Справа №585/2947/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/202/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Лузан Л. В.,

суддів - Криворотенка В. І. , Сибільової Л. О.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 листопада 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

треті особи: Відділ державної реєстрації прав на нерухоме майно Роменського міськрайонного управління юстиції, приватний нотаріус Роменського районного нотаріального округу ОСОБА_4,

про визнання застави такою, що припинена та зняття заборони на відчуження,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 листопада 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано заставу (іпотеку) відповідно до Договору застави (іпотеки) від 21 березня 2003 року, реєстровий № 721, посвідченого приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу ОСОБА_4, укладеного між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_3, такою, що припинена.

Знято заборону на відчуження нерухомого майна квартири, належної ОСОБА_3, що розташована за адресою: Сумська область м. Ромни вул. Гетьмана Мазепи (колишня вулиця Урицького) АДРЕСА_1, накладену приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу ОСОБА_4 на підставі договору застави від 21 березня 2003 року, реєстровий № 721, реєстраційний номер обтяження 7107819, та вилучити вказаний запис з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна.

Зобовязано ПАТ КБ "ПриватБанк" повернути договір купівлі-продажу квартири за адресою: Сумська область м. Ромни вул. Гетьмана Мазепи (колишня вулиця Урицького) АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу ОСОБА_4 21 березня 2003 року, зареєстрованого в реєстрі за № 714.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду і постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, що у справі не були доведені обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, що висновки суду не відповідають обставинам справи та що судом були порушені та невірно застосовані норми матеріального і процесуального права .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

21 березня 2003 року між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ "ПриватБанк" був укладений договір № 1166 про відкриття та обслуговування карткового рахунку №238896, відповідно до якого банк відкриває клієнту картковий рахунок й зобовязується проводити всі операції по ньому у відповідності з діючим законодавством України, правилами користування картковими продуктами.

В цей же день, 21 березня 2003 року, між сторонами був укладений додатковий договір №1 до договору №1166 про відкриття та обслуговування карткового рахунку №238896 про встановлення кредитного ліміту Visa-Service в сумі 3800 доларів США строком погашення до 20 березня 2008 року із сплатою за користування кредитним лімітом 14 % річних та можливі штрафні санкції, передбачені згаданим вище договором.

З метою забезпечення своєчасного виконання зобовязання за договором №1166 між позивачем та відповідачем 21 березня 2003 року був укладений договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 721.

За названим договором ОСОБА_3 передав у заставу ЗАТ КБ "ПриватБанк" квартиру АДРЕСА_2 (на теперішній час вул. Гетьмана Мазепи) у м. Ромни Сумської області. Названа квартира має три кімнати житловою площею 38,7 кв.м, загальна площа квартири 64,6 кв.м ( ас. 9).

На підставі договору застави приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу ОСОБА_4 накладено заборону на відчуження квартири АДРЕСА_2 (на теперішній час вул. Гетьмана Мазепи) у м. Ромни Сумської області до виконання умов договору застави (а.с.9-10).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 21 вересня 2015 року за № 44213222 вбачається, що приватним нотаріусом ОСОБА_4 на підставі договору застави № 721 від 21 березня 2003 року накладено заборону на відчуження належної ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_3 (на теперішній час вул. Гетьмана Мазепи) у м. Ромни Сумської області (а.с.15).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки основне зобовязання ОСОБА_3 за договором № 1166 про відкриття і обслуговування карткового рахунку від 21 березня 2003 року перед відповідачем є припиненим, а тому є припиненою застава, а також відсутні правові підстави для обтяження нерухомого майна, належного позивачу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, висновки суду відповідають матеріалам справи та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги про протилежне не можна визнати обґрунтованими. При цьому виходить з наступного.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 пояснив, що у 2009 році ПАТ КБ "ПриватБанк" звертався до суду з позовом про стягнення з нього (ОСОБА_3О.) заборгованості за названим договором про відкриття та обслуговування карткового рахунку від 21.03.2003 р. Під час розгляду справи він став заперечувати наявність у нього заборгованості перед банком, надавав з цього приводу відповідні платіжні документи. Після того, як суд запропонував представнику банку надати додаткові документи на підтвердження наявності у нього (ОСОБА_3О.) заборгованості, представник банку двічі не зявився у судове засідання, а тому ухвалою суду позов банку був залишений без розгляду.

ОСОБА_3 також пояснив, що у березні 2015 року банк знову предявив до нього позов про стягнення заборгованості, яку він не визнав. Заявляючи клопотання про застосування позовної давності, він в той час не очікував того, що в разі його задоволення та відмови банку у позові саме з цих підстав, банк не визнає факту припинення його зобовязань за договором застави.

З матеріалів справи вбачається, що 24 березня 2015 року ПАТ КБ "Приват Банк" звернувся до суду з позовом, просив за договором № 1166 від 21 березня 2003 року стягнути з ОСОБА_3 заборгованість в сумі 2068,28 дол. США, в тому числі:

заборгованість за кредитом - 249,52 дол. США,

заборгованість по процентах за користування кредитом - 378,65 дол. США,

пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 1440,11 дол. США.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 14 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 30 червня 2015 року, в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1166 від 21 березня 2003 року в розмірі 2068,28 доларів США відмовлено у звязку з пропуском строку позовної давності (а.с.6-8).

21 серпня 2015 року ОСОБА_3 звернувся з листом до ПАТ КБ "ПриватБанк" про припинення права застави на нерухоме майно відповідно до договору застави від 21 лютого 2003 року шляхом подання відповідної заяви про припинення обтяження речового права (зняття заборони) та повернення йому оригіналу договору купівлі-продажу нерухомого майна (а.с.11, 11 зворот).

Листом від 25 серпня 2015 року банк відмовив позивачу в задоволенні його заяви (а.с.12).

Звертаючись до суду з позовом, який розглядався у даній справі, ОСОБА_3 обґрунтовував його тим, що при наявності рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 14 травня 2015 року, яким банку було відмовлено у задоволенні позову про стягнення заборгованості, подальше знаходження належної йому квартири у заставі та небажання банку зняти заборону з заставленого майна порушує (обмежує) його права та законні інтереси щодо вільного володіння, користування та розпорядження належним йому на праві власності майном.

Погоджуючись з постановленим у справі рішенням, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частиною 1 ст. 575 ЦК України передбачено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

За ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 ст. 593 право застави припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою.

Згідно з ч.1 ст. 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Колегія суддів погоджується з твердженнями позивача про те, що зі спливом строку позовної давності припиняється право вимоги до боржника (переслідування або притягнення до суду), а отже припиняється зобов'язання в розумінні ст.ст. 509, 599 ЦК України. При цьому виходить з наступного.

Зі змісту ст. 599 ЦК щодо припинення зобов'язання виконанням, проведеним належним чином вбачається, що при пропуску строків позовної давності кредитор позбавляється можливості реалізувати права, які випливають з факту неналежного виконання, а боржник вважається таким, що належне виконав зобовязання, оскільки кредитор не довів у встановленому порядку інше.

При цьому слід зазначити і про наступне.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

У рішенні від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив: позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, яке можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Зазначений висновок Суду дає підстави вважати, що боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо повязані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 14.05.2015 р., яке набрало законної сили, за участі тих же сторін спірних правовідносин встановлено преюдиційні при розгляді даного спору обставини щодо відмови ПАТ КБ "ПриватБанк" у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором у звязку з пропуском позовної давності.

Приймаючи до уваги наведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що сплив позовної давності, який є підставою для відмови у позові відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, означає, що вже жодна вимога не підлягає примусовому здійсненню за будь-якого розгляду суперечки, порушеної після цього моменту.

Відповідно ж до ст. 266 ЦК України сплив позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором означає, що будь-які додаткові вимоги, пов'язані із накладенням стягнення на заставлене майно, не можуть бути задоволені, а сам предмет застави має бути звільненим від обтяжень.

Отже висновок суду першої інстанції про припинення застави (іпотеки) за договором від 21.03.2003 р. ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Крім наведеного, колегія суддів керується також наступними вимогами діючого законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 316 та ч.1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду з позовом за захистом позивач посилався на невизнання банком його права на припинення застави у зв'язку з припиненням основного зобовязання, забезпеченого заставою.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків.

Таким чином, з огляду на те, що під час розгляду справи був встановлений факт пропуску ПАТ КБ "ПриватБанк" позовної давності для стягнення основного боргу за договором № 1166 від 21.03.2003 р., колегія суддів вважає таким, що відповідає вимогам діючого законодавства, висновок суду першої інстанції про припинення дії договору застави від 21.03.2003 р., оскільки застава (іпотека) належного позивачу на праві приватної власності нерухомого майна, яка є похідною від основного зобов'язання, припиняється у зв'язку з припиненням основного зобов'язання, яке нею забезпечувалося, на підставі ст. 17 Закону України "Про іпотеку".

Є вірним і висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для утримання під обтяженням чи обмеженням майна позивача, переданого в заставу (іпотеку) за договором застави від 21.03.2003 р., зареєстрованим у реєстрі № 721.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про іпотеку" відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Одночасно з державною реєстрацією відомостей про припинення застави (іпотеки) (припинення обтяження нерухомого майна іпотекою) підлягають державній реєстрації і відомості про зняття заборони відчуження нерухомого майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були повно та всебічно встановлені обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду у слід залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" відхилити.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий -

Судді -