Справа № 236/14/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2016 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Саржевської І.В.

за участю секретаря Білоус Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лиман Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування Краснолиманської міської ради Донецької області, про усунення порушень права власності та законного володіння нерухомим майном, шляхом виселення з квартири, за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_4, відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника відповідачів ОСОБА_5, представника третьої особи ОСОБА_6, суд,

ВСТАНОВИВ:

04.01.2016року позивач ОСОБА_1 звернувся до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом до відповідача ОСОБА_2 про виселення з квартири (а.с.4-5).

18.02.2016року позивач ОСОБА_1 надав уточнену позовну заяву до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування Краснолиманської міської ради, про усунення порушень права власності та законного володіння нерухомим майном, шляхом виселення з квартири (а.с. 50).

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4, якій діє на підставі нотаріально посвідченої довіреністі (а.с.25.34-35), у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просять їх задовольнити.

В обгрунтування позовних вимог позивач пояснив, що він є власником квартири АДРЕСА_1, яка належить йому на підставі договору про обмін квартир, посвідченого 03.02.1998року приватним нотаріусом Краснолиманського нотаріального округу Донецької області за реєстром № 281, зареєстрованого в бюро технічної інвентаризації м. Слов*янська 04.02.1998року за № 95.

В 2005-2006р, в зв*язку з особистими життєвими обставинами, він виїхав з м. Красний Лиман, деякий час не проживав та не користувався своєю приватною власністю - вищевказаною квартирою. Залишая місце проживання в м. Красний Лиман, він домовлявся зі своїм другом ОСОБА_7, щоб він здійснював догляд за квартиррою, але будь-яких доручень, в тому числі нотаріально посвідчених довіреністей на розпорядження нерухомим майном - квартирою, її відчудження, нікому не надавав. Всі домашні речі (предмети домашнього обіходу та обстановки, в тому числі документи на житло) залишались в квартирі.

В м. Красний Лиман він приїзджав тимчасово, та дуже рідко (за 10років 3рази), оскільки останнім часом мешкав за межами України.

На теперішній час приїхав на проживання в м. Красний Лиман, але користуватися своєю власною квартирою не має можливості, оскільки відповідачі чинять першкоди, проживають в його власній квартирі. Вімушений звернутися до суду з позовом про усунення порушень права власності та законного володіння нерухомим майном, шляхом виселення з квартири.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представник ОСОБА_5 (а.с. 74-75) позовні вимоги позивача не визнали, просять відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні пояснили, що в 2005році, з дозволу їх знайомого ОСОБА_7 та дільничного інспектора міліціонера ОСОБА_8, вони стали проживать в ІНФОРМАЦІЯ_1. В квартирі знаходились речі власника квартири, в тому числі правовстановлюючі документи на житло на ім*я ОСОБА_1. ОСОБА_7 повідомив їм, що власник квартири знаходиться за межами країни, доручив йому продати житло. Вони погодились купити квартиру, та надали ОСОБА_7 задаток в розмірі 3000доларів США, при цьому останній розписки про одержання грошових коштів в рахунок продажу квартири, а також довіреністі на право розпорядження нерухомим майном від імені власника їм не надавав, будь-які документи стостовно відчудження квартири вони не оформляли.

В 2006році ОСОБА_7 раптово помер. Їх сім*я, яка на теперішній час складається з відповідачів - ОСОБА_3 Є, ОСОБА_3, та їх малалітнього сина ОСОБА_9, 2015року народження, інваліда дитинства, проживають в квартирі.

В спірній квартирі вони проживають майже 10років, іноді сплачували плату за тепло, газо та водопостачання, комнальні послугу, але не завжди.

Вони вважають, що в зв*язку з тим, що виплатили частину грошових коштів в рахунок купівлі-продажу квартири, та проживають в ній 10років, набули право власності на квартиру.

Вислухавши позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_4, та відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, їх представника ОСОБА_5, представника третьої особи - органу опіки та піклування Краснолиманської міської ради ОСОБА_6, дослідивши зібрані у справі докази, всебічно і повно з*ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких грунтуються позовні вимоги, суд встановив, що фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини регулюються положеннями ст. 41, 92 Конституції України, ст. 15, 16, 321, 328, 387 ЦК України, ст. 116 Житлового кодексу Української РСР, положеннями Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України від 07.02.2014року № 5 Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав.

Крім того, до основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.

Статтею 1 Протоколу № 1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом; проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Важливу роль у вирішенні конкретних питань, повязаних із застосуванням положень Конвенції, відіграє практика Європейського суду.

З*ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1, на підставі договору про обмін квартир, посвідченого 04.02.1998року приватним нотаріусом Краснолиманського нотаріального округу Донецької області за реєстром № 281, зареєстрованого в Слов*янському бюро технічної інвентаризації 04.02.1998року за № 95, є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_2 (а.с. 9-14).

Власник квартири ОСОБА_1 з 18.02.1998року по теперішній час зареєстрований в вищевказаній квартирі (а.с. 7, 15), але з 2003року в квартирі не проживав, знаходився за межами міста, а потім і України (а.с.56).

ОСОБА_1 нікому не надавав доручення на відчудження (розпорядження) належної йому квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3.

З квітня місяця 2005року в квартирі АДРЕСА_4, по теперішній час проживає сім*я ОСОБА_3 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а з квітня 2015року і малолітній син відповідачів ОСОБА_10, 17.04.2015року народження (а.с. 36, 56).

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в зазначеній квартирі не зареєстровані. Крім того, члени сім*ї ОСОБА_3, проживая в квартирі, фактично не сплачували платежі за тепло, газо, та водо постачання, комунальні послуги, в зв*язку з чим виникла заборгованість(а.с. 28-31).

В судовому засіданні з пояснень відповідачів встановлено, що:

в жилому приміщенні, де вони проживають знаходились правовстановлюючі документи на квартиру на ім*я ОСОБА_1.

Відповідачі стали проживать в квартирі з дозволу ОСОБА_7, зі слів останнього власник квартири ОСОБА_1 дозволив йому розпоряджатися квартирою. Але ОСОБА_7 не пред*являв відповідачам довіреністі, оформленої від імені власника квартири, на право розпоряження квартирою.

Крім того, між відповідачами та ОСОБА_7, було укладено усний договір купівлі-продажу квартири, в рахунок якого покупці передали останньому 3000 доларів США в рахунок покупки квартири.

Відповідачі та ОСОБА_7 будь-яких документів про відчудження квартири не оформляли, останній розписку про одержання грошових коштів відповідачам не надавав. ОСОБА_7 у 2006році помер.

Тобто, відповідачі знали і не могли не знати кому належить квартира за адресою: АДРЕСА_3, так як не могли не знати про відсутність у ОСОБА_7 прав на відчуження майна, але самоуправно та безпідставно вселились в квартиру, та проживали в ній.

Статтею 10 частиною 3 ЦПК передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини 1 статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Згідно статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Статтею 328 ЦК України визначені підстави набуття права власності. Правомірність набуття права власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні довів, що нерухоме майно квартира АДРЕСА_5 належить йому на підставах, визначених законом. ОСОБА_1 володіє квартирою на підставі правочину нотаріально посвідченого договору про обмін квартир, який відповідно до законодавства зареєстрований в БТІ (а.с. 9-14).

Відповідно до положень статті 387 власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

ОСОБА_1 є законним власником нерухомого майна, та вимагає повернення свого майна з володіння ОСОБА_2, ОСОБА_3, які незаконно вселились та заволоділи квартирою.

Під час розгляду позову відповідачі, заперечували проти позову та позовні вимоги не визнали, але будь-яких доказів, які б підтверджували, що вони на законних підставах вселились та проживають у спірній квартирі, заволоділи нею на відповідній правовій основі, та підтвердили право на володіння нерухомим майном, відповідно до правочину, який відповідає усім ознакам дійсності правочину, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до суду не надали.

Зустрічний позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 до суду не подавали. При цьому суд створив всі умови для змагального процесу, роз*яснював відповідачам їх права та обов*язки.

Судом встановлено, що відповідачі самоправно зайняли жиле приміщення, яке на праві власності належить позивачу, та вчиняють дії які, порушують право власності останнього, та чинять перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 116 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позов позивача, про усунення порушення права власності та перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням квартирою № 7 в будинку 4 по провулку Кірова, м. Красний Лиман Донецької області, шляхом виселення відповідачів з вказаної квартири, підлягають задоволенню, оскільки зазначені вимоги є законними та обгрунтованими.

Статтею 29 частиною 4 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Постановою Верховної Ради України від 04.02.2016р № 3854 м. Красний Лиман Донецької області перейменовано в м. Лиман Донецької області, рішенням міської ради від 01.10.2015р № 6/46-3551; від 27.01.2016р № 7/5-109 перейменовані вулиці та провулки м. Лиман, а саме провулок Кірова перейменовано на провулок Привокзальний.

Крім того, на підставі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задовольняється частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем документально підтверджені витрати, пов*язані зі сплатою судового збору 487.20грн (а.с.3), які на думку суду підлягають стягненню з відповідачів - ОСОБА_2 в розмірі 243.60грн, та ОСОБА_3 в розмірі 243.60грн.

Керуючись ст. 41, 92 Конституції України, ст. 15, 16, 321, 328, 387 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88, 209, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Усунути порушення права власності та законного володіння нерухомим майном ОСОБА_1 - квартирою № 7 в будинку 4 по провулку Привокзальному (Кірова) м. Лиман (м. Красний Лиман) Донецької області, шляхом виселення з квартири ОСОБА_2, 19.12.1979року народження, ОСОБА_3, ОСОБА_10, 17.04.2015року народження, без надання їм іншого жилого приміщення.

Стягнути на користь ОСОБА_1, 04.07.1973року народження, ІПН НОМЕР_1, в рахунок відшкодування сплаченого судового збіру, з ОСОБА_2, 18.12.1979року народження, ІПН НОМЕР_2, - 243.60грн, з ОСОБА_3, 13.05.1981року народження, ІПН НОМЕР_3, - 243.60грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: