АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/3072/2016 Головуючий в 1-й інстанції - Оксюта Т.Г.
Доповідач-Чобіток А.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого -Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Українець Л.Д.

при секретарі - Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року позивач пред»явила вказаний позов до відповідача та зазначала,що з 01.04.1995 року працювала на посаді провідного інженера-біохіміка науково-дослідного радіологічного відділу у Державному науково-дослідному інституті з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи за безстроковим трудовим договором і за наказом №20 від 23.01.2014 року її було звільнено з займаної посади за власним бажанням згідно зі ст.38 КЗпП України.

31.01.2014 року за її заявою між нею та керівником інституту було укладено контракт і видано наказ від 31.01.2014 року про прийняття її на роботу на посаду провідного інженера-біохіміка науково-дослідного радіологічного відділу у Державному науково-дослідному інституті з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи.

Пунктом 18 контракту визначено строк дії контракту з 01.02. по 31.07.2014 року.

Після закінчення строку контракту вона продовжувала працювати на вказаній посаді, проте 04.08.2015 року,прийшовши на роботу, вона дізналася, що її електронна перепустка заблокована і її було повідомлено про наявність наказу №197-к від 29.07.2015 року про її звільнення.

Посилаючись на порушення чинного трудового законодавства при її звільненні, а саме : ст.ст.39-1 та 40,41 КЗпП України,позивач просила визнати наказ №197- к від 29.07.2015 року про її звільнення незаконним, поновити її на вказаній посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

РішеннямСолом»янського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове,яким задовольнити позов. Зазначає, що суд прийшов до неправильного висновку про відсутність порушень з боку відповідача при її звільненні, оскільки за заявами позивача строк контракту продовжувався наказами керівника відповідача і за закінченням строку контракту визначеному в наказі № 04-к від13.01.2015 року вона була правомірно звільнена. Посилаючись на те,що зміни строку трудового контракту повинні бути встановлені шляхом укладення додаткової угоди до контракту чи нового контракту, а оскільки сторони не укладали таких угод і після закінчення контракту позивач продовжувала працювати, то відповідно до ст.39-1 КЗпП України дія цього договору вважається продовженим на невизначений строк.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з»явились в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, колегія суддів приходить до наступного.

Встановлено, що 31.01.2014 року між сторонами був укладений Трудовий контракт,за яким ОСОБА_3 приймалась на роботу за професією (посадою) провідного інженера-біохіміка науково-дослідного радіологічного відділу. Вказаним контрактом сторони погодили права, обов»язки і відповідальність сторін, встановивши строк його дії з 01.02.2014 року по 31.07.2014 року.

На підставі вказаного контракту відповідачем видано наказ № 36-к від 31.01.2014 року про призначення ОСОБА_3 на посаду провідного інженера-біохіміка науково-дослідного радіологічного відділу на термін з 01.02.2014 року по 31.07.2014 року включно на умовах укладеного з нею контракту.

28.05.2014 року ОСОБА_3 звернулась до відповідача з заявою про продовження з нею Контракту на її роботу на посаді провідного інженера-біохіміка науково-дослідного радіологічного відділу до 31.01.2015 року.

Вказана заява ОСОБА_3 була задоволена шляхом видачі наказу № 215-к від 02.07.2014 року про продовження діючого контракту від 31.01.2014 року, укладеного з ОСОБА_3 з 01.08.2014 року по 31.01.2015 року.

03.12.2014 року ОСОБА_3 звернулась до відповідача з заявою про продовження з нею контракту на її роботу на посаді провідного інженера-біохіміка науково-дослідного радіологічного відділу до 01.02.2016 року.

Наказом № 04-к від 13.01.2015 року відповідачем продовжено дію контракту від 31.01.2014 року, укладеного з ОСОБА_3 з 01.02.2015 року по 01.08.2015 року.

З даним наказом ОСОБА_3 ознайомлена 01.02.2015 року, про що свідчить її власноручний напис на звороті зазначеного наказу ( а.с.50 ).

Листом від 26.05.2015 року за № 902 ОСОБА_3 була попереджена про майбутнє звільнення , в зв»язку з закінченням дії контракту від 31.01.2014 року , 31.07.2015 року. Про ознайомлення з вказаним листом також свідчить підпис ОСОБА_3.

Наказом № 197-к від 29.07.2015 року ОСОБА_3, провідного інженера-біохіміка науково-дослідного радіологічного відділу, з 01.08.2015 року звільнено з займаної посади у зв»язку із закінченням контракту.

Вважаючи, що дія контракту, укладеного нею 31.01.2014 року продовжена на невизначений строк, оскільки новий контракт або зміни до нього у формі додаткової угоди після 31.01.2014 року не укладались, ОСОБА_3 просила позов задовольнити.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що звільнення останньої відбулось без порушень вимог чинного законодавства, врахувавши ту обставину, що з наказом № 04-к від 13.01.2015 року, яким строк дії контракту продовжено до 01.08.2015 року, а не до 01.02.2016 року, як про це просила позивач, вона була ознайомлена , проте його не оскаржила, що свідчить про погодження сторонами строку дії контракту .

Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідним обставинам справи та вимогам закону, що регулюють правовідносини, які виникли між сторонами, доводи апеляційної скарги якого не спростовують з наступних підстав.

Відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору можуть встановлюватись угодою сторін.

Згідно з Положенням про порядок укладання контрактів при прийнятті ( найманні) на роботу працівників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1994 року за № 170, контракт набуває чинності з моменту його підписання або з дати, визначеної сторонами у контракті, і може бути змінений за згодою сторін, складеною у письмовій формі.За два місяці до закінчення строку чинності контракту за угодою сторін його може бути продовжено або укладено на новий строк. Контракт є підставою для видання наказу (розпорядження) про прийняття (найняття) працівника на роботу з дня, встановленого у контракті за угодою сторін (п.,п. 9,24).

З матеріалів справи вбачається, що після закінчення строку дії контракту, укладеного між сторонами 31.01.2014 року , яким строк його дії було встановлено до 31.07.2014 року, за заявами ОСОБА_3 , поданими за два місяці до закінчення строку, діючий контракт продовжувався з 01.08.2014 року по 31.01.2015 року, а також з 01.02.2015 року по 01.08.2015 року, про що відповідачем видавались відповідні накази, з якими ОСОБА_3 у встановленому законом порядку була ознайомлена.

Наведене свідчить про те, що сторонами як при оформленні трудового контракту, так і при продовженні його дії було дотримано вимоги вищевказаних норм закону.

Посилання в апеляційній скарзі про те, що зміни строку трудового контракту повинні бути встановлені шляхом укладення додаткової угоди до контракту чи нового контракту, на увагу не заслуговують, оскільки такої вимоги до продовження діючого контракту законом, який регулює правовідносини, що виникли між сторонами, не встановлено.

Колегія суддів вважає, що заяви ОСОБА_3 про продовження дії контракту, написані за два місяці до спливу строку дії контракту та видача відповідачем відповідних наказів з встановленням нової дати дії контракту, з якими позивач була ознайомлена, свідчать про письмову форму погодження сторонами строку продовження трудового контракту.

При цьому, 01.02.2015 року ознайомившись з наказом № 04-к від 13.01.2015 року, яким строк дії контракту продовжено до 01.08.2015 року, а не до 01.02.2016 року, як про це просила позивач, ОСОБА_3 в установленому чинним законодавством порядку наказ не оскаржила, що свідчить про її згоду з терміном продовження дії контракту.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст.ст.304,307,308,313-315,319 ЦПК України,колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року залишити без змін .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -