АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Невідомої Т.О., Усика Г.І.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28.10.2015 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної у місті Києві Державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ляпунова Ярослава Анатоліївна про визнання недісними договорів дарування, витребування майна, припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на майно, -

Справа 759/102/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/2091/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Величко Т.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
В С Т А Н О В И Л А:

20.11.2013 позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Згідно заяви про уточнення позовних вимог від 20.11.2014 року (т.2 а.с.177-180) позивач просив: визнати за позивачем право власності на 9/10 частин земельної ділянки площею 0,0727 га, кадастровий номер НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_3; визнати недійсними договори дарування земельної ділянки від 19.11.2007 та від 20.03.2009; припинити право спільної часткової власності ОСОБА_4 на 1/10 частину земельної ділянки зі сплатою грошової компенсації у розмірі 87470,60 грн., та визнати право власності на 1/10 частину цієї земельної ділянки за позивачем; припинити право спільної часткової власності на 1/10 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_3 за ОСОБА_3 зі сплатою компенсації у розмірі 32500 грн., та визнати таке право за позивачем; скасувати реєстрацію право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_3; скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 1/10 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_3 з відповідними будівлями та спорудами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що матір'ю позивача ОСОБА_2 був укладений договір дарування 9/10 частин земельної ділянки всупереч інтересам тоді ще неповнолітнього позивача, оскільки вона знала, що він в силу вимог ст. 381 ЦК України, як власник частки будинку є власником відповідної частки земельної ділянки, проте здійснила її безоплатне відчуження ОСОБА_3, яка згодом передала її у власність ОСОБА_4 також на підставі договору дарування. В зв'язку з цим позивач просив визнати недійсними всі укладені договори.

Позивач також вказував, що ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3 і 1/10 частину житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами за договору дарування. Зважаючи те, що ОСОБА_3 не користується цією 1/10 частиною житлового будинку, її частка є не значною, він просив суд припинити право власності останньої на цю частину будинку з призначенням суми компенсації на її користь. З аналогічних підстав заявлені вимоги і про припинення права власності на 1/10 частину земельної ділянки.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28.10.2015 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної у місті Києві Державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ляпунова Ярослава Анатоліївна про визнання недійсними договорів дарування, витребування майна, припинення права на частку у спільному ні та визнання права власності на майно.

Позивач не погодився з таким рішенням суду, його представником подана апеляційна скарга, в якій вказується на неповне з'ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на думку позивача, суд необґрунтовано застосував постанову Верховного суду України від 21.10.2015 № 6-202цс15 та дійшов висновку про законність договору дарування всієї земельної ділянки, оскільки дана постанова може бути застосована, якщо одна із сторін договору вимагає визнати його недійним. В даному випадку були порушені права позивача, який набув право власності на 9/10 частин житлового будинку і до нього мало перейти право власності на 9/10 частин земельної ділянки. Щодо іншої частини земельної ділянки та будинку, то позивач наголошує на тому, що відповідачі 2 і 3 ніколи не користувались та не намагались цього зробити, а тому вважає необґрунтованою і відмову у задоволенні вимог про припинення їх частки у праві спільної власності. Суд, на думку позивача, необґрунтовано послався на відсутність доказів з чого в натурі складається 1/10 частина будинку, оскільки встановлення даної обставини вважає не потрібним.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Так, згідно поштових повідомлень судові повістки були вручені ОСОБА_2, ОСОБА_4, Службі у справах дітей. Остання листом від 04.02.2016 просила розглянути справу у відсутність їх представника, інші причини неявки не повідомили.

Судова повістка направлена на ім'я ОСОБА_3 повернута поштовим відділенням без вручення, проте від неї надійшло електронне повідомлення, з якого вбачається, що вона повідомлена про розгляд справи. У вказаному повідомленні ОСОБА_3 просила відкласти розгляд справи у зв'язку з хворобою представника, проте як вбачається з матеріалів справи 12.01.2016 вона просила відкласти розгляд справи у зв'язку з відрядженням представника. Враховуючи відсутність підтверджуючих вказані обставини даних, наявність повторного клопотання про відкладення та відсутність даних про причини неявки самого відповідача, колегія суддів не вбачала підстав для визнання неявки відповідача ОСОБА_3 та/або її представника поважними, натомість вбачала зловживання процесуальними правами з метою затягування розгляду справи. А тому клопотання про відкладення розгляду справу відхилено апеляційним судом.

Судова повістка направлена приватному нотаріусу КМНО Ляпуновій Я.А. також повернута поштовим відділення без вручення, проте враховуючи, що вказана особа в ході всього розгляду справи не повідомляла іншого місцезнаходження, то в силу ч. 2 ст.77 ЦПК України, судова повістка вважається доставленою.

За наведених обставин, виходячи з положень ст.ст. 303-1, 305 ЦПК України, колегія суддів вважала за доцільне розглянути справу за відсутності відповідачів та третіх осіб.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що норма ст.377 ЦК України не поширюється на правовідносини, які виникли між сторонами договорів дарування, оскільки після переходу до ОСОБА_2 права власності житловий будинок та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_3, остання з дотриманням норм діючого законодавства України, у порядку ст. 319 ЦК України розпорядилася належною їй власністю, до якої позивач не мав ніякого відношення, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги, в частині визнання недійсними договорів дарування земельної ділянки та визнання за позивачем права власності на 9/10 частин цієї земельної ділянки, необхідно відмовити. Інші заявлені позовні вимоги відхилені з підстав недоведеності.

Проте, погодитись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не вважає за можливе.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Нормами статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини.

Судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,0727 га, кадастровий номер НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_3, як об'єкт права власності перебувала у власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.11.2008 та Державного акту серії НОМЕР_2 виданого Київською міською радою 16.08.2007 /т.1 а.с.138, 39,123-124,206-229/. Також на підставі договору купівлі-продажу від 28.11.2008 ОСОБА_2 набула право власності на будинок розташований на вказаній земельній ділянці /т.1 а.с.136-137, 230-243/.

З Розпорядження Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації № 321 від 13.02.2007 вбачається, що ОСОБА_2 був наданий дозвіл на продаж трикімнатної квартири (59,1 кв.м. загальної площі) за адресою: АДРЕСА_1, яка на праві власності належала малолітньому ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, при умові першочергового оформлення договору дарування 9/10 частин (61,1 кв.м загальної площі) приватного будинку АДРЕСА_3 на імя малолітнього ОСОБА_1 та 1/4 частини (15,5 кв.м загальної площі) трикімнатної квартири АДРЕСА_2 /т.1 а.с.167,199/. 20.03.2007 ОСОБА_2 було продано квартиру АДРЕСА_1, яка належала неповнолітньому ОСОБА_1 /т.1 а.с.139-140/.

На виконання вказаного Розпорядження, ОСОБА_2 було здійснено відчуження 9/10 частин будинку АДРЕСА_3 шляхом укладення договору дарування від 07.03.2007 на ім'я малолітнього ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діяв його батько ОСОБА_8 /т.1 а.с.192-193/.

Інша 1/10 частина будинку була відчужена ОСОБА_2 19.11.2007. Згідно договору дарування частини будинку ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3, безоплатно, 1/10 частину житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами під АДРЕСА_3 /т.1 а.с.10,110,203/.

Також 19.11.2007 ОСОБА_2 уклала договір дарування земельної ділянки, згідно якого подарувала ОСОБА_3, а остання прийняла в дар земельну ділянку площею 0,0727 га, кадастровий номер НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_3 /т.1 а.с.9,122,180/.

Згодом ОСОБА_3 передала земельну ділянку площею 0,0727 га, кадастровий номер НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_3 у власність ОСОБА_4, безоплатно шляхом укладення договору дарування від 20.03.2009 /т.1 а.с.10; т.2 а.с.181-182/.

Частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, право користування - на підставі договору оренди.

Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у даній справі, як роз'яснив Верховний Суд України в правових позиціях у справі № 6-2цс15 слід враховувати наступне.

Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Виходячи з викладеного вище, при укладенні договору дарування від 07.03.2007 на ім'я малолітнього ОСОБА_1, у останнього виникло право власності як на 9/10 частин будинку АДРЕСА_3, так і на 9/10 частин земельної ділянки на якій він розташований.

Положення ст. 392 ЦК України надають право власнику майна звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, який посвідчує право власності.

За наведених обставин, слід визнати обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 9/10 частин земельної ділянки по АДРЕСА_3. Відповідно висновок суду першої інстанції про реалізацію ОСОБА_2 свого права власності на окремий об'єкт нерухомості не може бути визнаний законним і обґрунтованим, оскільки судом не враховані наведені вище положення чинного законодавства та правові позиції Верховного Суду України.

Таким чином, при укладенні договору дарування земельної ділянки від 19.11.2007 ОСОБА_2 здійснила розпорядження і частиною земельної ділянки, належної позивачеві, а тому вказаний договір є таким, що суперечить нормам законодавства, що дає підстави для визнання його недійсним в часині дарування 9/10 частин земельної ділянки.

Позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 20.03.2009 укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволенню не підлягають, так як положення ст.ст. 215, 216 ЦК України не можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі, а також про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Вказана правова позиція була викладена Верховним Судом України у Постанові Пленуму № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п. 10). У цьому разі, як зазначає Верховний Суд України, майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою ст. 388 ЦК України. А в ході розгляду даної справи таких вимог заявлено не було.

Позовні вимоги про припинення права власності ОСОБА_4 на 1/10 частину земельної ділянки та права власності ОСОБА_3 на 1/10 частину житлового будинку, що розташовані за адресою АДРЕСА_3 відхилені судом першої інстанції з огляду на недоведеність.

Так, ч. 1 ст. 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Вказана правова позиція була неодноразова висловлена Верховним Судом України, зокрема, в Постанові від 16.01.2012 у справі № 6-81цс11, постанові від 02.07.2014 у справі № 6- цс14. В даній справі жодна з цих підстав не була доведена, а посилання позивача на відсутність здійснення користування цим майном його власниками не є підставою для припинення їх права власності.З наведеного вбачається, що висновок суду першої інстанції про недоведеність цих вимог відповідає матеріалам справи, проте він є неповним.

Так, ч. 2 ст. 365 ЦК України встановлений обов'язок позивача попереднього внесення на депозитний рахунок суду вартості частки в спільному майні.

За клопотанням позивача судом першої інстанції була призначена судова будівельно-технічна експертиза. Згідно висновку експерта № 2-07/04 від 07.04.2015 ринкова вартість житлового будинку, господарських будівель на які оформлено право власності та земельної ділянки загальною площею 0,0727 га за кадастровим номером НОМЕР_3 за адресою АДРЕСА_3 на час проведення дослідження становить 1867594 (один мільйон вісімсот шістдесят сім тисяч п'ятсот дев'яносто чотири) гривні, в тому числі вартість житлового будинку - 99848 грн., вартість господарських будівель - 5679 грн., вартість земельної ділянки - 1762067 грн. /т. 2 а.с.226-240/.

Проте, в матеріалах справи відсутні дані про внесення позивачем на депозитний рахунок суду суми компенсації вартості 1/10 частки будинку та 1/10 частки земельної ділянки право власності на які він просив припинити.

Як вказував Європейський Суд з прав людини вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, а основною вимогою на якій повинно ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди (Рішення від 21.12.2010 у справі № 35041/05).

Отже невиконання позивачем цієї умови є безумовною підставою для відмови у задоволенні заявлених ним вимог.

Позовні вимоги щодо скасування реєстрації права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку та скасування реєстрації права власності ОСОБА_3 на 1/10 частину житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами, відхилені судом першої інстанції оскільки позивачем не доведено позовних вимог щодо недійсності договорів дарування.

В ході розгляду справи апеляційним судом встановлено, що позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на 9/10 частин земельної ділянки підлягають задоволенню, в зв'язку з чим підлягає визнанню недійсним і договір дарування земельної ділянки від 19.11.2007 укладений на користь ОСОБА_3 в частині дарування 9/10 частин цієї земельної ділянки. Проте вимоги про скасування реєстрації права власності задоволенню не підлягають, так як це є наслідком виконання судового рішення, тобто вказані вимоги заявлені передчасно, на даний час права позивача не є порушеними.

А отже, доводи апеляційної скарги позивача знайшли своє підтвердження лише в частині неправильного застосування норм матеріального права в частині вирішення позовних вимог про визнання за ним права власності на 9/10 частин земельної ділянку та у зв'язку з визнанням недійсним договору щодо їх відчуження, в іншій частині а саме щодо неправильності висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог їх доводи не підтверджені.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 цього Кодексу порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Оскільки судом невірно застосовані норми матеріального права, то рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в тому числі і про відмову у задоволенні заявлених сторонами вимог, так як мають місце інші підстави.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28.10.2015 - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної у місті Києві Державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ляпунова Ярослава Анатоліївна про визнання недійсними договорів дарування, витребування майна, припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на майно - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 9/10 частин земельної ділянки загальною площею 0,0727 га за кадастровим номером НОМЕР_3 за адресою АДРЕСА_3.

Визнати недійсними Договір дарування земельної ділянки від 19.11.2007 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляпуновою Я.А., зареєстрованого в реєстрі за № 9916, в частині дарування 9/10 частин земельної ділянки загальною площею 0,0727 га за кадастровим номером НОМЕР_3 за адресою АДРЕСА_3.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 3441 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: