Справа № 127/799/16-ц
Провадження № 2/127/1647/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2016 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Сичука М.М.,

при секретарі Пєскову Є.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Редакція газети «Дорога.Транспорт.Пішохід» про скасування та визнання незаконним наказу щодо звільнення та зобовязання змінити дату та формулювання наказу, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 19.01.2016 року звернулась до суду з позовом до відповідача ТОВ «Редакція газети «Дорога.Транспорт.Пішохід» про скасування та визнання незаконним наказу № 10-к від 31.07.2013 року щодо звільнення, мотивуючи тим, що ОСОБА_1 працювала у ТОВ «Редакція газети «Дорога.Транспорт.Пішохід» на посаді інспектора по кадрах (наказ № 93-К від 31.12.2004 року).

За час роботи ОСОБА_1 у даному підприємстві відбулося багато змін. Новий директор ОСОБА_2 прийшов працювати у дане підприємство на посаду заступника директора ОСОБА_3 (який був батьком ОСОБА_1 і створив дане підприємство). При розгляді справи № 12720456/15-ц ОСОБА_1 було надано копію наказу 10-К від 31.07.2013 року де зазначається, що ОСОБА_1, інспектор по кадрах, на протязі 10 робочих днів, з 18 по 30 липня поточного року відсутня на робочому місці, на роботу за цей час не прибувала. Свої функції, як інспектора по кадрах не виконувала. Оправдальних документів своєї відсутності або пояснень не наддала. Документів, які знаходяться в неї не передала. Трудова книжка ОСОБА_1 на підприємстві відсутня» І з цим посненням ОСОБА_1 було звільнено з 31.07.2013 року за ст. 40 п. 4 КЗпП України.

ОСОБА_1 стверджує, що оформлення її звільнення за прогули не було, у табелі обліку робочого часу за весь період 2013 року (1-4 квартали) та 1 і 2 квартал 2014 року є відмітки про її присутність, є свідки її присутності і виконання обовязків. Про існування наказу про звільнення ОСОБА_1 дізналася під час розгляду справ у суді. Наказ 10-К від 31.07.2013 року вважає незаконним тому, що для його законності немає підстав. Просить суд скасувати та визнати незаконним наказ № 10 к від 31.07.2013 року щодо звільнення ОСОБА_1 та зобовязати керівництво «Редакція газети «Дорога.Транспорт.Пішохід» змінити дату формулювання наказу на «звільнення за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України», видати наказ на звільнення ОСОБА_1 згідно поданої заяви від 31.08.2015 року, що була надіслана поштою відповідачу, за адресою: 21034, м. Вінниця, вул. Лебединського, 34 а.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просили суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив суд в задоволенні відмовити у звязку з безпідставністю. При цьому представник відповідача вказав, що наказом директора товариства № 6-к від 16.12.2015 року скасовано попередній наказ № 10-к від 31.07.2013 року про звільнення ОСОБА_1, наказом № 5-к від 08.04.2016 року ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади інспектора по кадрах з 31.08.2015 року за ст. 38 КЗпП України. Однак позивач утримує в себе трудову книжку та ухиляється від внесення відповідного запису.

Свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в ході судового розгляду підтвердили, що позивача ОСОБА_1 не було звільнено в липні 2013 року вона продовжувала в подальшому виконувати свої обовязки.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що згідно трудової книжки ОСОБА_1 серії АХ № 491588 від 08.01.2002 року відповідно до наказу № 193 к від 31.12.2004 року позивач була прийнята на посаду інспектора по кадрах ТОВ «Редакція газети «Дорога.Транспорт.Пішохід». Згідно наказу 10-к від 31.07.2013 року ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади інспектора по кадрах ТОВ «Редакція газети «Дорога.Транспорт.Пішохід» з 31.07.2013 року за ст. 40 п. 4. КЗпП України.

Позивач в судовому засіданні стверджувала, що її було звільнено незаконно, з порушенням процедури, визначеної законом. В ході судового розгляду представник відповідача обставини щодо незаконного звільнення позивача не спростовував.

Водночас наказом директора товариства № 6-к від 16.12.2015 року скасовано попередній наказ № 10-к від 31.07.2013 року про звільнення ОСОБА_1

Наказом № 7-к від 16.12.2015 року ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади інспектора по кадрах ТОВ «Редакція газети «Дорога.Транспорт.Пішохід» з 31.07.2015 року за ст. 38 КЗпП України.

Згідно наказу № 5-к від 08.04.2016 року керуючись рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі 127/2045/15-ц від 27.11.2015 року, наказу № 6-к від 16.12.2015 року та наказу 3-к від 30.03.2016 року ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади інспектора по кадрах ТОВ «Редакція газети «Дорога.Транспорт.Пішохід» з 31.08.2015 року за ст. 38 КЗпП України. Виплату належних сум заробітної плати провести у відповідності до рішення Вінницького міського суду Вінницької області № 127/20456/15-ц від 27.11.2014 року.

На підтвердження достовірності даних наказів відповідачем надано Журнал реєстрації наказів ТОВ «Редакції газети «Дорога.Транспорт. Пішохід», де містяться дані накази.

За викладених вище обставин суд вважає, що відповідачем виконані вимоги позовної заяви в повному обсязі, в звязку з чим відсутній предмет спору. Водночас позивач не звернулась до суду із заявами про залишення позову без розгляду чи відмовою від позову, а тому суд розглянув спір по суті.

З приводу внесення запису до трудової книжки, на якому наполягала позивач, суд звертає увагу на наступне. В ході судового розгляду позивач повідомила, що трудова книжка знаходиться в неї на руках. Відповідачем на адресу позивача направлялись листи щодо прибуття на територію підприємства для оформлення запису у трудовій книжці. Однак позивач для проведення запису про її звільнення не прибула в ТОВ «Редакція газети «Дорога.Транспорт.Пішохід».

Згідно відповіді управління Держпраці у Вінницькій області від 05.05.2016 року № 1311 повідомлено, що постановою КМУ № 413 від 17.06.2015 року та іншими нормативними актами не передбачена необхідність повідомлення державних органів про розірвання трудових договорів з працівниками.

При цьому слід зауважити, що предметом позову є вимога про скасування та визнання незаконним наказу щодо звільнення та зобовязання змінити дату та формулювання наказу. Вимоги позивача про внесення запису до трудової книжки, реєстрація відомостей в Пенсійному фонді чи податкових органів виходить за межі позовних вимог та не була предметом судового розгляду, а позивач не позбавлений в подальшому у випадку порушення її прав звернутись з відповідним позовом до суду. Як зазначено в п. 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» стосовно до правил ст. 24 КЗпП рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови

від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Про існування наказу № 10-к від 31.07.2013 року позивачу було щонайменше відомо під час розгляду цивільної справи № 127/20456/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Редакція газети «Дорога.Транспорт.Пішохід» про стягнення заборгованості по заробітній платі та зобов'язання видати наказ про звільнення з роботи, в якій рішенням суду від 27.11.2015 року позов задоволено частково.

Предявляючи позов в січні 2016 року, ОСОБА_1 посилалась на те, що її звільнення відбулось з порушенням норм діючого трудового законодавства. Зазначала, що чекала позитивного результату по цивільній справі за її позовом про стягнення заробітної плати та не могла надати табелі обліку робочого часу, що заважало їй звернутися з даним позовом у встановлені законом строки.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Тому суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні в звязку з фактичним виконанням їх відповідачем, а тому задоволенню не підлягають. В звязку з відмовою в задоволенні позову судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 38, 40, 41, 233 КЗпП України, ст.ст. 10, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Редакція газети «Дорога.Транспорт.Пішохід» про скасування та визнання незаконним наказу щодо звільнення та зобовязання змінити дату та формулювання наказу відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя