Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді: - ОСОБА_1,

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

секретар судового засідання - Демчук Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу домоволодіння недійсним та стягнення вартості домоволодіння,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 листопада 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння №17 по вул. Золотіївській в м.Рівне, укладений 28 січня 2006 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, ОСОБА_7, зареєстрованим за реєстровим № 145.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 50000 грн 00 коп, як відшкодування вартості домоволодіння № 17 по вул. Золотіївській в м.Рівне.

Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 судові витрати в сумі 108 грн 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 судовий збір в сумі 500 грн 00 коп. в прибуток держави України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 вказує, що рішення є незаконним та необгрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку про те, що висновок експерта, як і протоколи допитів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були отримані у встановлені законом порядку, містяться в матеріалах кримінальної справи, а оскільки суду не надано достовірних доказів на спростування зазначених доказів, а судом таких доказів

________________________________________________________________________________

Справа №1715/18192/12 Головуючий усуді 1 інстанції - ОСОБА_9

Провадження № 22-ц/787/523/2016 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

здобуто не було, а тому приймаються судом як докази, залишивши поза увагою постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 05.03.2012 року про обвинувачення ОСОБА_10 за ч.2 ст.27, ч.4 ст.358 КК України, що набрала законної сили та постанову про зміну державного обвинувачення державного обвинувача Карпюк І.М. від 29.02.2012 року.

Стверджує, що висновок експерта № 534 від 13.09.2008 року, який суд визнав як належний доказ по справі, зроблений на підставі постанови слідчого в ході досудового слідства кримінальної справи № 1/857-07 про обвинувачення ОСОБА_10 у скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.358, ч.1 ст.209 КК України, окрім того таке експертне дослідження проведене з суттєвими порушеннями Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України від 08.10.1998 року № 53/5 та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень.

Доводить, що суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку про те, що висновок експерта є належним та допустимим доказом у справі, а вказаний будинок вибув із володіння батька позивача поза його волею та всупереч встановленому законом порядку.

Також зазначає, що не заслуговують на увагу і посилання позивача на норми ст.1212-1213 ЦК України.

Також вказує, що спірне домоволодіння було в аварійному стані, а відтак його вартість становила від»ємне значення, що підтверджується долученими до матеріалів справи фотоматеріалами, тому суд прийшов до неправильного висновку про вартість такого майна у розмірі 50000 грн.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове по суті позовних вимог, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

У запереченні на апеляційну скаргу представник позивача просить відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги частково, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_8, як власник будинку № 17, що по вул. Золотіївська у м.Рівне не підписував 28 січня 2006 року договір купівлі-продажу вказаного будинку із ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а тому вказаний будинок вибув із володіння ОСОБА_8 поза його волі та всупереч встановленому законом порядку, а тому підлягає до визнання його недійсним. Оскільки повернення спірного майна в натурі неможливе внаслідок його знесення, а тому підлягає до стягнення його вартість з ОСОБА_4 в сумі 50000 грн, так як встановити вартість майна на день розгляду справи неможливо.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та відповідає матеріалам справи, що 28 січня 2006 року між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_6, ОСОБА_7Д.(покупці) укладено договір купівлі-продажу домоволодіння, що знаходиться в м.Рівне по вул. Золотіївській, будинок № 17.

Згідно з п. 3 вказаного договору це домоволодіння належить продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Рівненською державною нотаріальною конторою 14 вересня 2005 року за реєстром № 2-956 та зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» 26 вересня 2005 року за реєстровим № 214-132-62392, реєстраційний номер 11528452 (а.с.9).

ОСОБА_8 помер 23.04.2012 року, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії І-ГЮ № 124813, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 24.04.2012 року. (а.с.10).

23.05.2012 року син ОСОБА_8 ОСОБА_5 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини (а.с.11).

Згідно протоколів допиту потерпілого в кримінальній справі ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_6, які містяться в матеріалах справи та які були отримані в ході розслідування кримінальної справи щодо незаконного заволодіння будинком ОСОБА_8 вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не мали наміру придбавати спірний будинок, коштів за будинок не сплачували, продавця ОСОБА_8 у нотаріуса не бачили, в будинку ніколи не проживали і не мали ані документів, ані ключів від будинку. Формальними покупцями будинку їх попросив виступити ОСОБА_10

ОСОБА_6 та ОСОБА_8 були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.

Відповідно до п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» не можуть бути використані як показання свідків їх письмові пояснення, тому у відповідних випадках (наприклад, якщо пояснення таких осіб мають значення для справи і допитати їх неможливо) вони приймаються судом як письмові докази (стаття 64).

Оскільки ОСОБА_8 помер, а ОСОБА_6 не з»являється в судове засідання ні суду першої інстанції, ні апеляційної інстанції, а допитати їх неможливо, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про прийняття вказаних протоколів допиту, як письмових доказів.

Відповідно до висновку експерта № 534 від 13.09.2008 року підпис в графі «Підписи ОСОБА_8С.» в договорі від 28.01.2006 року, посвідченому приватним нотаріусом ОСОБА_11 виконаний не ОСОБА_8, а іншою особою (а.с.20-22).

Вказано, що про відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку по ст.384 КК України експерт попереджений.

Відповідно до ч.6 ст.147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов»язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у звязку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених статтею 203 ЦК України.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В силу вимог ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Тому, оцінюючи кожен доказ окремо та в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_8, як власник будинку № 17, що по вул. Золотіївська у м.Рівне не підписував 28 січня 2006 року договір купівлі-продажу вищевказаного будинку із ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а тому вказаний будинок вибув із володіння ОСОБА_8 поза його волею та всупереч встановленому законом порядку та підлягає до визнання недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, щосуд першої інстанції прийшов до неправильного висновку, що висновок експерта є належним та допустимим доказом у справі не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч.4 ст.143 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, мають право просити суд провести експертизу у відповідній судово-експертній установі, доручити її конкретному експерту, заявляти відвід експерту, давати пояснення експерту, знайомитися з висновком експерта, просити суд призначити повторну, додаткову, комісійну або комплексну експертизу.

Згідно з положеннями ч.2 ст. 150 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необгрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Клопотання про призначення повторної експертизи відповідачами не заявлялося.

Крім того, відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

З огляду на вказане не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що позивач не був та не є стороною спірного договору купівлі-продажу домоволодіння, а тому є неналежним позивачем та що він пропустив строк на звернення до суду, оскільки ОСОБА_5 є спадкоємцем ОСОБА_8, та відповідно, заінтересованою особою, права та законні інтереси якого порушене вчиненням правочину, а саме договору купівлі-продажу спірного будинковолодіння. Право ж на звернення до суду за захистом свого цивільного права виникло у нього лише після смерті батька ОСОБА_8, який помер 23.04.2012 року.

З матеріалів справи вбачається, що 29.06.2006 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (продавці) та ОСОБА_12 (покупець) уклали договір купівлі-продажу житлового будинку № 17 з надвірними будівлями, що знаходиться у м.Рівне по вул.Золотіївській.

29.08.2006 року ОСОБА_12 продав ? частку домоволодіння ОСОБА_13

08.02.2007 року ОСОБА_12 та ОСОБА_13 продали домоволодіння № 17 по вул.Золотіївській в м.Рівне ОСОБА_10

05.07.2012 року між ОСОБА_10 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу домоволодіння № 17, розташоване за адресою:м.Рівне, вул.Золотіївська, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_14 та зареєстровано в реєстрі за № 1967.

Згідно з п.2 вказаного договору відчужуване домоволодіння належить ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_15 08.02.2007 року за р№937.

Домоволодіння, що відчужується, розташоване на земельній ділянці площею 0,2000 га, що має кадастровий номер :01:005:0122, яка відчужується одночасно з домоволодінням.

Згідно з п.7 вказаного договору продаж домоволодіння вчинено за 50000 грн. 00 копійок.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки повернення спірного майна в натурі згідно зі ст.216 ЦК України неможливе внаслідок його знесення, а тому підлягає до стягнення його вартість з ОСОБА_4 в сумі 50000,00 грн, так як встановити вартість майна на день розгляду справи неможливо.

Відповідно до правової позиції ВСУ, викладеною у постанові від 19.11.2014 року у справі № 6-170цс14 стаття 216 ЦК України визначаєособливіправовінаслідкинедійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вонаодержалана виконанняцього правочиу, а в разі неможливосттакого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданного на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленного статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Тобто норма ч.1 ст.216 ЦК України не підлягає застосуванню в даному випадку, як підстава позову про повернення майна, переданного на виконання недійсного правочину, оскільки домоволодіння № 17 по вул. Золотіївській в м.Рівне було відчужене третій особі, а саме ОСОБА_4

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 частини 1 статі 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання, згідно статті 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_5 не заявляв вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) до ОСОБА_4

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 6-1203цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Згідно з п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Враховуючи зазначене, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 50000 грн 00 коп як відшкодування вартості домоволодіння № 17 по вул.Золотіївській в м.Рівне та в частині стягнення з ОСОБА_4 судових витрат в розмірі 500 гривень.

Крім того, з урахуванням положень ч.1 ст.88 ЦПК України стягненню з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 підлягає судовий збір в розмірі 550 гривень за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. 307, ст. 309, ст. ст. 313-314, ст. ст. 316-117 ЦПК України, колегія

суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 листопада 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 50000 грн 00 коп як відшкодування вартості домоволодіння № 17 по вул.Золотіївській в м.Рівне та в частині вирішення судових витрат в розмірі 500 гривень скасувати.

В позові ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення вартості домоволодіння в розмірі 50000, 00 гривень та стягнення судових витрат відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 550 гривень за подання апеляційної скарги.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий: З.М.Максимчук

Судді: І.М. Собіна

ОСОБА_3