Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №337/3737/15
Провадження №22ц/778/576/16 Головуючий у 1 інстанції: Сидорова М.В.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Кримської О.М.

суддів: Дашковської А.В.

ОСОБА_1

при секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 районного центру зайнятості м. Запоріжжя, Державної служби зайнятості, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа: ОСОБА_4 Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку матеріальну шкоду в розмірі 91766 грн. та моральну шкоду в розмірі 20000 грн.

В обґрунтування позову вказує, що згідно з постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2012 року визнано протиправною діяльність ОСОБА_3 районного центру зайнятості м. Запоріжжя та зобовязано видати йому направлення для оформлення дострокового виходу на пенсію до органів Пенсійного фонду. На виконання вказаного рішення йому ОСОБА_3 районним центром зайнятості було надано відповідне клопотання, але ОСОБА_4 Пенсійного фонду в Ленінському районі йому відмовлено у достроковому призначенні пенсії, оскільки внесені зміни в пенсійне законодавство.

Через такі незаконні дії його позбавлено можливості достроково вийти на пенсію, в звязку з чим він втратив можливість отримувати пенсію протягом 17 місяців, тобто в грошовому еквіваленті втратив щонайменше 91766 грн. з розрахунку можливості отримання пенсії в розмірі 5398 грн. щомісяця за півтора роки до досягнення пенсійного віку. Також позивач зазначає, що грубе порушення відповідачем законодавства щодо відмови в наданні клопотання, нарахуванні соціальної виплати у меншому розмірі, зволікання з виконанням рішення суду, залишення без жодного забезпечення за наявності утриманні двох неповнолітні дітей та наявності ряду захворювань, призвело до душевного та фізичного страждання, яке потягло за собою його потребу в додаткових зусиллях для організації свого життя. З огляду на втрату ним права на достроковий вихід на пенсію через неправомірні дії відповідача просить стягнути завдану йому моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_2 за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 8152,03 грн., в рахунок моральної шкоди 1500 грн., а всього 9652 грн. 03 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позову в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних пдстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішеня суду з одних лише формальних міркувань.

Частково задовольняючи вказаний позов ОСОБА_2 та стягуючи за рахунок кроштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 8152,03 грн., в рахунок моральної шкоди 1500 грн., суд першої інстанції вважав, що спричинення шкоди діями відповідача ОСОБА_3 районного центру зайнятості є доведеним, але розмір відшкодування матеріальної шкоди суд вважав завищеним, рорахувавши суму для стягнення, виходячи із розмір мінімальної пенсії, а також визнавши достатньою суму на відшкодування моральної шкоди у розмірі 1500 грн.

Колегія суддів погоджується з цими висновками суду.

Судом установлено, що з 29.07.2011 року ОСОБА_2 звільнений з посади оператора олійного цеху ПП ОСОБА_5 з ініціативи власника підприємства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України ( у звязку зі скороченям чисельності).

01.08.2011 року ОСОБА_2 зареєструвався у ОСОБА_3 районному центрі зайнятості м. Запоріжжя, як такий, що шукає роботу.

ОСОБА_2 відвідував центр зайнятості, фактів невідвідування центру зайнятості без поважних причин не було. Двічі направлявся з метою працевлаштування до ТОВ «Хортицький Автошляхрембуд», ТОВ « ЗЗКС», проте його не було прийнято на роботу у звязку з невідповідністю вимогам кандидата.

Станом на момент реєстрації у ОСОБА_3 районному центрі зайнятості позивач досяг 48- річного віку. Право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у ОСОБА_2 має виникнути з 02.01.2013 року, про що свідчить довідка від 08.08.2011 року видана ОСОБА_4 Пенсійного фонду України у Ленінському районі м. Запоріжжя.

На момент звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у позивача залишилося півтора роки до досягнення пенсійного віку, встановленого ст. 13 Закону Уроаїни « Про пенсійне забезпечення».

04.08.2011 року ОСОБА_2 подав заяву до ОСОБА_3 РЦЗ про видачу клопотання про достроковий вихід на пенсію.

05.08.2011 року ОСОБА_3 РЦЗ позивачу було повідомлено про відсутність підстав для видачі клопотання для оформлення дострокої пенсії. Відмову обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 не досяг пенсійного віку 58 років.

Вважаючи такі дії ОСОБА_3 РЦЗ м. Запоріжжя неправомірними , ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав.

Апеляційним та касаційним судом у адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 про визнання неправомірними дій ОСОБА_3 РЗЦ було встановлено, що через неправильне тлумачення вимог пункту «г» ч. 1 ст. 26 Закону України « Про зайнятість населення» та п. «а» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ОСОБА_3 РЗЦ неправомірно відмовив у наданні клопотання УПФУ для дострокового призначення пенсії за півтора роки до досягнення пільгового пенсійного віку-50 років, в той час, коли на момент реєстрації у ОСОБА_3 РЦЗ м. Запоріжжя ОСОБА_2 досяг 48- річного віку, а право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 13 Закону Украни « Про пенсійне забезпечення» у нього мало виникути з 01.07.2011 року, про що свідчить довідка від 08.08. 2011 року, видана УПФУ у Ленінському районі м. Запоріжжя.

Отже, на момент, коли позивач звернувся до ОСОБА_3 РЗЦ м. Запоріжжя 04.08.2011 року про надання клопотання до УПФУ щодо дострокового виходу на пенсію була чинною та редакція ч. 1 статті 28 Закону України « Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», за якою позивач мав таке право, але в подальшому з 01.10.2011 року ця редакція була змінена в бік збільшення страхового стажу у чоловіків з 25 років до 35 років, в той час як загальний трудовий стаж позивача складає 31 рік 8 місяців та 27 днів на день його звільнення.

На виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2012 року ОСОБА_3 РЦЗ м. Запоріжжя було видано направлення ОСОБА_2 для оформлення дострокового виходу на пенсію та він був знятий з обліку як безробітний. За час перебування на обліку у ОСОБА_3 РЦЗ м. Запоріжжя позивач отримав допомогу по безробіттю на загальну суму 10951.97 грн.

24.10.2012 року рішенням № 136 Комісії з розгляду питань, повязаних з призначенням та виплатою пенсії УПФУ в Леніському районі м. Запоріжжя, ОСОБА_6 було відмовлено в призначенні пенсії за Списком № 1 згідно п «г» частини 1 ст. 26 Закону України «Про зайнятість нселення», ст. 26, ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне страхування», оскільки не дотримані вимоги щод віку та страхового стажу. Зазначене рішення позивачем не оскаржувалось.

З 02.01.2013 року ОСОБА_2, досягнувши пенсійного віку, перебуває на обліку в УПФУ в Ленінськрому районі м. Запорівжжя та отримує пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1, в т. ч. надбавку на неповнолітніх дітей, що підтверджується довідками УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Оскільки внаслідок неправомірних дій ОСОБА_3 районного центру зайнятості м. Запоріжжя, який не видав позивачу своєчасно в серпні 2011 року клопотання до УПФУ про достроковий вихід на пенсію, було порушено права ОСОБА_2 на достроковий вихід на пенсію, і це було встановлено судовим рішенням, тому суд першої інстанції прийшов до обгрнтованого висновку, що бездіяльністю ОСОБА_3 РЦЗ позивачу було завдано матеріальну та моральну шкоду.

Статтею 56 Конституцііцї України задекларовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У відповідності до ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих осіб.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 03.10.2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) Конституція України гарантує громадянам право на відшкодування шкоди у поядку ст. 56 Конституції за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Згідно з вимогами ст. 25 Бюджетного кодексу України, Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до законцу шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою у порядку, визначеному законом.

Суд першої інстанції врахував фактичні обставини справи, вимоги закону, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, встановивши, що неправомірними діями ОСОБА_3 РЦЗ м. Запоріжжя, які встановлені постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2012 року , ОСОБА_2 завдано матеріальної та моральної шкоди, дійшов правильного висновку, що вони підлягають відшкодуванню за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду щодо визначення матеріальної шкоди виходячи з розміру мінімальної пенсії для осіб, які втратили працездатність в 2011 році, враховуючи право на надбавку до пенсії на утримання двох неповнолітніх дітей, що загалом становить 19104 грн. за мінусом отриманої позивачем за вказаний період допомоги по безробіттю - 10951.97 грн., отже, матеріальна шкода становить 8152.03 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що розмір матеріальної шкоди повинен визначатися виходячи з неодержаної ним за період з 01.08.2011 року по 01.01.2013 рік щомісячної пенсії у зазначений період у розмірі 5398 грн. не заслуговує на увагу, оскільки такий розмір пенсії є припущенням позивача. Достовірних даних, які б свідчили про розмір пенсії, який би був визначений позивачу ОСОБА_4 Пенсійного фонду України, матеріали справи не містять, а відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зменшуючи рзмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував обсяг моральних страждань позивача повязаних із тяжкістю вимушених змін у його житті, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану і визначив його з урахуванням обставин справи та принципу розумності.

Оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. ст. 309 ЦПК України, як підстави для скасування чи зміни рішення, а тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: