АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/792/К/16 суддя Рибакова В.В.
Категорія № 5 (3) Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Братіщевої Л.А.,

судів: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

при секретарі: Євтодій К.С.,

за участю: позивача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,

представника відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_8 комунального майна Нікопольської міської ради, ОСОБА_6, третя особа Комунальне підприємство «Нікопольське міжміське Бюро технічної інвентаризації» про визнання незаконним розпорядження органу приватизації та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло,-

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2012 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом до відповідачів ОСОБА_8 комунального майна Нікопольської міської ради, ОСОБА_6, який неодноразово уточнював та в останній редакції позову (а.с. 171-173 том 1) просив суд визнати поважними причини пропуску строку позовної давності, визнати незаконним розпорядження органу приватизації від 05.01.1999 року № 5052; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 05.01.1999 року, видане Нікопольським житлово-експлуатаційним обєднанням згідно розпорядження від 05.01.1999 року № 5052, на квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначив, що наприкінці 1998 року він вирішив приватизувати квартиру АДРЕСА_2, в якій був зареєстрований та постійно проживав. На час приватизації у спірній квартирі він був зареєстрований один, а його колишня дружина ОСОБА_9 разом з їх неповнолітньою дочкою відповідачем по справі ОСОБА_9 (після зміни прізвища «Орлова») М.С. з 09.09.1997 року були зареєстровані у ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується картками прописки за формою-А, які є основними первісними обліковими документами реєстрації місця проживання громадян. Тобто, на час приватизації спірної квартири відповідач ОСОБА_6 не була зареєстрована та не проживала у спірній квартирі.

14 грудня 1998 року він особисто підписав заяву на приватизацію спірної квартири, в якій вказав лише себе, як набувача квартири, а ОСОБА_9 надала письмову згоду на приватизацію ним одноособово квартири та їй він доручив займатись оформленням документів для приватизації квартири у звязку з зайнятістю на роботі. Через деякий час вона повідомила про завершення приватизації та показала йому технічний паспорт на квартиру, де він був вказаний її власником. Тому він був впевнений, що є єдиним власником спірної квартири.

У його паспорті стоїть відмітка про використання права на безоплатну приватизацію житла в обсязі 43,1 кв.м при нормі 52,0 кв.м., тобто вказана загальна площа квартири, а не її частка.

ЖРЕД-9 було видано довідку, до якої помилково була включена, як прописаний член сімї моя донька, відповідач по справі, ОСОБА_6, яка на той час була прописана за іншою адресою. Оскільки її прописка у спірній квартирі не відповідає дійсності, права на участь у приватизації вона не мала, а спірне майно набуте нею безпідставно. На підставі цієї довідки ЖРЕД-9 від 14.12.1998 року орган приватизації виніс розпорядження № 5052 від 05.01.1999 року про передачу ОСОБА_4 у приватну спільну власність квартири АДРЕСА_2 та видав свідоцтво про право власності на житло від 05.01.1999 року, згідно якого спірна квартира в рівних частках належить йому та відповідачу ОСОБА_6

Про те, що ОСОБА_6 є власником 1/2 частини спірної квартири він дізнався лише на початку червня 2011 року, коли його викликали до відділу ДВС та вручили постанову про відкриття виконавчого провадження від 06.04.2011 року про вселення відповідача ОСОБА_6 у спірну квартиру. Того ж дня він отримав копію заочного рішення Нікопольського міськрайонного суду від 18.01.2011 року, з якого йому стало відомо, що відповідач ОСОБА_6 є співвласником спірної квартири з дати приватизації квартири.

Переглянувши вдома правовстановлюючі документи на спірну квартиру, він побачив, що у свідоцтві про право власності на житло, виданому Нікопольським житлово-експлуатаційним обєднанням 05.01.1999 року, відповідач ОСОБА_4 (після укладення шлюбу «Орлова») М.С. вказана як співвласник спірної квартири.

Вважає, що строк позовної давності ним був пропущений з поважних причин, оскільки він дізнався про те, що відповідач ОСОБА_6 є співвласником спірної квартири лише в червні 2011 року. Просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2016 рокуу задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та невідповідності висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Зазначає, що на дату приватизації спірної квартири відповідач була не прописана АДРЕСА_3, що вбачається з наданих ОСББ «Злагода» карток прописки, а факт реєстрації ОСОБА_9 разом з донькою ОСОБА_6 по вул. Шевченка, 34/49 з 09.09.1997 року підтверджується і довідкою КП «ЖЕК-3» від 06.06.2011 року.

Таким чином, судом не враховано, що з 09.09.1998 року по 14.01.2000 року, коли відповідач виписалась для навчання, вона була прописана за адресою вул. Шевченка, 34/49, а тому права на приватизацію спірної квартири не мала.

Також, судом першої інстанції не надано оцінки та не визначена правомірність довідки ЖРЕД-9 про склад сімї від 14.12.1998 року, в якій відповідач помилково вказана прописаною разом з ним в спірній квартирі, оскільки на той час вона була прописана по вул. Шевченка, 34/49.

Крім того, судом не взято до уваги, що особисто документи на право власності на квартиру він не отримував, оскільки всі документи, через його зайнятість на роботі, отримувала дружина ОСОБА_9, яка показала йому техпаспорт, в якому він був зазначений як єдиний власник на квартиру, а тому у нього не було сумнівів щодо його власності на квартиру в цілому.

Вважає, що ним не пропущений строк позовної давності, оскільки про те, що відповідач є співвласником спірної квартири, він дізнався у 2011 році з повідомлення ВДВС Нікопольського МУЮ, а до цього не мав сумніву, що приватизував квартиру одноособово і тому не мав підстав перевіряти правостановлюючи документи, які особисто не отримував, а суд не дав оцінки поясненням ОСОБА_9, яка вказала, що в 2001 році сховала документи на квартиру і доступу до них у нього не було.

В запереченнях на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_6 зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом, зокрема, безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сімї та додатково 10 квадратних метрів на сімю.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сімї безоплатно. До членів сімї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, з 02.02.1977 року позивач ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9, який був розірваний 10.03.2009 року (а.с. 83 зворот, 181 том 1).

Від шлюбу позивач ОСОБА_4 та ОСОБА_9 мають доньку відповідача по справі ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка після реєстрації шлюбу змінила своє прізвище «Портнова» на «Орлова» (а.с. 207, 208 том 1).

З 09.01.1996 року позивач разом з дружиною ОСОБА_9 та донькою ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, були зареєстровані у ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується довідкою ОСББ «Злагода» № 345 від 08.10.2012 року (а.с. 9 том 1). У вказаній довідці зазначено, що ОСОБА_9 разом з дочкою, відповідачем по справі, з 04.09.1997 року були зняті з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Згідно довідки КП «ЖЕК-3» від 06.06.2011 року № 394, ОСОБА_9 разом з дочкою, відповідачем по справі, з 09.09.1997 року зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 11 том 1).

Як вбачається з картки прописки за формою-А ОСОБА_9 вибула з місця реєстрації: АДРЕСА_4 та з 09.09.1977 року була зареєстрована за іншою адресою: АДРЕСА_5 разом з донькою ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 238 том 1).

Відповідно до іншої картки прописки за формою-А з відміткою про прописку 09.09.1997 року за адресою: АДРЕСА_5 на імя ОСОБА_9, вбачається наявність запису про дитину «ОСОБА_11 1982 зареєстрована у батька», який закреслено (а.с. 239 том 1).

З карток-прописок (а.с. 240-243 том 1) вбачається прописка-виписка відповідача ОСОБА_6 за 14.01.2000 року, 27.09.2005 року, 15.08.2006 року, 11.11.2008 року за адресою: АДРЕСА_5.

З копії інвентаризаційної справи № 5052-9, заведеної щодо квартири АДРЕСА_1, заведеної КП «Нікопольське МБТІ» (а.с. 189-228 том 1), вбачається наступне.

14 грудня 1998 року позивач ОСОБА_4 особисто написав заяву, згідно якої просив оформити у передачу в приватну спільну власність квартиру АДРЕСА_1 та визначив себе уповноваженим власником квартири (а.с. 198 том 1).

В той же день, 14 грудня 1998 року ОСОБА_9 дала згоду на приватизацію квартири АДРЕСА_1 чоловіком ОСОБА_4 (а.с. 201 том 1).

На підставі довідки про склад сімї наймача квартири, яка була видана ЖРЕД-9 (а.с. 200 том 1), згідно якої у квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані: позивач ОСОБА_4 (наймач), ІНФОРМАЦІЯ_6, та його дочка відповідач ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, органом приватизації 05 січня 1999 року було винесено розпорядження № 5052 (а.с. 197 том 1), на підставі якого 05.01.1999 року Нікопольським житлово-експлуатаційним обєднанням на імя ОСОБА_4 та ОСОБА_10 було видано свідоцтво про право власності на житло на квартиру АДРЕСА_1, згідно якого вказана квартира належить їм порівно (а.с. 195 том 1).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом, оскільки приватизація спірної квартири відбулась 05.01.1999 року, а ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом 16.10.2012 року та поважних причин пропуску строку судом не встановлено.

Проте повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може, з огляду на наступне.

Відповідно до абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_4, відповідач ОСОБА_6 заявила про пропуск позивачем строку позовної давності без поважних причин (а.с. 38-39 том 1).

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до органу приватизації з заявою, позивач ОСОБА_12 особисто зазначив, що просить оформити передачу спірної квартири в приватну спільну власність та визначити його уповноваженим власником квартири. Позивач не заперечував, що особисто підписав вказану заяву (а.с. 198 том 1).

Для приватизації квартири ЖРЕД-9 була видана довідка про склад сімї наймача квартири, яка була видана, згідно якої у квартирі АДРЕСА_2 був зареєстрований, як наймач, позивач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 та його дочка відповідач ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 200 том 1).

Таким чином, колегія вважає, що у органа приватизації були наявні всі підстави для винесення розпорядження № 5052 від 05.01.1999 року про передачу ОСОБА_4 спірної квартири у приватну спільну власність та видачі, на підставі даного розпорядження, Нікопольським житлово-експлуатаційним обєднанням свідоцтва про право власності на житло на квартиру АДРЕСА_1 імя ОСОБА_4 та ОСОБА_10, в якому зазначено, що вказана квартира належить їм порівно (а.с. 195, 196 том 1).

Статтею 13 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року № 2482-XII передбачено, що приватизація здійснюється шляхом безплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сімї та додатково 10 квадратних метрів на сімю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно до частини 1 ст. 5 даного Закону, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбачений абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (Будинки) передаються наймачеві та членам його сімї безоплатно. До члені сімї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Як вбачається з технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1, загальна площа квартири становить 43,1 кв.м., з якої житлова 28 6 кв.м. (а.с. 7-8).

Тобто, на думку колегії, орган приватизації правомірно видав свідоцтво про право власності на спірну квартиру, загальною площею 43,1 кв.м. не лише на імя позивача ОСОБА_4, а і на його доньку ОСОБА_10, яка на час приватизації була зареєстрована в квартирі, в якому зазначено, що вказана квартира належить їм порівно, що відповідає вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», яким передбачено, що приватизація здійснюється шляхом безплатної передачі громадянам квартир з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сімї.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що з відповідно до карток прописки ОСББ «Злагода», ОСОБА_9 разом з донькою ОСОБА_10 була зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_7 з 09.09.1997 року, оскільки вони є безпідставними, суперечать встановленим судом обставинам справи та спростовуються карткою прописки за адресою: м. Кривий Ріг, по вул. Шевченка, 34/49, на імя ОСОБА_9, з якої вбачається наявність запису про дитину «ОСОБА_10 1982 зареєстрована у батька», який закреслено (а.с. 239 том 1) та картками-прописок, з яких вбачається прописка-виписка відповідача ОСОБА_6 за 14.01.2000 року, 27.09.2005 року, 15.08.2006 року, 11.11.2008 року за адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 240-243 том 1).

Посилання позивача в апеляційній скарзі на неправомірність довідки ЖРЕД-9 про склад сімї від 14.12.1998 року, в якій відповідач помилково вказана прописаною разом з ним в спірній квартирі, оскільки на той час вона була прописана по вул. Шевченка, 34/49, колегія судів не приймає до уваги, оскільки саме вказана довідка була надана позивачем до органу приватизації разом з заявою на передачу спірної квартири в приватну спільну власність від 14.12.2008 року та заказом № 5052-9 від 14.12.2008 року про проведення інвентаризаційних робіт, які були підписані ОСОБА_4 особисто (а.с. 196, 198).

Таким чином, суд першої інстанції вказаних фактичних обставин справи не врахував та дійшов помилкового висновку відмову в позові з тих підстав, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом, оскільки, на думку колегії, позивачем, всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не доведено, що приватизація спірної квартири відбулась незаконно, тому в позові слід відмовити з підстав його недоведеності.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду на підставі п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України необхідно змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_8 комунального майна Нікопольської міської ради, ОСОБА_6 про визнання незаконним розпорядження органу приватизації та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, а саме: не у звязку з пропуском строку позовної давності, а з мотивів недоведеності позову. В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2016 року змінитив частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_8 комунального майна Нікопольської міської ради, ОСОБА_6, третя особа Комунальне підприємство «Нікопольське міжміське Бюро технічної інвентаризації» про визнання незаконним розпорядження органу приватизації та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Л.А.Братіщева

Судді: Н.М.Грищенко

ОСОБА_3