Справа № 308/1467/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 січня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Павліченка С.В.

суддів: Куцина М.М., Собослоя Г.Г.,

при секретарі: Шимон М.В.

розглянувши в судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 7 жовтня 2015 року, по справі за первісним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю та стягнення моральної шкоди , -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що у відповідності до свідоцтва про право власності на житло від 21.02.1995 року № 23, свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.12.2013 року, позивачі являються співвласниками житлової квартири АДРЕСА_1, а саме : ОСОБА_1 належить- 2/4, ОСОБА_3 -1/4, ОСОБА_2 -1/4 частини зазначеної квартири. За життя батька позивачів ОСОБА_1, який являвся основним квартиронаймачем, титульним власником квартири, і який помер 20.11.2005 року, у вищезазначену квартиру вселилися і прописалися відповідачі, а позивачі в свою чергу переїхали до іншого місця проживання. Відповідачі по сьогоднішній день є зареєстрованими та фактично проживають в квартирі за адресою: м. Ужгород, вул. Козацька, 49/22. Неодноразові звернення до відповідачів з вимогою звільнити дану квартиру залишилися безрезультатними та без реагування, мотивуючи тим, що вказана квартира була ними придбана, однак позивачі як співвласники квартири жодних договорів на її відчуження не укладалося, а тому позивачі підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення.

В ході розгляду справи позивачі за первісним позовом просили суд також залучити до участі в справі в якості співвідповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , оскільки такі також проживають у спірній квартирі. Згідно ухвали суду від 08.04.2015 року зазначене клопотання позивачів за первісним позовом було задоволено.

ОСОБА_4, ОСОБА_6, звернулися до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю та стягнення моральної шкоди.

Вимоги зустрічного позову обґрунтовувались наступним.

В квартиру за адресою: м. Ужгород, вул. Козацька, 49/22 позивачі за зустрічним позовом заселилися по добрій волі відповідачів за зустрічним позовом, оскільки домовились із ними про купівлю-продаж спірної квартири.

16.11.2002 року відповідачі підписали та видали позивачам доручення на управління спірною квартирою з правом підпису договору купівлі-продажу вказаної квартири та правом отримання коштів від такого продажу. 26.11.2002 року відповідачі надали позивачам нотаріальну посвідчену заяву, в якій надали згоду на реєстрацію та постійне місце проживання ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у квартирі № 22 по вул. Козацькій в м. Ужгороді.

Договір купівлі-продажу квартири в нотаріальній формі не укладався, з тієї причини, що четвертий співвласник ОСОБА_2 перебував за кордоном, у звязку з чим було досягнуто домовленості підписати такий договір по його приїзді до травня 2003 року, що підтверджується п.2 договору завдатку.

Однак, по приїзді четвертого співвласника відповідачі через різні надумані причини перекладали оформлення основного договору, а 20.11.2005 року помер ОСОБА_8. Без оформлення спадщини за померлим неможливо було належним чином підписати договір купівлі-продажу квартири Спадщину відповідачі оформили тільки 02.12.2013 року, після того як ОСОБА_6 оформила оцінку спадкового майна, що підтверджується показами експерта та оригіналом висновку про вартість обєкта оцінки на руках у позивачів. Однак, відповідачі продовжували зволікати з підписанням основного договору, а у 2014 році повідомили позивачам, що потрібно заплатити додатково 20 000 дол. США, інакше виселять їх на вулицю. А після того як позивачі відмовилися платити такі кошти, з тих мотивів, що розрахунок за спірну квартиру відбувся ще у 2002 році, відповідачі подали позов про виселення. Позивачі вважають, що починаючи з листопада 2002 року, з моменту заселення та реєстрації вони добросовісно, відкрито та безперервно володіють квартирою № 22 в будинку № 49 по вул. Козацькій в м Ужгороді. Добросовісність володіння підтверджується тим, що позивачі передали відповідачам кошти за вказану квартиру в повному обсязі, що доводить відсутність будь-яких претензій, зокрема, щодо ціни квартири зі сторони відповідачів на протязі 12 років. Позивачі зі свого боку були впевнені, що на це майно не претендують інші особи вони отримали це майно з підстав достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Крім того, вважають, що своїми діями відповідачі завдали їм моральної шкоди, яка полягає в тому, що позивачі зазнають душевних страждань у звязку з протиправною поведінкою відповідачів.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 7 жовтня 2015 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_9, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_6, в інтересах яких діє представник за довіреністю ОСОБА_10, до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю та стягнення моральної шкоди задовільнено частково.

Визнано за ОСОБА_4, ОСОБА_6 право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_2 .

Стягнуто солідарно з ОСОБА_9, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4, ОСОБА_6, сплачений ними судовий збір у сумі 1475,50 грн. та витрати на оплату правової допомоги в сумі 6000,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції як незаконного та необґрунтованого і постановлення нового рішення про задоволення позову і відмови в задоволення зустрічного позову.

Зазначається, що суд першої інстанції не мав підстав для застосування частини першої статті 344 ЦК в даному випадку.

При розгляді справи в апеляційній інстанції встановлено наступне.

Відповідно свідоцтва про право власності на житло - квартира АДРЕСА_3 на праві особистої приватної власності належала ОСОБА_8, його дружині ОСОБА_3, та дітям ОСОБА_2, ОСОБА_1 на підставі розпорядження № 23 від 21.02.1995 року та зареєстровано в Ужгородському міжміському бюро техн. інвентаризації 21.03.1995 році за № 6800 (а.с. 9).

Кожен із співвласників мав у власності ? ідеальну частку квартири.

Сторони в суді апеляційної інстанції погодились, що у свідоцтві про право власності (а.с. 8 помилково замість ОСОБА_8 Зазначено ОСОБА_11.

3 липня 2002 року ОСОБА_12 відповідно до розписки (а.с. 47) отримав від ОСОБА_6 кошти на покупку квартири.

Текст розписки не містив даних щодо квартири і її продавця.

16 листопада 2002 року ОСОБА_12 уклав з ОСОБА_6 договір за яким ОСОБА_12 отримав від ОСОБА_6 кошти і зобовязався до травня 2003 року продати їй квартиру АДРЕСА_3.

Цього ж дня, 16 листопада 2002 року троє із чотирьох власників квартири АДРЕСА_4 Олексійович, ОСОБА_2, ОСОБА_3 надали ОСОБА_6 нотаріально посвідчене доручення з правом передоручення на розпорядження даною квартирою строком на три роки.(а.с.45)

На підставі цього доручення ОСОБА_6 та члени її сімї поселилися у квартиру№ 22 в будинку № 49 по вул. Козацькій в м. Ужгород, де і проживають до цього часу.

26 листопада 2002 року троє із чотирьох власників даної квартири, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_3 надали згоду ОСОБА_6 та членам її сімї на реєстрацію місця проживання у даній квартирі.

20 листопада 2005 року ОСОБА_12 помер.

2 грудня 2013 року його ? частку квартири АДРЕСА_3 в порядку спадкування прийняв ОСОБА_1.

З цього часу ОСОБА_1 належить- 2/4, ОСОБА_3 -1/4, ОСОБА_2 -1/4 частка спірної квартири.

Отже, позивачі є власниками квартири АДРЕСА_3.

Сторони не заперечують, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 позбавлені права володіння та користування квартирою, оскільки в ній проживають ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна.

Статтею 150 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності праваприватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Наведені обставини були достатніми для захисту прав власників квартири, а саме усунення перешкод в її користуванні шляхом виселення осіб, що в ній проживають.

Відмовляючи в задоволенні позову про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, суд першої інстанції послався на те, що частина відповідачів за даним позовом, а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_6 набули право власності на квартиру АДРЕСА_2 за набувальною давністю відповідно до частини першої статті 344 ЦК.

Однак висновок суду першої інстанції про наявність підстав для застосування частини першої статті 344 ЦК в даному випадку не можна визнати вірним.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до розяснень, які містяться в п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 07.02.2014 № 5 Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

В даному випадку, позивачі за зустрічними позовом знали, що договір купівлі-продажу спірної квартири не був і не міг бути укладений із за знаходження одного із співвласників квартири,ОСОБА_1 за кордоном, який нікому не надавав повноважень розпоряджатись своєю часткою квартири і нікому не надавав дозволу на вселення в неї та реєстрацію.

Проживання позивачів за зустрічним позовом в спірній квартирі після укладення з одним зі співвласників договору із зобовязанням до травня 2003 року продати цю квартиру. на підставі доручення отриманого від частини співвласників на право розпорядження квартирою строком на три роки не надає права ОСОБА_4, ОСОБА_6 на застосування наслідків частини першої статті 344 ЦК.

Зважаючи на наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як постановлене з порушенням норм матеріального права та із за невідповідності висновків суду обставинам справи з постановленням нового рішення про задоволення позову і відмову в задоволенні зустрічного позову .

Керуючись ст.321, 344, 386,391, 400, ЦК України, ст. 150, 155 ЖК України, ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області ,-

р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 7 жовтня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення задовольнити.

Усунути ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з житлової квартири АДРЕСА_5 без надання іншого жилого приміщення.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю та стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді