Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2016 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Кузнецова Д. В. , при секретарі Мащенко Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

16 лютого 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи тим, що 15 травня 2007 року між Банком та відповідачем був укладений договір б/н, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 2 400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. За умовами договору та правилами надання банківських послуг при порушенні строків платежів більш ніж на 30 днів, позивальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. та 5 % від суми позову. Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором станом на 31 січня 2016 року утворилась заборгованість в розмірі 11 444,94 грн., яку позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, подав заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив розгляд справи провести без його участі.

Відповідач у судове засідання на зявилася, надала письмові заперечення, в яких позовні вимоги не визнала, зазначивши, що 15.05.2007 року отримала позику в сумі 2 400,00 грн. на строк 1 рік. Строк сплати закінчився у 2008 році. Позов поданий до суду вже після спливу трирічного строку позовної давності. Дій, які б переривали перебіг строку позовної давності відповідач не здійснювала. Просила суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у позові на підставі ст.267 ЦК України у зв'язку зі спливом позовної давності.

Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

15 травня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем було укладено договір б/н, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 2 400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну кредитну картку (Універсальна) зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.7).

Зазначені умови викладені у заяві позичальника при отриманні кредиту, яка містить ознаки такого договору, відповідач був ознайомлений з усіма суттєвими умовами договору, про що свідчить його підпис.

Крім того, згідно пункту 5.4 Правил користування платіжною карткою строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі останнім днем місяця, указаного на картці.

Відповідач не виконав свої зобов'язання належним чином, внаслідок чого відповідачем були порушені умови договору про надання кредиту, у зв'язку з чим станом на 31 січня 2016 року виникла заборгованість перед позивачем у сумі 11 444,94 грн., з них: заборгованість за кредитом 2121,62 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 5744,81 грн., заборгованість за пенею та комісією 2557,32 грн., штраф (фіксована складова) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 521,19 грн.

Вся інформація, яку банк має повідомити позичальнику, міститься у змісті кредитного договору і є вичерпною. Підписавши договір відповідач погодився з умовами надання кредиту.

Таким чином, волевиявлення відповідача було направлено на отримання грошей. Відповідач підтвердив свою згоду з умовами кредитного договору і зобов'язався їх виконувати, засвідчивши це своїм підписом.

Тим самим, відповідач вчинив правочин у письмовий формі, з умовами якого був ознайомлений.

Відповідно до ст.ст.1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В заяві позичальника, завіреній особистим підписом відповідача зазначено, що ОСОБА_1 згодна, що ця заява разом із запропонованими Приват Банком Умовами і Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та тарифами складає між ним та Банком договір надання банківських послуг.

Таким чином, підписуючи заяву позичальника від 15 травня 2007 року, відповідач був ознайомлений з Умовами і Правилами надання банківських послуг, які були надані йому у письмовій формі, у тому числі й з положеннями п. 9.12 зазначених Умов, яким передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такій же термін.

Згідно з пунктом 3.1.1 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на її лицевій стороні (місяць і рік); вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця.

Відповідно до змісту позову та підписаного кредитного договору (заяви) відповідач отримав кредит 2 400,00 грн. на рік з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

В заяві вказано кінцевий термін повернення грошів, позичених відповідачем, дорівнює строку дії кредитної карти. Проте строк дії карти в заяві не визначений. З огляду на положення пункту 9.12. Умов та Правил надання банківських послуг, які маються в матеріалах справи, строк дії картки дорівнює один рік, тобто кредит мав бути повернутий через рік з моменту його отримання - до 15 травня 2008 року.

Пунктом 3.1.3 Правил користування платіжною карткою передбачено, що після закінчення строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не поступила письмова заява держателя про закриття рахунку.

В судовому засіданні не було представлено доказів добровільного продовження сторонами строку дії карти або видачу нової кредитної карти відповідачу після спливу дії первісної картки.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Тому слід вважати, що 15 травня 2008 року після закінчення строку дії карти у позивача виникло право вимагати повернення всієї суми кредиту згідно умов кредитного договору.

Крім того, з Умов і Правил надання банківських послуг вбачається, що строк позовної давності не було продовжено сторонами, тобто діяв загальний трирічний строк позовної давності.

Також суд враховує, що за наданим банком розрахунком заборгованості за кредитним договором та випискою про рух коштів за кредитною карткою останній платіж, який був сплачений відповідачем для погашення зобовязань за кредитним договором, відбувся 30.09.2008р. на суму 160,00 грн. Після вказаної дати відповідач не вчиняв жодних дій на підтвердження існування заборгованості, а також не здійснював добровільну сплату ним заборгованості за кредитом, що свідчить про відсутність переривання строку позовної давності.

Банк звернувся з позовом до суду лише 16 лютого 2016 року.

Відповідач подав письмову заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань щодо погашення боргу до 15 травня 2008 року і останній платіж сплатив лише 30.09.2008р., проте ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду з позовом про захист свого порушеного права лише 16 лютого 2016 року, тобто з пропуском установленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Подібні правові висновки та правова позиція викладена Верховним судом України в його постановах від 18.06.2014 (справа № 6-61цс14), від 24.09.2014р. (справа № 6-103 цс 14), від 12.11.2014 року (справа№ 6-167 цс 14), від 30.09.2015 р. (справа № 6-154 цс15), які в силу ч. 2 статті 214 та ст. 360-7 ЦПК України підлягають застосуванню судом у подібних правовідносинах та суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 253, 256, 257, 258, 261, 267 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 12, 60, 80, 84, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д. В. Кузнецов