_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/275/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2016 року

Київський районний суд м. Одеси

У складі судді Калашнікової О.І.

При секретарі Шеховцевій О.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

Публічного Акціонерного товариства „Всеукраїнський Акціонерний банк до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного Акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний банк», третя особа ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою,

Встановив,

ПАТ «ВіЕйБі Банк» в серпні 2015 року звернувся до суду з вимогами ухвалити рішення, яким стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь банку заборгованість в сумі 404468,19 грн. за кредитним договором №1108/08ф-9, укладеним

13 червня 2008 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» і ОСОБА_1, стверджуючи, що відповідачі ухиляються від виконання зобовязань за договором кредиту і договором поруки. Представник Банку позовні вимоги підтримав у повному обсязі (справа розглядалась в режимі відео конференції).

Відповідач ОСОБА_1 після перерви до суду не зявився, про час і місце слухання справи сповіщений належним чином, надавав пояснення по справі в минулих судових засіданнях, до матеріалів справи надані письмові заперечення відповідача за позовом банку.

Відповідачка ОСОБА_2 з позовом банку не погодилась і надала зустрічні вимоги про визнання договору поруки припиненим.

Суд вивчив матеріали справи і встановив наступне:

13 червня 2008 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» і ОСОБА_1 уклали кредитний договір №1108/08ф-9, за умовами якого ОСОБА_1 надавався кредит у сумі 22305,90 Євро на придбання автомобіля. ОСОБА_1 зобовязався повернути всю суму кредиту до

12 червня 2015 року та сплачувати щомісяця відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 11% річних. За обслуговування кредиту позичальник зобовязався сплачувати щомісяця 217,01 грн., що становить 0,13% від суми кредиту. Позичальник зобовязався повертати кредитні кошти і сплачувати відсотки за користування кредитом відповідно до графіку, який є додатком №1 до кредитного договору.

З метою забезпечення виконання зобовязань позичальником за кредитним договором між Банком і ОСОБА_2 13.06.2008 року було укладено договір поруки, за умовами якого Поручитель прийняв на себе зобовязання відповідати у повному обсязі за своєчасне і повне виконання ОСОБА_1 зобовязань за договором кредиту.

Банк свої зобовязання виконав і видав позичальнику кредитні кошти в сумі 22305,90 Євро готівкою через касу банку. ОСОБА_1 свої зобовязання щодо повернення кредитних коштів, сплати відсотків і комісії не виконує належним чином з березня місяця 2012 року, внаслідок чого станом на 3 серпня 2015 року утворилась заборгованість в розмірі 404468 грн. 19 коп., яка складається з боргу за тілом кредиту в сумі 10474,34 Євро, прострочених відсотків в сумі 3998,59 Євро, що загалом дорівнює 336516,57 грн. (за курсом НБУ-23,251 грн. 1Євро); заборгованості за комісією в сумі 8897,41 грн., пені в сумі 59054,21 грн., що нарахована банком за порушення умов договору. Банк вимагає стягнути з відповідачів в солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором і судові витрати.

На обґрунтування своїх вимог банк посилався на такі докази: кредитний договір з додатками графіком погашення кредиту, розписом загальної вартості платежів та сукупної вартості кредиту, заяву-анкету на надання кредиту, розрахунок заборгованості, рішення ВД ФГВФО «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ОСОБА_3 та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», виписку з особового рахунку ОСОБА_1 за період з 27.05.2009 року по 20.05.2016 року.

Відповідач ОСОБА_1, не визнаючи позов, просив застосувати строки позовної давності до кожного щомісячного простроченого платежу. Відповідач не погодився з вимогами банку в частині стягнення пені, що була розрахована за період з 2012 року по 2015 рік. Крім того, відповідач стверджував, що він повністю повернув банку кредитні кошти і сплатив відсотки за користування кредитом.

Відповідачка ОСОБА_4, не визнаючи позов банку, заявила зустрічні позовні вимоги про визнання договору поруки припиненим з підстав, визначених ч.4 ст.559 ЦК України.

Дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позов банку не підлягає задоволенню як не доведений, а зустрічний позов підлягає задоволенню з наступних підстав:

13 червня 2008 року ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк» і ОСОБА_1 уклали кредитний договір на умовах повернення, строковості, платності грошових коштів на суму 22305,9 євро. При укладанні договору сторони досягли домовленості щодо усіх істотних умов: мети, суми і строку кредиту; умов і порядку його видачі та погашення; відсоткової ставки; порядку плати за кредит; порядку зміни та припинення дії договору; відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Договір сторони уклали в письмовій формі. На укладання договору сторони мали вільне волевиявлення і необхідний обсяг цивільної дієздатності. Договір підлягає виконанню обома сторонами. Відповідач в одному з судових засідань визнав, що кредитні кошти в іноземній валюті він отримав через касу банку, але позивач не надав до суду належних письмових доказів щодо видачі позичальнику кредитних коштів в іноземній валюті. Порядок видачі кредитних коштів в іноземній валюті в договорі кредиту №1108/08ф-9 не прописано.

Доводи відповідачевої сторони про повернення кредиту у повному обсязі і сплату відсотків за користування кредитом не підтверджені належними письмовими доказами. Так, ОСОБА_1 надав до суду квитанції про повернення кредитних коштів і сплату відсотків на загальну суму 12614 євро (а.с.57-60) у період з 11.02.2010 року по 12.02.2012 року. З розрахунку заборгованості за кредитним договором (а.с.9-10) і виписки з особового рахунку ОСОБА_1 (а.с.92-99) вбачається, що позичальник за період з 13.07.2008 року по 12.02.2012 року повернув банку 21793 євро тіла кредиту, сплатив 9972 євро відсотків за користування кредитом і 8824 грн. комісії за обслуговування кредиту. Таким чином, відповідач не довів повернення банку кредитних коштів в сумі 22305,9 євро.

Щодо вимог ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності.

Відповідно до Правової позиції Верховного суду України у справі № 6-116 цс 13 початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів окремо (Постанова Верховного суду України від 06 квітня 2016 року по справі № 6-2420цс15).

Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 цього Кодексу).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається з п.1.2., п.7.3 кредитного договору №1108/08ф-9 від 13.06.2008 року і графіка погашення заборгованості по кредиту і відсотків до цього договору сторони встановили як строк дії договору до повного виконання сторонами своїх зобов»язань, кінцевий строк повернення кредиту 12.06.2015 року, так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів щомісяця до 13 числа включно кожного календарного місяця для основної заборгованості і для процентів за користування кредитом. Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання, згідно із ч.3 ст.254 ЦК, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязаний його початок (ст.253 ЦК).

Суд встановив і сторони визнали, що ОСОБА_1 останній платіж зробив 12.02.2012 року. Тобто, з 14.03.2012 року у банку виникло право на позов щодо примусового стягнення боргу за кредитом за черговим платежем. Позивач до суду звернувся з позовом 26.08.2015 року, у звязку з чим позовні вимоги банку про стягнення з ОСОБА_1 боргу за кредитом, відсотками і пенею за період з 13.03.2012 року по 13.08.2012 року задоволенню не підлягають з підстав пропуску строків позовної давності.

Суд також встановив, що у період з 23.03.2009 року по 04.03.2010 року банк збільшив ставку за користування кредитними коштами з 11% річних на 17,5% (ні в розрахунку заборгованості ні в виписці з особового рахунку позичальника розмір ставки % не вказано, тому перевірити період нарахування відсоткової ставки в розмірі 17,5% не є можливим). Правові підставі збільшення відсоткової ставки позивачем не наведено. Банк доводить, що надалі банк повернув ставку за користування кредитом 11% та провів коригування раніш проведених оплат по ставці 17,5% і перерозподілив зайво нараховані кошти на погашення відсотків в сумі 1158,07 євро: суму 1113,33 євро зарахував на погашення кредиту, а 44,74 євро на сплату відсотків, але пояснень щодо стягнення комісій за вчинені неправомірно фінансові операції не надав. Відповідач стверджує, що перерозподіл неправильно нарахованих коштів на погашення відсотків виконано банком неправильно, але будь-яких доказів цього твердження не надав (не навів своїх розрахунків).

У звязку з тим, що банк не надав до суду повний текст кредитного договору №1108/08ф-9 від 13.06.2008 року (а.с.3-4) перевірити доводи позивача і розрахунок боргу суд позбавлений можливості, тому і вважає позов банку не доведеним.

Відповідно до положень ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Щодо зустрічного позову про визнання поруки припиненим.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником (ч.1 ст.553 ЦК ). У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (чч.1, 2 ст.554 ЦК ).

Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом ч.4 ст.559 ЦК, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. У даному випадку в договорі поруки від 13.06.2008 року закінчення строку поруки не визначено. Позичальник (а отже, і поручитель) взяв на себе зобовязання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 12.06.2015 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Позичальник припинив повернення кредитних коштів і сплату відсотків за користування кредитом у лютому місяці 2012 року. Отже, заборгованість, з приводу якої заявлений позов у справі, виникла в боржника за період з 13.03.2012 до 3.08.2015 року (часу звернення позивача до суду) у звязку з несплатою боржником поточних щомісячних платежів із погашення кредиту та процентів за користування ним.

«Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу».

Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом у постанові від 19.03.2014 у справі №6-20цс14.

Оскільки відповідно до ст.554 ЦК поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч.4 ст.559 ЦК) повинні застосовуватись і до поручителя.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений ч.4 ст.559 ЦК строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Як вбачається з графіка погашення кредиту, чергові платежі боржник мав здійснювати не пізніше 13 числа кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до ст.261 ЦК починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого ч.4 ст.559 ЦК шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя.

У звязку з тим, що банк предявив вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання, в силу положень ч.4 ст.559 ЦК порука припиняється

Керуючись ст.213,214,215 ЦПК України, суд

Вирішив:

Позов Публічного Акціонерного товариства „Всеукраїнський Акціонерний банк до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до Публічного Акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний банк», третя особа ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою задовольнити і визнати припиненим договір поруки, укладений 13 червня 2008 року між Публічним Акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний банк» і ОСОБА_2.

Рішення може бути оскаржено в Одеський апеляційний суд через Київський райсуд м. Одеси протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя Калашнікова О. І.