Справа ЄУН 714/36/16-ц
Провадження № 2/714/59/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2016 р. Герцаївський районний суд Чернівецької області

в складі:

головуючого-судді: Козловської Л.Д.

секретар: Овчар А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Герца цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Байраківської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на наступне. ІНФОРМАЦІЯ_2, у віці 85 років, померла ОСОБА_2. За покійною рахувався житловий будинок, 1972 року побудови, який розташований у АДРЕСА_1. Будинок був побудований нею на земельній ділянці виділеній ОСОБА_2 розміром 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку.

За життя, 16.04.2007 року, ОСОБА_2, уклала заповіт на користь ОСОБА_1, яким на випадок своєї смерті заповіла позивачу все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все що їй належить та буде належати на день її смерті, а також на що матиме право по закону.

Єдиним спадкоємцем за заповітом являється позивач. Інших спадкоємців за законом а також за заповітом немає.

ОСОБА_3 вчасно прийняв спадщину після смерті ОСОБА_2, шляхом звернення протягом строку встановленого статтею 1270 ЦК України до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

При звернені до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований у АДРЕСА_1, йому було відмовлено, так як відсутні оригінали правовстановлюючих документів на будинок, у зв'язку з чим у позовних вимогах просить суд визнати за ним право власності на даний житловий будинок.

Позивач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про місце та дату розгляду справи. Натомість представник позивача ОСОБА_4 подав суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності та у відсутності позивача. Також вказав, що позові вимоги підтримує з підстав наведених у позовній заяві та просив їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання свого представника не направляв, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Однак від нього надійшла до суду письмова заява про розгляд справи у відсутності їхнього представника, також зазначивши що заперечень проти задоволення позову не мають.

Суд, всебічно та повноцінно дослідивши матеріали справи, та докази якими обґрунтовуються підстави позову, прийшов до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2. За життя, 16 квітня 2007 року, остання уклала заповіт на користь позивача, яким на випадок смерті заповіла йому все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все що їй належить та буде належати на день її смерті, а також на що матиме право по закону.

З матеріалів спадкової справи № 09/2015 заведеної 18 лютого 2015 відносно спадкового майна ОСОБА_2 встановлено, що остання проживала та була зареєстрована у власному житловому будинку за АДРЕСА_1 з 1929 року по день смерті. На момент смерті проживала та була зареєстрована сама. Позивач являється єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті своєї матері шляхом звернення у встановлений законом шестимісячний термін з відповідною заявою до нотаріуса. Інших спадкоємців за законом, за заповітом та які б мали право на обов'язкову частку у спадковому майні ОСОБА_2 немає.

Згідно довідок Байраківської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області №833 від 10.06.2015 року, №1032 від 03.08.2015 року та витягу з погосподарської книги Байраківської сільської ради на 2011-2015 роки, номер об'єкта погосподарського обліку 0677-1, за покійною ОСОБА_2 рахувався житловий будинок, 1972 року побудови, який розташований у АДРЕСА_1. Даний будинок був побудований нею на земельній ділянці виділеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, наданої ОСОБА_2, розміром 0,15 га.

Згідно даних технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 та довідки №55 від 23.12.2016 року виданої ФОП ОСОБА_5, дане домоволодіння складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 31,70 кв.м., житловою площею 13,20 кв.м., літньої кухні літ. «Б» площею 14,40 кв.м. та огорожі №1,2, загальною інвентаризаційною вартість в цінах 2015 року 32 134 гривні.

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті, а у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від неї, право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст. 1223 ЦК).

Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

При звернені до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, постановою приватного нотаріуса Єнакаке Ю.А. № 03/02-31 від 12 січня 2016 року позивачу було відмовлено, у зв'язку з відсутністю у спадкоємця документів необхідних для вчинення нотаріальних дій, що й було підставою для звернення до суду з зазначеним позовом.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, та згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час побудови спірного жилого будинку, право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

У 1972 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Згідно ст. 392 ЦК України, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до встановлених обставин, суд приходить до висновку, що оскільки на момент смерті ОСОБА_2 спірний житловий будинок був повністю збудований 1972 року, прийнятий в експлуатацію, зареєстрований в сільській раді за останньою, а позивач в свою чергу прийняв спадщину, однак не може оформити її на себе через відсутність документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій, вимоги про визнання за ним право власності на вказане майно є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.1217, 1223, 1258, 1261, 1268-1270, 1273 ЦК України, ст. 86 ЦК Української РСР 1963 року, ст.ст. 3, 10, 11, 174, 208-209, 212-215, 294, 124, 258 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право приватної власності на спадщину за заповітом на домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 31,70 кв.м., житловою площею 13,20 кв.м., літньої кухні літ. «Б» площею 14,40 кв.м. та огорожі № 1,2, загальною інвентаризаційною вартість в цінах 2015 року 32 134 (тридцять дві тисячі сто тридцять чотири) гривні.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області через Герцаївський районний суд Чернівецької області шляхом подачі в 10 - денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які не були присутніми при проголошенні рішення - в той самий строк з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: