У х в а л а

іменем україни

10 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Мартинюка В.І.,

Завгородньої О.М., Ситнік О.М.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 28 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на майно в порядку спадкування.

Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько - ОСОБА_6, після смерті якого відкрилася спадщина на жилий будинок АДРЕСА_1, проте він позбавлений можливості оформити спадщину через відсутність правовстановлюючих документів.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від

8 вересня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 28 жовтня

2014 року рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від

8 вересня 2014 року скасовано, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину жилого будинку АДРЕСА_1, що належав ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення апеляційного суду Вінницької області від 28 жовтня 2014 року скасувати і залишити в силі рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 8 вересня

2014 року, що було помилково скасовано, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України від 10 лютого 2016 року до участі у справі залучено правонаступника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що права сторін не порушено, а відтак - відсутні підстави для судового захисту порушеного права. Так суд вважав, що позивачем не було доведено порушення його прав відповідачами

ОСОБА_4 та ОСОБА_5, отже звернення до суду в даному випадку є зловживанням наданим йому чинним законодавством правом, оскільки він має інший спосіб захисту своїх прав щодо права власності на спадкове майно.

Крім того суд зазначав, що позивачем ОСОБА_3 не надано суду доказів про те, чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку, правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда), чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм і таке інше, тому суд дійшов висновку, що спірний житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 є об'єктом нерухомості, який належить до самочинного будівництва, і відповідно відсутні правові підстави для визнання права власності на вищезгаданий житловий будинок у порядку спадкування за законом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанцій та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що позивач набув право власності на

Ѕ частину спірного будинку, який належав ОСОБА_6, оскільки є спадкоємцем першої черги та у визначені законом строки звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Однак, з такими висновками судів першої й апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК Українипід час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

За правилами ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з положеннями ч. 3 та ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Судом установлено, що відповідач ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 є його дружина - ОСОБА_4, відповідач у справі, та діти: син, позивач у справі - ОСОБА_3, та донька, відповідач у справі - ОСОБА_5

ОСОБА_4 відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України фактично прийняла спадщину після смерті чоловіка, оскільки постійно проживала зі спадкодавцем на час його смерті.

Позивач ОСОБА_3 у визначений чинним законодавством строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину йому відмовлено через відсутність правовстановлюючих документі на спадкове майно.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК Українипередбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину.

Згідно з абз. 2, 3 п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України

№ 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

З урахуванням наведених положень закону, право на спадщину мають особи, які її прийняли. Разом із тим, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому законодавством.

Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, зокрема у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

За змістом ст. 392 ЦК Україниналежним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_3, заявляючи вимоги до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, посилався на відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Судом установлено, що у період шлюбу, у 1957 році,

ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було побудовано будинок АДРЕСА_1. Інші надвірні будівлі за вказаною адресою побудовано до 1992 року.

На вказаний будинок 8 листопада 2011 року (після смерті

ОСОБА_6) комунальним підприємством «Ямпільське районне бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Ямпільське РБТІ»видано технічний паспорт.

Із виписок погосподарських книг, виданих Русавською сільською радою, встановлено, що за особовим рахунком НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1, головою домогосподарства є ОСОБА_6

Право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення будівництва. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва, а тому за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт будівництва ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня

1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції»).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо особливостей державної реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна, закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, що набув чинності на час ухвалення рішення судом першої інстанції, внесено зміни, відповідно до яких для здійснення державної реєстрації прав власності, з подальшою видачею відповідного свідоцтва про право власності, на об'єкти (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них), що розташовані на територіях сільських рад та які закінчені будівництвом до

5 серпня 1992 року, проведення технічної інвентаризації не потребується. Документом, що замінює технічний паспорт у разі його відсутності, є виписка з погосподарської книги, яка надається виконавчим органом сільської ради (у разі, якщо такий орган не створений, - сільським головою) або відповідною архівною установою.

Державна реєстрація прав власності, з подальшою видачею відповідного свідоцтва про право власності на об'єкти (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди прибудови до них), що розташовані на територіях сільських рад та які закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, щодо яких раніше не здійснювалася державна реєстрація прав власності, для осіб, за якими закріплені рахунки в погосподарських книгах відповідних сільських рад, здійснюється на підставі поданої заяви та виписки із зазначених книг, наданої органом сільської ради (у разі, якщо такий орган не створений - сільським головою) або відповідною архівною установою, а також інших документів, визначених у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Із довідки КП «Ямпільське РБТІ» від 8 листопада 2011 року убачається, що за ОСОБА_6 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 не зареєстровано.

Проте суд першої інстанції на зазначені положення закону та обставини справи уваги не звернув, доводів позивача належним чином не перевірив та дійшов помилкового висновку про те, що спірний житловий будинок є об'єктом самочинного будівництва, а відтак - визнання права власності на таке нерухоме майно до компетенції суду не віднесено.

Помилковим є висновок суду першої інстанції й про те, що права позивача не порушено та відсутні підстави для судового захисту прав ОСОБА_3 у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі йому свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_6, оскільки відповідно до підп. 4.15 п. 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, а судом встановлено, що у визначеному чинним законодавством порядку за спадкодавцем нерухоме майно зареєстроване не було, тобто ОСОБА_3 позбавлений можливості у поза судовому порядку набути право власності на спадкове майно.

Разом із тим не можна погодитися і з рішенням апеляційного суду, який на порушення вимог ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України доводів сторін та обставин справи належним чином не дослідив, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них, й дійшов передчасного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову і визнання права власності за ОСОБА_3 на Ѕ частину спірного будинку у порядку спадкування за законом, не врахувавши при цьому, що такий будинок є спільним майном подружжя спадкодавця - ОСОБА_6, та відповідача ОСОБА_4 й Ѕ частина спірного будинку належить останній відповідно до положень СК України, а рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 12 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 9 липня 2014 року

(а.с. 43), визнано недійсною відмову ОСОБА_4 від прийняття належної їй частки у спадщині за законом, яка залишилася після смерті її чоловіка ОСОБА_6, оформлену у заяві від 21 вересня 2011 року та посвідчену секретарем Русавської сільської ради Ямпільського району Вінницької області.

За таких обставин, ухвалені у справі рішення судів першої й апеляційної інстанцій не можуть вважатися законними й обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до вимог ст. 338 ЦПК України, вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової

палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу правонаступника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від

8 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від

28 жовтня 2014 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

В.І. Мартинюк

О.М. Ситнік