Провадження № 2/752/380/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 жовтня 2016 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі: головуючого судді Мирошниченко О.В.

при секретарях Бурлака Т.М., Мархотко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бабенко Вікторія Вікторівна, про встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно, усунення від права на спадкування та зміну черговості одержання права на спадкування, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила постановити рішення, яким:

-встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_5 і ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу у період часу з грудня 1994 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1;

-визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1;

-визнати за ОСОБА_1 право власності на одну другу частину квартири АДРЕСА_1;

-усунути ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті батька ОСОБА_5;

-змінити черговість спадкування ОСОБА_1 за померлим ОСОБА_5 та визнати право ОСОБА_1 на прийняття спадщини за померлим ОСОБА_5 разом із спадкоємцями першої черги.

В подальшому у лютому 2016 року позивачем збільшено позовні вимоги, за заявою про збільшення позовних вимог позивач просила суд постановити рішення, яким:

-встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_5 і ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу у період часу з грудня 1994 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1;

-визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1 наступне майно:

-квартиру АДРЕСА_1;

-земельну ділянку, площею 0,063 га, що розташована на території Гвоздівської сільської ради, з цільовим призначенням для садівництва;

-одноквартирний житловий будинок (будівельні матеріали), що знаходиться за адресою: с. Гвоздів, садове товариство «Стандарт», та розташований на земельній ділянці, площею 0,063 га, що розташована на території Гвоздівської сільської ради, з цільовим призначенням для садівництва;

-транспортний засіб марки «Daewoo Lanos», номер кузова НОМЕР_1;

-визнати за ОСОБА_1 право власності на:

-одну другу частину квартири АДРЕСА_1;

-одну другу частину земельної ділянки, площею 0,063 га, що розташована на території Гвоздівської сільської ради, з цільовим призначенням для садівництва;

-одну другу частину одноквартирного житлового будинку, що знаходиться за адресою: с. Гвоздів, садове товариство «Стандарт», та розташований на земельній ділянці, площею 0,063 га, що розташована на території Гвоздівської сільської ради, з цільовим призначенням для садівництва;

-одну другу частину транспортного засобу марки «Daewoo Lanos», номер кузова НОМЕР_1;

-усунути ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті батька ОСОБА_5;

-змінити черговість спадкування ОСОБА_1 за померлим ОСОБА_5 та визнати право ОСОБА_1 на прийняття спадщини за померлим ОСОБА_5 разом із спадкоємцями першої черги.

Мотивуючи позовні вимоги, зазначила про те, що, починаючи з 1994 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач та ОСОБА_5 проживали однією сім'єю, перебували у фактичних шлюбних відносинах, однак шлюб офіційно зареєстрований не був. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. За життя ОСОБА_5 хворів на ряд захворювань, в тому числі подагру та мав хворобу нирок 5-го ступеню, регулярно проходив курс гемодіалізу, внаслідок тяжкого стану здоров'я перебував у безпорадному стані, потребував сторонньої допомоги, оскільки не міг себе обслуговувати. Такий догляд здійснювала позивач, самостійно дбала про нього та несла витрати на його лікування. Спадкоємцем першої черги після померлого ОСОБА_5 є його син - відповідач у справі ОСОБА_2

Позивач стверджує, що відповідач, маючи можливість надавати як матеріальну, так і моральну допомогу батькові, свідомо ухилявся від обов'язку її надання у період, коли батько перебував у безпорадному стані та потребував такої допомоги від сина.

У судовому засіданні позивач, її представники підтримали позовні вимоги, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, у повному обсязі, з наведених у позові підстав, просили позов задовольнити.

Відповідач та його представник у судовому засіданні категорично заперечували проти задоволення позовних вимог.

В обґрунтування заперечень зазначили про те, що у період з 1988 року по листопад 2003 року батько відповідача - ОСОБА_5 проживав за адресою: АДРЕСА_2, разом зі своєю колишньою дружиною та молодшим сином. Після придбання квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_5 проживав у вказаній квартирі один до моменту смерті. Не заперечуючи факт знайомства, спільних відпочинків, святкувань та спілкування його батька з ОСОБА_1, відповідач вказує, що померлий не підтримував з останньою сімейно-шлюбних стосунків, не проживав разом однією сім'єю, вони не мали взаємних прав та обов'язків подружжя. Спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана на особисті кошти батька, отримані від продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_2 у листопаді 2003 року, а тому відсутні правові підстави для визнання зазначеної квартири спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_5 З цих самих підстав відповідач заперечує проти визнання права спільної сумісної власності за ОСОБА_1 на транспортний засіб. Земельна ділянка, що розташована у садовому товаристві «Стандарт» на території Гвоздівської сільської ради набута померлим внаслідок безоплатної приватизації. Крім того, будинок, що розташований на спірній земельній ділянці, є об'єктом самочинного будівництва, який не введено в експлуатацію та не проведено державну реєстрацію права власності на вказаний об'єкт, у зв'язку із чим відсутні передбачені законом підстави для визнання права власності на вказаний об'єкт за позивачем. Також, сторона відповідача зазначає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування тих обставин, що померлий перебував у безпорадному стані, потребував саме допомоги сина, а останній свідомо ухилявся від її надання, у зв'язку із чим у задоволенні позовних вимог про усунення від права на спадкування після померлого батька та зміну черговості одержання права на спадкування також просить відмовити.

Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин.

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 68 років помер ОСОБА_5, про що тієї ж дати складено актовий запис № 91, що стверджується даним свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3, виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві (т. 1 а.с. 7).

Згідно даних довідок №№ 972 та 973 від 17.04.2015 року, виданої КП «Житлово-експлуатаційна організація-109 Голосіївського району», померлий ОСОБА_5 з 25.12.2003 року по день смерті був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2 а.с.98, 99).

Відповідач у справі - ОСОБА_2 є сином померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 Факт родинного зв'язку стверджується даними свідоцтва про народження ОСОБА_2, серії НОМЕР_4, виданого 20.05.1972 року Боярським міським РАЦС (т. 2 а.с. 96).

15.04.2015 року відповідач ОСОБА_2 звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті батька до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бабенко В.В., на підставі якої приватним нотаріусом відкрито спадкову справу щодо майна померлого ОСОБА_5 (т. 2 а.с. 88).

З матеріалів спадкової справи вбачається, що 22.04.2015 року до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини звернулась і позивач ОСОБА_1 (т. 2 а.с.100).

За життя ОСОБА_5 заповіту на складав, спадкоємців, окрім сина - ОСОБА_2 немає.

Судом також встановлено, що позивач у справі ОСОБА_1 . 13.09.1984 року по день розгляду справи зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3, що стверджується копією паспорта з відповідною відміткою та довідкою від 29.01.2016 року, виданою Комунальним концерном «Центр комунального сервісу».

Відповідно до положень ч. 2 ст. 256 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Статтею 12 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право на шлюб.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя при цьому, укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов'язковою умовою для створення їхньої сім'ї. Сім'я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

І хоча проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя, але між особами, які проживають однією сім'єю без шлюбу виникають певні сімейні права та сімейні обов'язки, які в деяких випадках прирівнюються до прав та обов'язків подружжя. Зокрема, згідно ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності Сімейним та Цивільним кодексами України з 1 січня 2004р., станом на 1994р. діяв Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР, який не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

Згідно п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі ст. 273 ЦПК України може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 р. і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадянського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги щодо встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу за період з 1994 року по 01 січня 2004 р. підпадають під застосування Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції 1969 р.), нормами якого чітко визначено реєстрація шлюбу у державних органах реєстрації актів громадянського стану, при цьому, зазначений Кодекс не передбачав право встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Внаслідок чого, заявлена позивачем вимога в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу за період з 1994 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 не ґрунтується на вимогах закону.

При вирішенні позовної вимоги щодо встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 за період з 01.01.2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, суд виходить з наступного.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Належними та допустимим доказами в розмінні ст.ст. 58,59 ЦПК України на підтвердження обставин проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, у своїй сукупності можуть бути, зокрема: довідки з місця проживання; покази свідків; листи особистого та ділового характеру тощо; докази про спільне придбання майна, як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності, товарно-транспортні накладні на доставку товару за певною адресою); заяви, анкети, квитанції, діло чи особиста переписка, господарські договори, укладені особою щодо надання певних послуг за відповідною адресою; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання за певною адресою та ведення господарства.

В ході надання пояснень суду, а також в ході допиту в якості свідка, позивач ОСОБА_1 суду пояснила, що приблизно у 1992-1993 році вона познайомилась з ОСОБА_5 У 1994 році у зв'язку із наміром створити сім'ю позивач та ОСОБА_5 почали зустрічатись, а в подальшому з 2003 року -проживати разом за адресою: АДРЕСА_1. З 2003 року між позивачем та ОСОБА_5 було взаємопорозуміння, вони були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки подружжя, однак, до моменту смерті ОСОБА_5 проживали без реєстрації шлюбу. За час проживання фактично однією сім'єю між ними склалися добрі сімейні стосунки, вони піклувалися одне про одного, вели спільний побут, купували речі для дому, інше майно, разом їздили на відпочинок, планували та сумісно формували бюджет сім'ї, разом спілкувались з родичами та друзями, святкували свята. На свята друзі та знайомі запрошували їх як подружжя. Всім знайомим, друзям, колегам вони представлялись як подружжя. Між позивачем та ОСОБА_5 склалися усталені відносини, притаманні подружжю.

В період хвороби ОСОБА_5 та погіршення його стану здоров'я у 2014 році, позивач допомагала йому у всьому, доглядала за ним, підтримувала морально, несла витрати на лікування.

Окрім речей домашнього вжитку, позивачем та ОСОБА_5 спільно придбано квартиру АДРЕСА_1, автомобіль марки «Daewoo Lanos», а також побудовано будинок на земельній ділянці, що розташована у садовому товаристві «Стандарт» на території Гвоздівської сільської ради.

В ході надання заперечнь суду, а також в ході допиту в якості свідка, відповідач ОСОБА_2 суду пояснив, що у 1994 році його батьки розлучились, однак до 2003 року, тобто до моменту продажу спільної трикімнатної квартири, продовжували проживати разом з молодшим братом. У 2003 році за рахунок продажу трикімнатної квартири, було придбано три однокімнатні квартири - батьку ОСОБА_5, матері та молодшому брату. Відповідач підтримував дуже тісні стосунки з батьком, внаслідок роботи в одній структурі, майже кожного дня з ним зустрічався, часто бував у нього вдома. З ОСОБА_1 познайомився на ювілеї у батька у 2006 році. Здогадувався, що у його батька з ОСОБА_1 були певні стосунки, однак, це не була сім'я, вони ніколи не проживали разом, не мали спільного побуту, не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету. Їх стосунки та спілкування зводились до періодичних зустрічей, іноді спільного відпочинку на морі, а також відвідування знайомих на свята та дні народження. Батька за місцем проживання відвідував один-два рази на місяць, жодних речей чи предметів, які б вказували на факт проживання у квартирі жінки, за місцем проживання батька не було. У 2012, 2013 та 2014 роках родина відповідача, разом з батьком та ОСОБА_1 виїжджала на відпочинок за кордон.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6, суду показала, що є рідною сестрою позивача ОСОБА_1, з ОСОБА_5 свідок познайомилась у дев'яностих роках під час спільного відпочинку у с. Козинка на річці. В подальшому, після того, як у її сестри та ОСОБА_5 почались відносини, свідок зі своїми дітьми постійно відпочивали на Корзинці разом із ОСОБА_1 та ОСОБА_5 Свідку відомо, що її сестра та померлий проживали однією сім'єю, у них були дуже гарні відносини, свідок постійно їх бачила разом, приходила до них в гості. Також, свідку відомо, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 разом купували речі домашнього вжитку та побутову техніку, а саме - холодильник, пральну машину, меблі. До розлучення ОСОБА_5 з першою дружиною, останній приїжджав до ОСОБА_1 на вихідних, а після розлучення та придбання однокімнатної квартири, вони почали постійно проживати у квартирі ОСОБА_5 на Теремках. Свідок часто відвідувала ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у квартирі на АДРЕСА_1.

ОСОБА_7, будучи допитаною у судовому засіданні в якості свідка, при наданні вільних пояснень суду пояснила, що з ОСОБА_5 знайома з 2003 року з моменту, коли почала працювати консьєржем у будинку АДРЕСА_1. Працювала до 2008 року. Потім познайомилась із ОСОБА_1, не знала, що вони перебувають у незареєстрованому шлюбі. Свідок завжди їх бачила разом, також бачила як спільно їздили на дачу.

На уточнююче запитання відповідача, свідок показала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 бачила на вихідних з вікна, коли вони збирались і їхали на дачу. У 2014 році свідок ОСОБА_5 не бачила.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду показала, що з ОСОБА_1 знайома з 1990 року, разом навчались на курсах. З ОСОБА_5 познайомилась приблизно у 1994-1995 роках на дні народженні позивача. Під час проживання позивача на Троєщині, свідок бачила разом ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на вихідних, також бачила речі останнього у квартирі позивача. Свідку відомо, що позивач та померлий разом відпочивали. Свідок перебуває у дружніх стосунках з позивачем, також підтримувала дружні стосунки і з померлим, спільно проводили свята. Свідок у квартирі на АДРЕСА_1 жодного разу не була. Зі слів ОСОБА_1 свідку відомо, що у 2003 році позивач переїхала проживати у квартиру ОСОБА_5 на АДРЕСА_1.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що 2004 році познайомилась із ОСОБА_5, з 2005 року почали тісно спілкуватись сім'ями, разом проводили свята, зустрічались для прогулянок, після яких заходили в гості до ОСОБА_5 ОСОБА_1 та померлий завжди були разом.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що з 2004 року працює в організації, де працював померлий ОСОБА_5, свідок був керівником останнього. З померлим свідок тісно спілкувався, знав його приблизно 10 років. Із спілкування з померлим було зрозуміло, що останній проживає сам, коли свідок телефонував померлому на домашній номер телефону, слухавку підіймав тільки він. Питання щодо наявності у померлого дружини між свідком і померлим не обговорювалось.

ОСОБА_11, допитаний як свідок, суду пояснив, що з ОСОБА_5 познайомився у 2007 році, у зв'язку із працевлаштуванням до організації, де працював останній. Займали один робочий кабінет до 2014 року. Свідку відомо, що ОСОБА_5 був розлучений, проживав сам в однокімнатній квартирі, втратив молодшого сина. У 2007 році у ОСОБА_5 захворіла матір, доглядав з сестрою по черзі доба через добу за хворою матір'ю. На користь того, що ОСОБА_5 проживав сам, свідчила та обставина, що останній кожного дня розповідав, що буде готувати собі на вечерю. Свідку відомо, що приблизно у 2008 році померлий підтримував стосунки з жінкою на ім'я ОСОБА_1, однак вона його дружиною не була, з ним не проживала, до неї на Троєщину померлий їздив на вихідні. Особисто з вказаною жінкою свідок не знайомий. В останні роки життя, ОСОБА_5 виїжджав із зазначеною жінкою за кордон.

ОСОБА_12, допитана в якості свідка, у судовому засіданні пояснила, що з 2010 року працює двірником та обслуговує територію будинку, де проживав померлий ОСОБА_5 З померлим була знайома, знала його як одинокого чоловіка, бачила його завжди одного, про факт проживання ОСОБА_5 з жінкою, дізналась від першої дружини ОСОБА_5, коли останній помер. З ОСОБА_1 свідок особисто не знайома, бачила її раз у місяць за життя померлого, після смерті бачить ОСОБА_1 кожного дня.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що з померлим ОСОБА_5 дружили зі шкільних років і до моменту смерті. Після придбання квартири на Заболотного та переїзду у вказану квартиру ОСОБА_5, жодних ознак проживання у квартирі жінки свідок не помічав. Про здійснення спільно ОСОБА_1 та ОСОБА_5 покупок речей домашнього вжитку, рухомого чи нерухомого майна, померлий свідку ніколи нічого не розповідав. Де і при яких обставинах познайомився з позивачем свідок не пам'ятає, бачив її декілька разів на морі і у м. Боярка. У розмовах ОСОБА_5 розповідав свідку, що спілкується з ОСОБА_1, однак разом вони не проживають та сімейних відносин не підтримують.

Свідок ОСОБА_14 суду показав, що познайомився з померлим та його сином ОСОБА_2 у зв'язку із бажанням останніх побутувати будинок на належній ОСОБА_5 земельній ділянці. Під час зустрічей, ОСОБА_5 був у супроводі сина ОСОБА_2, інших осіб з ним не було. На будівництві також бачив лише ОСОБА_5 та його сина. За будівництво будинку ОСОБА_5 розраховувався самостійно, трьома платежами.

Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні суду показав, що 2003 році працював ріелтором. До останнього звернулась родина ОСОБА_5 з метою продажу трикімнатної квартири та придбання трьох однокімнатних квартир. ОСОБА_5 від продажу трикімнатної квартири, придбав квартиру на Теремках. Суму, за яку була придбана вказана квартира, свідок не пам'ятає. В подальшому через деякий час ОСОБА_5 звернувся до свідка з метою придбання двокімнатної квартири, однак у зв'язку із тим, що не було пропозиції, квартира придбана останнім не була.

Свідок ОСОБА_17 суду пояснила, що була сусідкою ОСОБА_5 по квартирі у будинку АДРЕСА_2, чоловік свідка товаришував з померлим. Після переїзду померлого у іншу квартиру, свідок часто зустрічала його на ринку. У розмовах свідка з ОСОБА_5, останній розповідав, що проживав сам. З позивачем свідком особисто знайома, бачила позивача раз у рік на території Виставкового центру.

Свідок ОСОБА_18 суду пояснив, що з ОСОБА_5 знайомий з дитинства, товаришували до моменту його смерті. З ОСОБА_1 свідок також знайомий, бачив її декілька раз, зокрема на ювілеї у 2006 році. Свідку відомо, що померлий проживав один, ні з ким сімейних стосунків не підтримував та спільного господарства не вів. З померлим свідок зустрічався приблизно раз у місяць, позивача з ним не бачив.

Свідок ОСОБА_19 суду пояснила, що є рідною сестрою померлого ОСОБА_5 Підтримувала тісні стосунки з братом за його життя. Померлий не казав, що розлучився з першою дружиною рідним, приїжджав з нею до батьків, вона допомагала у батьків по господарству. У ОСОБА_5 з першою дружиною були добрі стосунки, доки у нього не з'явилась інша жінка. Після того, як ОСОБА_5 переїхав проживати у однокімнатну квартиру, в ній весь час проживав сам. Вперше ОСОБА_1 свідок побачила у с. Козинка, час не пам'ятає. Після цього бачила на ювілеї у 2006 році, де і познайомились. В подальшому не спілкувались та стосунків не підтримували. Про те, що брат має іншу жінку, свідок дізналась 2006 році, про вказану жінку свідку нічого не відомо. До моменту смерті брат вважав своєю дружиною першу дружину ОСОБА_20.

Свідок ОСОБА_21 суду пояснив, що є чоловіком племінниці позивача. З ОСОБА_1 та ОСОБА_5 познайомився у 2005 році, коли одружився, з того часу і спілкувався. Свідку відомо, що померлий у всьому допомагав ОСОБА_1, вони разом приходили у гості до свідка. Свідку відомо, що позивач разом із померлим разом проживали, їздили кожний рік разом на відпочинок.

Свідок ОСОБА_22 суду пояснив, що має земельну ділянку в одному садовому товаристві разом з ОСОБА_5, в певний період часу разом працювали з останнім. На вказаній ділянці приблизно 5 разів за дачний сезон свідок бачив на дачній ділянці ОСОБА_5 та ОСОБА_1, інших осіб не бачив. Свідку відомо, що на дачній ділянці ОСОБА_5 побудував будинок.

Аналізуючи письмові докази, надані сторонами в обґрунтування позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім'є ОСОБА_1 та ОСОБА_5 та заперечень по суті вказаної позовної вимоги, наявні в матеріалах цивільної справи, судом встановлено наступне.

З довідки № 1, виданої 20.01.2015 року Первинною профспілкою організації ДП НЕК «УКРЕНЕРГО» Київської міської профспілки працівників енергетики та електротехнічної промисловості, вбачається, що у серпні місяці 1998 року ОСОБА_1 та члену її родини ОСОБА_5 профспілковою організацією надавалися пільгові путівки до відомчого оздоровчого комплексу «Дніпрогес» (т. 1 а.с. 13).

Суд звертає увагу на те, що з вказаної довідки вбачається лише факт надання путівки позивачу та ОСОБА_5 у серпні 1998 року. Інших даних, зокрема, про факти надання путівок у інших роках (2004-2015) зазначена довідка не містить.

З приєднаних до позову копій сторінок паспортів для виїзду за кордон, виданих на ім'я ОСОБА_1 та ОСОБА_5, вбачається, що останні у період часу з 18.01.2014 року по 25.01.2014 року виїжджали за кордон (т. 1 а.с. 14-15).

Копії санаторно-курортних книжок ОСОБА_1 та ОСОБА_5 №№ 5612 та 5613, містять записи про проходження лікування у м. Алушта у період часу з 01.09. 2003 року по 15.09.2003 року (т. 1 а.с. 21).

Позивачем надано копію сторінок з журналу, який відображає час виходу та час повернення працівника на робоче місце, яким позивач обґрунтовує обставину постійного догляду за померлим у лікарнях (т. 1 а.с. 134-139). Суд зазначає, що зі змісту вказаного документу неможливо встановити якою організацією здійснювалось ведення зазначеного журналу, вказана копія не завірена належним чином відповідною посадовою особою організації та не скріплена печаткою такої організації. Крім того, зазначена копія містить напроти прізвища «Познякова» лише записи «лікарня або поліклініка», без ідентифікації вказаних установ. А тому, встановити обставини, до яких медичних установ здійснювався позивачем вихід у робочий час, з наданих копій сторінок журналу неможливо.

З наданих Комунальним некомерційним підприємством «Консультативно-діагностичний центр» філія № 1 Деснянського району м. Києва на адвокатський запит представника відповідача супровідним листом № 120 від 10.02.2016 року довідок, вбачається, що у 2014 та 2015 роках ОСОБА_1 неодноразово зверталась за медичною допомогою до вказаної лікувальної установи (т. 1 а.с. 198-200).

Листом № 1051, наданим Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Голосіївського району м. Києва 06.11.2015 року на адвокатський запит представника відповідача повідомлено, що ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1, у центрі не зареєстрована. В обліковій документації лабораторії за період з грудня 2003 року по листопад 2015 року не зареєстровано звернення останньої за медичною допомогою, амбулаторна картка на ім'я ОСОБА_1 в реєстратурі відсутня (т. 1 а.с. 206).

Згідно довідки про склад сім'ї та осіб, які зареєстровані (проживають) за адресою: АДРЕСА_1, наданої 17.11.2015 року КП «Житлово-експлуатаційна організація - 109 Голосіївського району», у зазначеній квартирі проживав та був зареєстрований з 25.12.2003 року ОСОБА_5 Дані щодо інших осіб, які входили до складу сім'ї або проживали на вказані житловій площі, у зазначеній довідці відсутні (т. 2 а.с. 7).

Відповідно до даних довідки, наданої 29.01.2016 року Комунальним концерном «Центр комунального сервісу», ОСОБА_1 з 13.09.1984 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (т. 2 а.с. 80).

З наданих позивачем копій товарних чеків та квитанцій про оплату товару (т. 2 а.с. 153-168), вбачається лише факт придбання у конкретні дати певного товару. Надані копії квитанцій жодним чином не свідчать на користь обставин, на які посилається позивач в частині придбання спільно з померлим речей домашнього вжитку для ведення спільного побуту у квартирі АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявленої позовної вимоги, позивач в тому числі посилається на рапорт ДІМ СДІМ ВМ (Теремки) Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві Левченка С.О. від 27.04.2015 року, яким, на думку позивача, встановлена обставина її постійного проживання однією сім'єю з ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1, а також ведення з останнім спільного господарства.

На запит суду Голосіївським РУ ГУМВС України надано матеріали перевірки за заявою ОСОБА_1 від 19.04.2015 року (т. 2 а.с. 208-221).

Проаналізувавши та дослідивши вказані матеріали, суд надходить до наступних висновків.

19.04.2015 року ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві із заявою, в якій просила підтвердити факт спільного проживання з ОСОБА_5 з 2003 року за адресою: АДРЕСА_1, до заяви додала копії заяв ОСОБА_24, ОСОБА_25, які проживають у будинку АДРЕСА_1.

За результатами розгляду дільничим інспектором зазначеної заяви, останнім було складено рапорт, зміст якого в подальшому покладено в основу висновку від 27.04.2015 року, згідно яких інспектором зазначено, що в ході вивчення матеріалів, було встановлено, що сусіди по будинку АДРЕСА_1 письмо підтверджують факт того, що ОСОБА_1 дійсно проживала за вказаною адресою разом з ОСОБА_5 однією сім'єю як чоловік та дружина.

Однак, слід зазначити, що з наданих матеріалів вбачається, що особисто дільничий інспектор мешканців будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_24 та ОСОБА_25 не опитував та пояснення по факту вказаних обставин у останніх не відбирав, а лише при складенні зазначеного висновку керувався копіями письмових заяв, написаних від імені ОСОБА_24 та ОСОБА_25 Крім того, встановлення юридичних фактів, як то факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, не відноситься до повноважень та компетенції дільничого інспектора.

Суд не бере до уваги як допустимі докази в розумінні ст. 59 ЦПК України, надані позивачем копії письмових заяв ОСОБА_24, ОСОБА_9, ОСОБА_26 та ОСОБА_25, з наступних підстав.

За змістом положень ст. 159 ЦПК України, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі.

В силу ч. 2 ст. 57 ЦПК України, докази по справі можуть бути,зокрема, покази свідків.

У судовому засіданні позивачем не заявлялось клопотання про допит зазначених осіб в якості свідків, а відповідно судом ОСОБА_24, ОСОБА_9, ОСОБА_26 та ОСОБА_25 як свідки не допитувались.

Таким чином, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що померлий ОСОБА_5 з 25.12.2003 року по день смерті проживав був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Письмових доказів, які б свідчили про фактичне проживання у вказаній квартирі будь-яких інших осіб, окрім ОСОБА_5, матеріали цивільної справи не містять.

Позивач ОСОБА_1 з 13.09.1984 року та станом на час розгляду справи зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3, за місцем своєї реєстрації і зверталась постійно за отриманням медичної допомоги. Позивачем не надано в розпорядження суду письмових доказів, які б підтверджували фактичне проживання останньої з 2003 року у квартирі АДРЕСА_1, а не за адресою місця реєстрації, наприклад наявності даних з державних установ або житлово-експлуатаційної контори, лікарні тощо.

Також, не підтверджено матеріалами цивільної справи і факту наявності між померлим та ОСОБА_1 саме сталих відносин, які притаманні подружжю, як то ведення спільного побуту ОСОБА_1 та померлим, придбання спільно речей домашнього вжитку, іншого майна, постійного спілкування з родичами та друзями померлого, формування спільного бюджету.

Суд критично ставиться до показів свідків ОСОБА_6, ОСОБА_19, оскільки останні є близькими родичами сторін у справі, у зв'язку із чим можуть бути зацікавлені у результатах вирішення спору, а також з вказані покази є абсолютно взаємовиключними. Крім того, суд критично ставиться і до показів свідка ОСОБА_27, оскільки про обставини спільного проживання позивача та померлого у квартирі АДРЕСА_1, свідку відомо зі слів позивача, у вказаній квартирі свідок жодного разу не була.

За змістом положень ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи належність, допустимість та достовірність окремо кожного доказу, дослідженого під час розгляду справи судом, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд надходить до висновку, про те, що докази, наявні у матеріалах цивільної справи та досліджені судом під час розгляду справи у свої сукупності не доводять та не є достатніми для висновку про те, що у період з 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 між ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_5 склалися та існували усталені відносини, що притаманні подружжю. При цьому, суд зазначає, що при встановленні обставин наявності чи відсутності між позивачем та померлим усталених відносин, притаманних подружжю, опиратись виключно на покази свідків, які є родичами чи друзями позивача, не є можливим.

В частині позовної вимоги щодо усунення відповідача ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті батька ОСОБА_5 та зміну черговості одержання спадщину, суд зазначає наступне.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною 5 ст. 1224 ЦК України визначено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухиляється від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечувати умови свого життя, потребує стороннього догляду допомоги та піклування.

При встановлені факту ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього, та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку.

Тобто, для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку її надання.

При цьому, ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Таким чином, ухилення пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Аналізуючи зміст ч. 5 ст. 1224 ЦК України, з урахуванням узагальнення судової практики в справах про спадкування, що закріплено в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" від 16 травня 2013 року за N 24-753/0/4-13, що рішення про усунення від права на спадкування за законом приймається лише у тому випадку, коли мають значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Відповідно до ст. ст. 212, 213 ЦПК України рішення ґрунтується на досліджених наявних в справі доказів.

В ході розгляду справи судом встановлено, що померлий ОСОБА_5 мав ряд захворювань, в тому числі хворів на подагру, хронічну хворобу нирок 5 ступеня, у зв'язку із якими у період з 12.02.2014 року по 20.03.2014 року перебував на стаціонарному обстеженні та лікуванні в клініці нефрології Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», а у період з 13.02.2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував на амбулаторному лікуванні у Київському міському науково-практичному центрі нефрології та діалізу на базі Київської міської клінічної лікарні № 3.

Вказані обставини підтверджуються листами зазначених медичних установ, наданими на запит суду 18.03.2016 року та 21.03.2016 року (т. 2 а.с. 121-124).

Разом з тим, судом також встановлено, що померлий з 01.08.1969 року та до дня смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 працював в Державному підприємстві «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» (ДП «Укрметртестстандарт»), припинено трудові відносини у зв'язку із смертю. Вказана обставина стверджується листами ДП «Укрметртестстандарт» від 07.12.2015 року та від 28.01.2016 року (т. 1 а.с. 207, 208), наказом № 8-к від 05.01.2016 року (т. 1 а.с. 210), а також копією трудової книжки померлого (т. 1 а.с. 211-216).

Допитані у судовому засіданні свідки, окрім ОСОБА_1, засвідчили той факт, що хоча померлий і хворів на певні захворювання, однак охарактеризувати у будь-який період хвороби його стан як безпорадний, не можна. ОСОБА_5 до моменту смерті керував транспортним засобом самостійно, їздив самостійно на процедури діалізу на автомобілі, що не заперечувала і позивач у судовому засіданні, самостійно міг себе обслуговувати та забезпечити свої життєві потреби.

Також у судовому засіданні свідки обох сторін показали, що у померлого ОСОБА_5 не тільки були тісні стосунки із сином ОСОБА_2, вони постійно спілкувались за життя померлого, а й засвідчили той факт, що відповідач ОСОБА_2 приймав активну участь у житті батька та опікувався його здоров'ям.

Зазначені покази свідків узгоджуються із письмовими доказами, наявними у матеріалах цивільної справи.

Так, вказані обставини стверджуються наданими стороною відповідача доказами, а саме: копією договору про здійснення медичної практики суб'єктом господарської діяльності у Збройних Силах України на платній основі від 12.02.2014 року, укладеного між Національним військово-медичним клінічним центром «Головний військовий клінічний госпіталь» та ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 219), копіями актів взаєморозрахунків з надання медичних послуг від 21.02.2014 року, 03.03.2014 року, 11.03.2014 року, 20.03.2014 року (т. 1 а.с. 220-229), копіями прибуткових касових ордерів за лікування померлого у клініці нефрології (т. 1 а.с. 233-250; т. 2 а.с. 1); копією довіреності, виданої 14.03.2014 року ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_2 на отримання пенсії та розпорядження грошовими коштами, посвідченої начальником Головного військового клінічного госпіталю ОСОБА_28 (т. 1 а.с. 217); копіями договорів на туристичне обслуговування, які підтверджують факт спільних виїздів за кордон померлого з сином (т. 2 а.с. 8-17).

Крім того, матеріали цивільної справи містять докази про те, що матеріальний стан померлого дозволяв останньому забезпечувати свої життєві потреби, у зв'язку із чим померлий не потребував фінансової допомоги від сторонніх осіб, про що свідчать копії довідок про отримані ОСОБА_5 доходи за період з 1995 по 2014 роки (т. 1 а.с 178-197), інформація про розмір пенсії ОСОБА_5 за період 3 01.01.2006 року по 31.12.2014 року, надана на запит суду Управлінням Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва (т. 2 а.с. 169-174).

Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами в розумінні ст. 58,59 ЦПК України, існування у сукупності обставин, передбачених ст. 1224 ЦК України, за наявності яких закон пов'язує можливість усунення від права на спадкування за законом та зміну черговості одержання спадщини.

У судовому засіданні встановлено, що за життя померлим ОСОБА_5 придбано наступне майно: квартиру АДРЕСА_1, що належала останньому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 13.11.2003 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шандибою Л.І. (т. а.с. 202-203), а також транспортний засіб марки «Део», 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, що належав ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 13.07.2005 року, що підтверджується довідкою, наданою 18.07.2016 року Регіональним сервісним центром на запит суду (т. 3 а.с. 91-91.)

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України "Про власність" вважається правильно застосованим.

Така сама по суті позиція висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-66цс13.

Виходячи з викладеного не можна визнати правильним застосування судами апеляційної та касаційної інстанцій у справі, яка переглядається, частини першої статті 17 Закону України "Про власність" для визнання за позивачкою права власності на половину майна, придбаного до 1 січня 2004 року, без установлення факту створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету.

Судом встановлено, що ОСОБА_5, ОСОБА_20 (колишня дружина померлого) та ОСОБА_30 (молодший син померлого) були співвласниками квартири АДРЕСА_2, яка за договором-купівлі продажу від 13.11.2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_31, була останніми відчужена на користь АКБ «Трансбанк» за ціною 348 076 грн. (т. 2 а.с. 3-4). Зі змісту вказаного вище договору вбачається, що сума грошових коштів отриманих ОСОБА_5 від відчуження зазначеної квартири становить 142 772 грн. (п. 3 договору).

Тієї ж дати, 13.11.2003 року, між ОСОБА_5 та ОСОБА_32 укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_5 набув у власність квартиру АДРЕСА_1, відповідно до п. 3 якого продаж зазначеної квартири вчинено за 21 900 грн. (т. 1 а.с. 202-203).

Разом з тим, матеріали цивільної справи не містять доказів будь-якої участі позивача працею та коштами у придбанні зазначеної квартири. Надані позивачем довідки про доходи останньої за певний період свідчать лише про факт отримання певних грошових коштів у вигляді заробітної плати, та жодним чином не доводять обставин та фактів, визначений ст. 17 Закону України "Про власність" для її застосування судом та визнання за позивачем права власності на частку у зазначеній квартирі.

Оскільки суд дійшов висновку про недоведеність позивачем в ході розгляду справи факту спільного проживання з ОСОБА_5 однією сім'єю у період з 2004 по ІНФОРМАЦІЯ_1, а також не судом не встановлено обставин,які б свідчили про участь позивача у придбанні спірного майна разом з померлим, відповідно і відсутні передбачені законом підстави для визнання права власності за позивачем на частку у транспортному засобі марки «Део», 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, в порядку ст. 62, 74 СК України.

Не підлягає задоволенню і позовна вимога щодо визнання права власності на частину земельної ділянки, що розташована на території Гвоздівської сільської ради, оскільки згідно державного акту на право приватної власності на вищевказану земельну ділянку від 01.04.1998 року, виданого на ім'я ОСОБА_5, вказана земельна ділянка одержана останнім на підставі рішення виконкому Гвоздівської сільської ради № 67-3 від 30.09.1997 року (т. 1 а.с. 133) із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, у зв'язку із чим належала померлому на праві особистої приватної власності.

Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і ст. 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації ОСОБА_5 спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Позовні вимоги щодо визнання за позивачем права власності на одну другу частину одноквартирного житлового будинку, що знаходиться за адресою: с. Гвоздів, садове товариство «Стандарт», та розташований на земельній ділянці, площею 0,063 га, що розташована на території Гвоздівської сільської ради, з цільовим призначенням для садівництва, не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного.

Матеріали цивільної справи містять копію договору підряду, укладеного 22.08.2014 року між ТОВ «Росичі» та ОСОБА_5, предметом якого є виконання робіт з будівництва одноквартирного житлового будинку за адресою: с. Гвоздів, садове товариство «Стандарт» (т. 1 а.с. 126-131). На виконання вказаного договору за проведення будівельних робіт по спорудженню будинку ОСОБА_5 сплачено грошові кошти у наступних розмірах: 22.08.2014 року - 100721 грн., 30.09.2014 року - 66015 грн. та 23.10.2014 року - 22246 грн., що підтверджується копіями квитанцій до прибуткового касового ордера (т. 1 а.с. 132).

У судовому засіданні достовірно встановлено, що хоча зазначений об'єкт нерухомості побудований та існує, однак вказаний будинок не введено в експлуатацію та право власності на зазначене нерухоме майно не зареєстровано у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-388цс15, від 27 травня 2015 року №6-159цс15. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання інше майно, що було використано в процесі будівництва, відтак ст. 331 ЦК України не передбачена можливість визнання права власності на недобудоване нерухоме майно в судовому порядку.

Враховуючи у сукупності вказані вище обставини, суд надходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не є доведеними належним та допустимим доказами в розумінні ст.ст. 58,59 ЦПК України, не ґрунтуються на вимогах закону, а тому у суду відсутні підстави для їх задоволення, у зв'язку із чим у позові слід відмовити у повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 212-215, 223 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя