов'язань.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, оскільки останній не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

У ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правилами ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором є несправедливою умовою договору.

Оскільки пенею забезпечується виконання зобов'язання (ст. 546 ЦК України), і така нараховується і сплачується боржником у разі порушення ним зобов'язання (ст. 549 ЦК України), сплата пені не є компенсацією в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а можливість її нарахування залежить саме від боржника - від того, як своєчасно він виконує зобов'язання, передбачені договором.

Положення договору щодо відповідальності у разі прострочення позичальником зобов'язань з повернення кредитних коштів та/або процентів, комісій у виді сплати пені із розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення були погоджені позивачем під час укладення договору.

Позивачем не доведено, що умови договору порушують принцип добросовісності, є несправедливими, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають йому шкоди, як споживачу.

Як вбачається з рішення постійно діючого Третейського суду при асоціації українських банків від 14.06.2013 р., на підставі якого було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження, з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором №К-4087461 від 17 жовтня 2011 року в сумі 497 370 грн. 63 коп., з яких загальна сума заборгованості по тілу, процентам та комісії становить 397 721,80 грн., а по пені - 153 896,30 грн. (а.с.75).

У випадку спору щодо законності вимоги банку про стягнення непропорційно великої суми пені, яка нараховується банком до повного виконання боржником свого зобов'язання, позивач не позбавлений права на зменшення розміру неустойки відповідно до положень ч.3 ст.551 ЦК України.

Допущені порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1071,84 грн.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

Вирішила:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Голубєвої ІриниВолодимирівни задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1071,84 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/6118/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Сухомлінов С.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.