РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(резолютивна частина)

12 травня 2016 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Подзігун Г. В.

при секретарі - Кошевій О. С.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

представників відповідачів - ОСОБА_2

ОСОБА_3

представників третьої особи - ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - ОСОБА_9, про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Керуючись ст. ст. 10, 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ Г. В. ПОДЗІГУН

Справа № 490/11963/15-ц

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Подзігун Г. В.

при секретарі - Кошевій О. С.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

представників відповідачів - ОСОБА_2

ОСОБА_3

представників третьої особи - ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - ОСОБА_9, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду із позовом до відповідачів, в якому, з урахуванням збільшення позовних вимог просила визнати недійним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими і побутовими будівлями і спорудами по вул. Флотська, 13 у м. Миколаєві, що був укладений 15.12.2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_10, а також скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень № 27110409 від 15.12.2015 року, прийнятого нотаріусом ОСОБА_10, про реєстрацію права власності на вищезазначений житловий будинок з господарськими і побутовими будівлями і спорудами.

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалася на те, що оскаржуваний договір було укладено особою, яка на час його укладення не була його власником та не мала права розпоряджатися їм, а реальним власником майна, на її думку, є саме ОСОБА_6

Ухвалою суду від 30 березня 2016 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_10, реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції у Миколаївській області, треті особи - ОСОБА_9, в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень було закрито, у звязку з чим в рамках даної цивільної справи вказана позовна вимога судом не розглядалася.

Позивачка та її представник у судовому засіданні вимоги позову підтримали у повному обсязі та просили про їх задоволення з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача ОСОБА_7 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. При цьому, надала до суду письмові заперечення, в яких посилалася на те, що ОСОБА_7 на час укладення оскаржуваного договору володів нерухомим майном на підставі договору купівлі-продажу від 01.15.2015 року. У звязку з цим представник відповідача вважає, що у ОСОБА_7 виникло право власності, і він як власник, укладаючи оскаржуваний договір, реалізовував власні правомочності.

Крім того, зазначала, що оскільки договір від 01.12.2015 року недійсним не визнавався, а законодавством встановлена презумпція дійсності правочину, то майно, на її думку, було продано ОСОБА_7 правомірно.

Представник відповідача ОСОБА_11 у судовому засіданні також заперечував проти задоволення позову, а також надав до суду письмові заперечення, в яким вказував, що ОСОБА_11 є добросовісним набувачем, право власності набула правомірно. На момент вчинення оскаржуваного правочину, право власності на житловий будинок було зареєстроване за ОСОБА_7, а про права позивачки на зазначений обєкт нерухомості ОСОБА_8 відомо не було.

Представники третьої особи у судовому засіданні проти позову також заперечували, надавши при цьому до суду письмові заперечення. У письмових запереченнях третя особа вказує, що позивачкою у позові не було зазначено жодної правової підстави для оспорювання правочину, передбаченої ч. 3 ст. 215 ЦК України, а позивачка безпідставно стверджує про наявність у неї права власності на спірний будинок.

Вивчивши доводи позову та письмових заперечень, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали та обставини справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_9 була власницею цілого житлового будинку з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул. Флотська, 13 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою 19 січня 1984 року за р. № 5-404 та зареєстрованого в МБТІ 24 січня 1984 року за р. № 7146.

20 лютого 2008 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 було укладено та нотаріально посвідчено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_9 подарувала, а ОСОБА_6 прийняла в дар цілий жилий будинок з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в м. Миколаєві по вул. Флотська, 13 (а. с. 7).

У подальшому ОСОБА_9 звернулася до суду із позовом про визнання вказаного договору дарування недійсним.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2011 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 24 січня 2012 року, договір дарування було визнано недійсним.

В той же час, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 липня 2012 року вищезазначені рішення та ухвалу було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У подальшому рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2013 року (а. с. 8-9), залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 22 травня 2013 року (а. с. 10-11) в задоволенні вказаного позову було відмовлено.

Таким чином, зазначеними судовими рішеннями було підтверджено дійсність договору дарування, укладеного 20 лютого 2008 року.

В той же час, у звязку із визнанням судовими рішеннями 08.12.2011 року та 24.01.2012 року зазначеного договору дарування недійсним, 19 березня 2012 року державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію відомостей про право власності ОСОБА_9 на вищевказане нерухоме майно (а. с. 17, 50).

06 грудня 2013 року між ОСОБА_12 (іпотекодержатель) та ОСОБА_9 (іпотекодавець) було укладено Іпотечних договір житлового будинку з господарськими і побутовими будівлями та спорудами за адресою: м. Миколаїв, вул. Флотська, 13. В Іпотечному договорі зазначено, що вказаний житловий будинок належить Іпотекодавцю на праві особистої приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою 19.01.1984 року за реєстровим № 5-404, зареєстрованого КП "ММБТІ" в реєстрі права власності на нерухоме майно 19.03.2012 року. Право власності на цей житловий будинок зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.09.2013 року.

В той же час, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва № 490/5093/15-ц від 16 листопада 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 вказаний Іпотечний договір було визнано недійсним з тих підстав, що ОСОБА_9 не володіла на час укладення Іпотечного договору житловим будинком, а тому не мала права передавати його в іпотеку (а. с. 12-15).

У подальшому, 01 грудня 2015 року між ОСОБА_9 (продавець) та ОСОБА_7 (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до умов якого ОСОБА_9 передала у власність покупцю, а ОСОБА_7 прийняв у власність належний ОСОБА_9 на праві приватної власності житловий будинок № 13 з належними до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: м. Миколаїв, вул. Флотська, та сплачує його ціну в розмірі та у порядку, встановленому цим договором (а. с. 79). Вказаний договір було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_13 за зареєстровано в реєстрі за № 838.

При цьому, із вказаного договору вбачається, що правовстановлюючим документом на відчужуваний житловий будинок є Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 19 січня 1984 року державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-737, та Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 07 вересня 2010 року державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори за реєстровим № 5-404; право власності зареєстроване в ММБТІ 18.03.2012 року, реєстраційний номер 22175559, а також зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06 вересня 2013 року за № 2460382 (п. 1.2 договору).

При цьому, приватним нотаріусом ОСОБА_13 01.12.2015 року на підставі рішення суду № 490/5093/15-ц від 16.11.2015 року до Державного реєстру було внесено відомості про припинення обтяження, накладеного на підставі вищезазначеного Іпотечного договору (а. с. 124, 125).

У звязку з укладенням зазначеного договору купівлі-продажу 01 грудня 2012 року ОСОБА_7 було видано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 82). З вказаного рішення вбачається, що на підставі договору від 01.12.2015 року нотаріусом до Державного реєстру за № 12307722 було внесено відомості про право власності ОСОБА_7 на спірний житловий будинок.

07 грудня 2015 року ОСОБА_7 було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок № 13 по вул. Флотській в м. Миколаєві (а. с. 120).

У подальшому, 15 грудня 2015 року між ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_8 (покупець) було укладено та нотаріально посвідчено оскаржуваний Договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до умов якого продавець зобовязується продати (передати майно у власність) покупцю, а покупець зобовязується купити (прийняти майно у власність) і сплатити за нього обговорену грошову суму. Предметом договору є цілий житловий будинок по вул. Флотська, 13 у м. Миколаєві (а. с. 78).

У звязку з укладенням зазначеного договору 15 грудня 2015 року ОСОБА_8 було видано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 129). З вказаного рішення вбачається, що на підставі договору від 15.12.2015 року нотаріусом до Державного реєстру за № 12542677 було внесено відомості про право власності ОСОБА_8 на спірний житловий будинок.

В той же час, 08 грудня 2015 року позивачка звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно Миколаївського міського управління юстиції із заявою про державну реєстрацію права власності на вищезазначений житловий будинок, однак рішенням від 14 грудня 2015 року № 27066240 їй було відмовлено у державній реєстрації з тих підстав, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на вказану нерухомість зареєстроване за іншою особою на підставі інших правовстановлюючих документів (а. с. 16).

У звязку із викладеним, позивачка і звернулася до суду із даним позовом.

В той же час, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною 2 цієї статті, якою передбачено, зокрема, такий спосіб захисту, як визнання правочину недійсним.

Так, згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед іншого, є те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Таким чином, для встановлення судом підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15.12.2015 року суд має встановити, чи набув ОСОБА_7 право власності на спірний будинок та чи набув він його правомірно.

Згідно зі ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на день укладення оскаржуваного правочину) права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Право власності набувається, зокрема, із договорів. Одним із видів договорів, передбачених Цивільним кодексом України, є договір купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

При цьому, статтею 658 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Судом встановлено, що на час укладення оскаржуваного договору ОСОБА_7 набув право власності на житловий будинок по вул. Флотській, 13 у м. Миколаєві на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 01.12.2015 року. При цьому, на теперішній час вказаний договір ніким не оспорювався та у судовому порядку недійсним не визнавався.

Крім цього, судом також встановлено, що ОСОБА_7 у передбаченому законом порядку здійснив державну реєстрацію права власності на вищезазначений житловий будинок.

Враховуючи усе вищезазначене, а також виходячи із презумпції правомірності набуття права власності на майно, суд приходить до висновку, що ОСОБА_7 з 01 грудня 2015 року набув право власності на житловий будинок разом з усіма господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: м. Миколаїв, вул. Флотська, 13. У звязку з цим, він як власник майна, на думку суду, мав право, зокрема, на власний розсуд розпоряджатися таким майном на власний розсуд, у тому числі укладаючи оскаржуваний договір купівлі-продажу від 15.12.2015 року.

За такого, суд приходить до висновку, що на теперішній час підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15.12.2015 року відсутні.

Твердження позивачки та її представника про те, що на момент укладення оскаржуваного договору власником майна була ОСОБА_6, суд до уваги взяти не може, оскільки така обставина не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду, так як договір від 01.12.2015 року недійсним наразі визнаний не був, а вимоги про визнання його недійсним позивачка не заявляла.

У звязку з цим суд в ході даного судового розгляду не надавав оцінки договору купівлі-продажу від 01.12.2015 року.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір сплачено позивачкою при подачі позову до суду.

Керуючись ст. ст. 10, 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ Г. В. ПОДЗІГУН