Ухвала

іменем україни

12 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, визнання права власності на частину майна, вселення, зобов'язання усунути перешкоди у користуванні майном; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - публічне акціонерне товариство «Банк Восток», про поділ майна подружжя, визнання права власності та припинення права спільної сумісної власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що з 06 травня 2000 року до 30 листопада 2013 року перебувала із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу вони придбали квартиру АДРЕСА_1, нежитлове приміщення № НОМЕР_2, розташоване у торгівельному комплексі літ. Ж-3 по АДРЕСА_2, та автомобіль марки Audi A6, 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Посилаючись на те, що після розлучення вони не можуть добровільно поділити зазначене майно, а також на те, що він без її згоди відчужив указаний вище автомобіль, який є їхньою спільною сумісною власністю, позивачка просила визнати за нею право власності на Ѕ частину нерухомого майна, вселити її до спірної квартири, усунути перешкоди у користуванні власністю та стягнути з відповідача компенсацію вартості відчуженого автомобіля.

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, в якому посилався на те, що за час їхнього шлюбу, 28 січня 2013 року, він отримав кредит у розмірі 157 800 грн., який після розірвання шлюбу повертав самостійно, тому просив відступити від рівності часток у спільній сумісній власності та визнати за ним право власності на ѕ частини квартири АДРЕСА_1, на ѕ частини нежитлового приміщення № НОМЕР_2, розташованого у торгівельному комплексі літ. Ж-3 по АДРЕСА_2.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на: ј частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 66,4 кв. м, житловою - 39,6 кв. м; ј частину приміщення № НОМЕР_2, площею 55 кв. м, у торгівельному комплексі літ. Ж-3 по АДРЕСА_2 у м. Дніпропетровську. Решту позовних вимог ОСОБА_3 залишено без задоволення. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 - задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на: ѕ частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 66,4 кв. м, житловою - 39,6 кв. м; ѕ частини приміщення № НОМЕР_2, площею 55 кв. м, у торгівельному комплексі літ. Ж-3 по АДРЕСА_2. Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на зазначене нерухоме майно.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року скасовано Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2014 року і ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на: Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 за кожним. Визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на нежитлове приміщення № НОМЕР_2, загальною площею 55 кв. м, у торгівельному комплексі літ. Ж-3 на другому поверсі по АДРЕСА_2 у м. Дніпропетровську. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 9 801 грн 50 коп. компенсації за Ѕ частину автомобіля марки Audi A6, 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Решту позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишено без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині її вимог, що були залишені без задоволення і ухвалити в цій частині нове рішення, яким заявлені нею позовні вимоги задовольнити, а позовні вимоги ОСОБА_4, у тій частині, яка суперечить її позовним вимогам, залишити без задоволення, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права в межах касаційної скарги.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення первісних та зустрічних позовних вимог, суд апеляційної інстанції, керуючись положеннями статей 60, 70 СК України дійшов висновку, що ОСОБА_3 має право на компенсацію за Ѕ частину транспортного засобу, а поділу між колишнім подружжям підлягає лише квартира, так як спірне нежитлове приміщення є майном фізичної особи - підприємця, а тому не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Разом з цим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недоведеність вимог ОСОБА_3 про вселення та усунення перешкод у користуванні спірною квартирою.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції повністю погодитись не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що з 06 травня 2000 року до 30 листопада 2013 року ОСОБА_3 перебувала із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі.

05 червня 2002 року сторони придбали квартиру АДРЕСА_1, а 11 травня 2005 року автомобіль марки Audi A6, 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Одночасно у цій же правовій нормі передбачена можливість відступу від рівності часток подружжя та збільшення частки одного із них у разі домовленості між подружжям або наявності шлюбного договору, дітей чи істотних обставин.

Враховуючи викладене та те, що судом апеляційної інстанції встановлено факт набуття спірної квартири за спільні кошти подружжя, висновок суду про наявність правових підстав для визнання права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 за кожним з подружжя відповідає вимогам закону та матеріалам справи, тому рішення апеляційного суду в цій частині слід залишити без змін.

Відповідно до договорів купівлі-продажу від 02 серпня 2005 року та 28 січня 2008 року подружжя придбало нежитлове приміщення № НОМЕР_2, що розташоване у торгівельному комплексі літ. Ж-3 по АДРЕСА_2.

ОСОБА_4 з 31 серпня 1999 року зареєстровано як фізичну особу-підприємця.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15.

Системний аналіз статей 57, 60, 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст. 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України). При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15.

Разом з тим, вирішуючи спір в частині позовних вимог щодо визнання права власності на нежитлове приміщення № НОМЕР_2, що розташоване у торгівельному комплексі літ. Ж-3 по АДРЕСА_2, апеляційний суд всупереч вимогам статей 212 - 214, 303 ЦПК України не встановив, за які саме кошти таке майно було набуте (джерело набуття) та мету придбання нерухомого майна, при цьому зазначивши як висновок, що майно є особистою приватною власністю фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, а не об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки використовується з метою одержання прибутку; не уточнив позовні вимоги в частині грошової компенсації за вказане майно; визнаючи за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на вказане приміщення, вийшов за межі позовних вимог та всупереч ч. 1 ст. 11 ЦПК України не врахував, що зустрічний позов заявлений про визнання права власності лише на ѕ частини нежитлового приміщення.

Таким чином, апеляційний суд не врахував висновки і мотиви, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року та не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, при цьому вийшов за межі позовних вимог.

Також слід зазначити про необґрунтованість позиції суду апеляційної інстанції щодо розміру компенсації вартості автомобіля марки Audi A6, 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Зменшуючи розмір компенсації, суд апеляційної інстанції врахував той факт, що транспортний засіб проходив технічне обслуговування, яке було оплачено ОСОБА_4, а тому зменшив розмір компенсації на суму вартості технічного обслуговування транспортного засобу, однак не прийняв до уваги той факт, що ці роботи проводились без згоди ОСОБА_3 та після розірвання шлюбу, тобто проведені на власний розсуд ОСОБА_4 Таким чином, апеляційний суд не перевірив необхідності здійснення вказаних ремонтних робіт та саме на суму 84397 грн., в зв'язку із чим дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для врахування вартості вказаних ремонтних робіт при визначенні розміру компенсації ОСОБА_3 за частку автомобіля.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири, не врахував, що відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 заперечував проти заявленої ОСОБА_3 вимоги про вселення.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч. 2 ст. 386 ЦК України).

Посилання суду апеляційної інстанції про недоведеність та необґрунтованість вимог ОСОБА_3 про вселення та усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, є необґрунтованими, оскільки остання, в уточненій позовній заяві від 24 листопада 2014 року (т. 1 а.с. 115 - 118) чітко вказує, які саме перешкоди у користуванні майном їй чиняться з боку ОСОБА_4

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених законом в повному обсязі, а так як суд касаційної інстанції позбавлений можливості виправити недоліки, допущені судом апеляційної інстанції, то рішення підлягає скасуванню в частині вирішення первісних позовних вимог про вселення, визнання права власності на частину нежитлового приміщення, стягнення компенсації за автомобіль та вирішення зустрічного позову щодо визнання права власності на частину нежитлового приміщення з передачею справи в цій частині на новий апеляційний розгляд.

В іншій частині рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року залишити без змін.

Керуючись статтями 333, 335, 337, 338, 343, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року в частині вирішення первісних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про вселення, визнання права власності на частину нежитлового приміщення, стягнення компенсації за автомобіль та вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - публічне акціонерне товариство «Банк Восток», про визнання права власності на частину нежитлового приміщення скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року в частині визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, за кожним, залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Кафідова

І.М. Фаловська