Справа № 477/368/16-ц
Провадження № 2/477/375/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2016 року м.Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі: головуючого судді Полішко В.В.,

з секретарем Хижняк К.А.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

24 лютого 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,12 га для обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: с. Галицинове, вул. Садова, 44 Жовтневого району Миколаївської області.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що між нею та відповідачем ОСОБА_2 19 вересня 2006 року був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом Жовтневої державної нотаріальної контори Миколаївської області та зареєстрований в реєстрі за № 3-48. Відповідно до умов договору нею був придбаний житловий будинок, з прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: с. Галицинове, вул. Садова, 44 Жовтневого району Миколаївської області. Всі істотні умови договору були виконані сторонами.

Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований на земельній ділянці площею 0,12 га. Земельна ділянка була приватизована батьком відповідача ОСОБА_3, який помер 24 квітня 1995 року. Після його смерті спадщину фактично прийняли його дружина ОСОБА_4 та син - відповідач ОСОБА_2, які на момент смерті спадкодавця були з ним зареєстровані за однією адресою та разом проживали. За життя ОСОБА_4 не оформила спадщину та свідоцтво про право власності на частку земельної ділянки не отримала. ОСОБА_4 померла 09 лютого 2006 року. Після її смерті відповідач ОСОБА_2 у встановлений законом шестимісячний строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але спадщину у вигляді земельної ділянки не оформив за браком коштів.

Позивач вказала на те, що разом з житловим будинок вона отримала і земельну ділянку на якій він розташований, а тому вважає, що до неї перейшло право власності на земельну ділянку. Крім цього, зазначила, що згідно з діючим на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку законодавства, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду з 01 січня 2004 року, згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК Законом від 27 квітня 2007 року № 997-V Про внесення змін та визнання таким, що втратили чинність, деяких законодавчих акт в України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України, і згідно зі ст. 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором, а якщо договором цього не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. А тому, вважає що після укладення договору купівлі-продажу житлового будинку вона набула права власності і на земельну ділянку, на якій він розташований.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі. Суду пояснила, що при укладенні договору купівлі-продажу вважала, що разом із будинком вона набуває права власності і на земельну ділянку на якій він розташований. На даний час вона має намір розпорядитися належним їй майном. Однак, при зверненні до нотаріуса для укладення договору дарування нерухомого майна, нотаріусом їй було роз'яснено, що земельна ділянка, розташована за адресою: с. Галицинове, вул. Садова, 44 Жовтневого району Миколаївської області належить батькові відповідача ОСОБА_3. Відповідач ОСОБА_2 за браком коштів не оформив спадщину у вигляді земельної ділянки після смерті свого батька. Тоді нотаріус запропонувала їй декілька варіантів вирішення цього питання, а саме: прийняття та оформлення відповідачем спадщини після смерті його батька ОСОБА_3, що дає право в подальшому укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки між нею та відповідачем, або звернутися до суду із позовною заявою про визнання права власності на земельну ділянку. Позивач вирішила вибрати другий варіант вирішення спору, оскільки визнання права власності через суд значно дешевше ніж оформлення спадщини та укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки. Просила визнати право власності на земельну ділянку саме на 0,12 га.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні просив позов задовольнити, підтвердив викладені у позові обставини. Суду пояснив, що 24 квітня 1995 року помер його батько ОСОБА_3 На момент смерті батька він та його мати проживали разом із ним, тому після смерті батька вони є такими, що фактично прийняли спадщину. На момент смерті матері, з нею ніхто не був прописаний та не проживав. Після смерті матері він вчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але за браком коштів не оформив спадщину на земельну ділянку. Він є інвалідом ІІІ групи, не працює, коштів на оформлення спадщини не має. При оформленні договору купівлі-продажу житлового будинку, вважав, що разом із будинком відчужує і земельну ділянку на якій він розташований. Вказував, що при укладенні договору нотаріус не розяснила, що відчужується будинок без земельної ділянки. Просив позов задовольнити.

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові докази у справі, розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, судом встановлено наступне.

19 вересня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: с. Галицинове, вул.Садова, 44 Жовтневого району Миколаївської області. Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Жовтневої нотаріальної контори Миколаївської області, зареєстрований в реєстрі за № 3-48 (а.с. 4). Договір зареєстровано в Реєстрі права власності на нерухоме майно від 18.10.2006 року.

Житловий будинок № 44 по вул. Садова в с. Галицинове Жовтневого району Миколаївської області належав ОСОБА_2 на підставі свідоцтв про право на спадщину, виданих Жовтневою нотаріальною конторою Миколаївської області 18 лютого 1999 року за № 2-175, зареєстрованого в ММБТІ 18 лютого 1999 року за № 207, та 11 вересня 2006 року за № 3-24, зареєстрованого в ММБТІ 12 вересня 2006 року № 207 № 40597591 (а.с. 4, 13-14).

Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії МК №03662 від 28 грудня 1993 року ОСОБА_3 - батьку відповідача, на підставі рішення виконкому Галицинівської сільської ради народних депутатів від 24.12.1993 року № 73, для обслуговування індивідуального житлового будинку була виділена земельна ділянка площею 0,12 га, що розташована на території Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області (а.с. 6).

Належність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки підтверджується також листом відділу Держгеокадастру у Жовтневому районі Миколаївської області № 99-14.15-99.3-382/2-16 від 12.02.2016 р. (а.с. 9).

ОСОБА_3 помер 24 квітня 1995 року, свідоцтво про смерть серії № І-ФП №270747, актовий запис № 8 (а.с. 10).

Мати відповідача ОСОБА_4 померла 09 лютого 2006 року, свідоцтво про смерть серії 1-ФП № 025714, актовий запис № 6 (а.с. 11).

Як було встановлено в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_2 у встановленому порядку прийняв спадщину після смерті батьків, але оформив право на спадщину лише на будинок. На земельну ділянку свідоцтво про право на спадщину не отримав через брак коштів.

Частиною 3 ст. 152 ЗК України, одним зі способів захисту прав громадян на земельну ділянку - є визнання права.

Відповідно до статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до статті 125 Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з частиною першою статті 120 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин згідно з Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-У «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у звязку з прийняттям Цивільного кодексу України») та частини 1 статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Тобто, вказаними нормами врегульований порядок переходу права власності на землю у разі переходу до набувача права власності на будівлі, розташованих на спірній земельній ділянці.

Відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 60 ЦПК України також визначає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Недоведеність позову є підставою для відмови у його задоволенні.

Аналізуючи вищенаведене, з урахуванням норм закону та за таких обставин суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до змісту договору купівлі-продажу від 19.09.2006 року ОСОБА_1 був придбаний у ОСОБА_2 тільки цілий житловий будинок, з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Галицинове, вул. Садова, 44 Жовтневого району Миколаївської області без земельної ділянки.

Судом було звернуто увагу позивача на норми закону щодо переходу права власності на земельну ділянку при переході права власності на житловий будинок, на які вона посилалась у своїй позовній заяві, та розяснено право заявляти клопотання про призначення експертизи для визначення розміру земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком та яка необхідна для їх обслуговування.

Однак, позивач цим правом не скористалась та наполягала на визнання права власності на земельну ділянку саме 0,12 га.

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо розміру земельної ділянки, позивач стверджувала, що площа земельної ділянки 0,12 га, яка зазначена в державному акті, є необхідною для обслуговування належного їй нерухомого майна. Однак, суд не може з цим погодитись, оскільки позивач не надав жодних доказів того, що земельна ділянка під двором та городом є необхідною для обслуговування належного їй житлового будинку, з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами.

Оскільки, позивачем не надані належні та допустимі докази щодо площі, зовнішніх розмірів, місця розташування земельної ділянки, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в звязку з його недоведеністю та необґрунтованістю.

В матеріалах справи наявний державний акт на право приватної власності на спірну земельну ділянку виданий на ім'я ОСОБА_3, та лист відділу Держгеокадастру у Жовтневому районі Миколаївської області, з якого вбачається що саме ОСОБА_3 є власником спірної земельної ділянки.

Також з наданих доказів вбачається, що відповідач ОСОБА_2 є таким, що прийняв спадщину, але не отримав свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку, хоча відповідно до статті 1297 Цивільного кодексу України це є його обовязком.

Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику в справах про спадкування", а саме - свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Крім цього, відповідно до вимог ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (Правова позиція, висловлена ВСУ при розгляді справи N 6-222цс14 від 04.02.2015 року).

В судовому засіданні відповідач позов визнавав повністю та просив його задовольнити. За таких обставин суд приходить до висновку щодо відсутності спору між сторонами і вбачає, що у такий спосіб сторони намагаються уникнути визначених законом фінансових витрат при переоформленні права власності на земельну ділянку.

Однак, відсутність у відповідача коштів для оформлення свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку та сплати необхідних податків і зборів при оформленні договору купівлі- продажу не є належною підставою для звернення до суду.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, виходячи з положень ст. 88 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню витрати, понесені позивачем при зверненні із цим позовом до суду.

Керуючись ст.ст. 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,12 га з цільовим призначенням обслуговування житлового будинку по вул..Садова, 44, с. Галицинове Жовтневого району Миколаївської області.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Жовтневий районний суд Миколаївської області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя В.В. Полішко