Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 317/592/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Нікітін В.В.
Провадження № 22-ц/778/3330/16 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.

Суддів: Крилової О.В.

Дзярука М.П.

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 02 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, 3 особа - Запорізька районна державна адміністрація Запорізької області, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 09 листопада 2002 року по 17 травня 2007 року, сторони мають малолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу син залишився проживати з позивачем.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2004 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 було стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше неоподаткованого податком мінімуму доходів громадян щомісячно, починаючи з 14.10.2004р. та до досягнення дитиною повноліття.

Однак, з листопада 2004 року ОСОБА_4 припинив будь-яке спілкування з сім'єю, жодного разу не поцікавився станом здоров'я дитини, її навчанням, дозвіллям, інтересами. Відповідачем також не виконується вищевказане рішення суду про стягнення аліментів на утримання спільної дитини сторін. Будь-яких спроб повернутися до родини відповідач протягом останніх одинадцяти років не здійснив.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_3 просила суд позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 02 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що достатніх підстав для застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення відповідача батьківських прав не має.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Звертаючись до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав, позивач, як на підставу позову, посилалася на ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, свідоме нехтування ним своїми обов'язками.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Пленум Верховного Суду України в п.п. 15 та 16 Постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (з подальшими змінами) роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до вимог ст. 164 СК України, Конвенції про права дитини, позбавлення батьківських прав - це спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати.

Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише в тому разі, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Відповідно до частин 1, 2 та 4 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони є батьками малолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8).

Шлюб між сторонами розірвано, що вбачається з копії свідоцтва про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_1, яке видане 17.05.2007 року Хортицьким відділом РАЦС Запорізького МУЮ (а.с. 7).

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2004 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 було стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше неоподаткованого податком мінімуму доходів громадян щомісячно, починаючи з 14.10.2004р. та до досягнення дитиною повноліття.

Дитина мешкає разом із матір'ю, що вбачається з копії довідки № 2476 від 01 жовтня 2009 року ЖЕД № 22 КП «ВРЕЖО № 6» (а.с. 9).

Згідно копії розрахунку заборгованості по аліментам за виконавчим листом № 2-4033 від 08 листопада 2004 року, відповідач станом на 14 вересня 2015 року має заборгованість по аліментам, які стягнуто на утримання спільного сина сторін в сумі 48 859,15 грн. (а.с. 10-11).

Копіями заяв ОСОБА_4 до ВДВС Запорізького РУЮ Запорізької області від 04 листопада 2008 року та від 01 жовтня 2013 року (з відмітками про отримання органом ДВС) підтверджується, що відповідач просив сприяти йому в переданні грошей для оплати аліментів своїй колишній дружині ОСОБА_3, оскільки остання відмовляється отримувати гроші від відповідача (а.с. 72, 73).

Крім того, як видно з квитанцій, ОСОБА_4 у травні та червні 2016 року частково сплатив аліменти на утримання сина ОСОБА_5 (а.с. 66-71).

За неналежне виконання батьківських обов'язків до адміністративної або кримінальної відповідальності ОСОБА_4 не притягувався.

Згідно з висновком Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області, як органу опіки та піклування, № 02-22/1796 від 12 квітня 2016 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_4 відносно малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 77-79).

За положеннями ч.ч. 4, 5, 6 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування є лише одним із доказів у справі, який підлягає дослідженню із дотриманням правил ст.ст. 58-60 ЦПК України.

Суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з висновком органу опіки та піклування, оскільки такий висновок винесений, на переконання суду, передчасно, без достатніх правових підстав, не в повній мірі мотивований та не містить однозначного обґрунтування доцільності такого рішення з точки зору позитивного впливу на малолітню дитину і захисту її інтересів.

Орган опіки та піклування обґрунтовує свій висновок тим, що відповідач не цікавиться долею та станом здоров'я дитини, не надає матеріальної допомоги на утримання, не приймає участь у вихованні.

З матеріалів справи випливає, що висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно малолітнього сина зроблений без з'ясування причини поведінки відповідача та без достатнього з'ясування особи відповідача.

Тому, враховуючи положення п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (з подальшими змінами), а також статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про недоцільність застосовувати до відповідача такий крайній захід впливу, як позбавлення батьківських прав.

Також колегія суддів вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав не сприяє позитивному результату у долі дитини, який мав би настати після цього, тому погоджується з висновком суду про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне неврахування судом першої інстанції висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно його малолітнього сина законності та обґрунтованості ухваленого судом рішення не спростовують, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини, що має місце в даній ситуації.

Доводи позивача про відсутність інтересу до життя дитини є суто оціночними судженнями. Син сторін є малолітнім, відтак, дитина не є самостійною, і можливість спілкування з нею вільно в певній мірі обумовлена поведінкою та волею дорослих осіб, з якими вона проживає. Не заперечувалось сторонами, що колишнє подружжя на час вирішення справи не дійшли взаємного порозуміння.

За змістом закону ухилення від виконання обов'язків по вихованню дитини повинно носити свідомий характер, однак наведені позивачем доводи та надані на їх підтвердження докази не дають підстав вважати встановленим факт умисного нехтування відповідачем батьківськими правами та обов'язками щодо дитини.

Посилання на те, що позивач створила комфортні умови проживання та повноцінного розвитку сина, відповідально ставиться до виконання батьківських обов'язків, приділяє багато уваги вихованню та розвитку дитини само по собі не підтверджує факту ухилення батька від виховання дитини, оскільки створення дитині достойних умов для розвитку і існування є обов'язком кожного з батьків, і сумлінне його виконання одним із них, не є безумовним свідченням невірної поведінки іншого.

Доводи апеляційної скарги про невірне дослідження і оцінку доказів спростовані під час апеляційного розгляду справи, всі докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду та додаткового правового аналізу не потребують, так як при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки, до переоцінки доказів.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 02 червня 2016 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: