АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа №761/19406/15
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3946/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Юзькова О.Л.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, в якому, з уточненням, просила визнати незаконним наказ Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення від 09 червня 2015 року № 25/ок про звільнення ОСОБА_1 з посади бухгалтера II категорії сектору обліку фінансової звітності відділу бухгалтерського обліку та звітності Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення в зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників, п.1 ст.40 КЗпП України; скасувати наказ від 09 червня 2015 р. № 25/ок; поновити ОСОБА_1 на посаді; стягнути з Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.06.2015р. до 22.12.2015р. у розмірі 36 355,69 грн. та допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що її звільнення с посади, яку вона обіймала у відповідача відбулось з порушенням вимог чинного трудового законодавства. Зазначала, що 09.06.2015 р. була звільнена з посади бухгалтера II категорії сектору обліку фінансової звітності відділу бухгалтерського обліку та звітності Концерту РРТ згідно до наказу № 25/ок у зв'язку із скороченням штату та чисельності працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Проведення скорочення можливе лише за умови попередньої згоди профспілкового органу за положеннями ст.43 КЗпП України. Проте, Професійна спілка Концерну РРТ, яка була створена на підприємстві, не давала своєї згоди на звільнення позивача з посади, адміністрація Концерну не зверталася до спілки.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм процесуального та матеріального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог вказував, що суд першої інстанції безпідставно не надав значення доказу, який було здобуто в ході розгляду справи, а саме було зупинено провадження по справі та надіслано запит до профспілки для надання дозволу на звільнення позивача, проте профспілка відповіла відмовою, обґрунтувавши свою позицію.

На думку апелянта, суд першої інстанції не необґрунтовано відмовив у задоволенню позову, оскільки відповідач незаконно звільнив позивача, оскільки взагалі не звертався до профспілки, членом якої являється позивач, для надання згоди на її звільнення, що є грубим порушенням положень ст.43 КЗпП України.

У судовому засіданні представники апелянта підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що профспілка створена після прийняття рішення про звільнення позивача з посади, Концерн РРТ був повідомлений про створення профспілки тільки 29.04.2015р., а позивач не повідомляла відповідача при звільненні, що являється членом профспілки, а тому суд вважав, що дії відповідача по звільненню позивача відповідають вимогам законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи та ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Колегія суддів відкидає доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні позову, так як відповідач незаконно звільнив позивача, оскільки взагалі не звертався до профспілки, членом якої являється позивач, для надання згоди на її звільнення, що є грубим порушенням положень ст.43 КЗпП України та беззаперечною підставою задоволення позову, виходячи з наступного.

Статтею 252 Кодексу законів про працю України передбачені гарантії для працівників підприємств, установ, організацій, обраних до профспілкових органів.

Так, ч.ч.1,2 ст. 252 КЗпП України визначено, що працівникам підприємств, установ, організацій, обраним до складу виборних профспілкових органів, гарантуються можливості для здійснення їх повноважень.

Зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є.

Така сама вимога передбачена і ч.2 ст.41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Проте не звернення до профспілкової організації при звільненні не є беззаперечною підставою для визнання такого звільнення незаконним.

Так, ч.9 ст.43 КЗпП України передбачено, що якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

У відповідності до вказаний вимог, враховуючи, що розірвання трудового договору з позивачем проведено відповідачем без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації, судом було надіслано запит до професійної спілки Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення в якому, зокрема, було поставлено питання про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 (том 1, а.с.164).

На вказаний запит було отримано відмову професійної спілки Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на звільнення позивача (том 1, а.с.165).

Виконавши, вимоги ч.9 ст.43 КЗпП України щодо отримання вказаного висновку, суд правомірно розглянув спір по суті за його наявності, а тому вказані вище обставини спростовують вказані доводи апеляційної скарги

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги відмову профспілки у наданні дозволу на звільнення ОСОБА_1, виходячи з наступного.

Згідно із ч.6 ст.39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Висновок про правильне застосування зазначених норм матеріального права викладено, зокрема у постановах Верховного Суду України від 24 вересня та від 22 жовтня 2014 року.

Відповідно до цього висновку за змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Разом з тим, оскільки у зазначеному висновку не досліджувалося питання значення терміну "обґрунтованості" або "необґрунтованості" рішення профспілкового комітету, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вважає за необхідне зазначити наступне.

В аспекті положень частини сьомої статті 43 КЗпП України і частини шостої статті 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова "обґрунтований", яке означає "бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами".

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Висновок профспілкового органу відповідно до вимог статей 57, 212 ЦПК є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення.

Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним в постанові від 01 липня 2015 року у справі №6-703цс15, який, відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Аналізуючи наданий суду висновок про відмову професійної спілки Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на звільнення позивача, колегія суддів вважає, що він не достатньо добре аргументованим та не містити належного посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення ОСОБА_1 або посилання на неврахування відповідачем фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Так даний висновок містить посилання загального характеру на те, що Концерн радіомовлення, радіозв'язку та телебачення перед здійсненням реорганізації та початку здійснення скорочення працівників не надав такої інформації профспілці та здійснював консультацій з профспілкою з цього приводу.

Проте, як правильно вказав суд першої інстанції профспілка повідомила Концерн РРТ про своє створення листом тільки 29.04.2015р., тобто після прийняття рішення про реорганізацію та скорочення.

Щодо конкретно звільнення ОСОБА_1 з роботи, у висновку міститься тільки посилання на те, що в порушення вимог ч.2 ст.43 КЗпП Концерном РРТ не надано до профспілки письмового подання.

Проте даний недолік було усунуто судом першої інстанції в ході розгляду справи, відповідно до вимог ч.9 ст.43 КЗпП України.

Отже, доводи апелянта про те, що суд не врахував відмову профспілки у наданні дозволу на звільнення ОСОБА_1 не впливають на правильність ухваленого по суті спору рішення судом першої інстанції.

Інших доводів про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218,303-305, 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді