Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 328/3295/15Головуючий у 1-й інстанції Погрібна О.М.
№22-ц/778/209/16Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Стрелець Л.Г., Каракуші К.В.

при секретарі Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 27 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 10 900,00 грн. боргу за договором купівлі-продажу, витрати по сплаті судового збору (243,60 грн.) покласти на відповідача.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що в один із днів на початку листопада 2014 року ОСОБА_3, знаходячись за адресою: Токмацький район, с Козолугівка, вул. Першотравнева, 58, шахрайським шляхом заволодів чотирма свинями, чим спричинив йому матеріальний збиток на загальну суму 10 900,00 грн. За його заявою було розпочате досудове розслідування за ч. 1 ст. 190 КК України.

18 серпня 2015 року старший слідчий СВ Токмацького МВ ГУМВС України в Запорізькій області капітан міліції ОСОБА_4, розглянувши матеріали досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за №0001531 від 04.12.2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, винесла постанову про закриття кримінального провадження.

Орган досудового розслідування дійшов до висновку, що внаслідок непроведення розрахунку за придбане поголів'я свиней між ним, ОСОБА_2, та ОСОБА_3 виникли спірні цивільно-правові відносини, розгляд яких віднесено до компетенції суду.

Виходячи із зазначеного, між ним та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу в усній формі, згідно якого він передав у власність ОСОБА_3 вирощених у своєму підсобному господарстві та належних йому 4-х свиней.

Відповідно до ст.ст.626,628 ЦК України, договором є домовленість двох сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними.

За матеріалами слідства ОСОБА_3 факт придбання у нього 4-х свиней в листопаді 2014 року визнав. Сума заборгованості складає 10900,00 грн. Повернути гроші не відмовляється.

У зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язання в частині оплати у встановлений строк до 13.11.2014 року вартості придбаного товару, він неодноразово у телефонному режимі звертався до нього з вимогою оплатити товар, однак ОСОБА_3 гроші не платив, і до цього часу розрахунок не провів.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 27 жовтня 2015 року в задоволені позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу в розмірі 10900,00 грн. відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове по суті позовних вимог, яким задовольнити його позовні вимоги у цій справі у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за цією апеляційною скаргою позивача відкрито (а.с.58), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.60).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 22 грудня 2015 року, не відбувся через неявку осіб, які беруть участь у справі, відносно яких в апеляційного суду відсутні дані про належне повідомлення останніх про час та місце розгляду цієї справи на вказану дату судового засідання.

Заслухавши у судовому засіданні 18 лютого 2016 року доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2, який на запитання колегії суду не зміг назвати конкретну дату укладення усного договору із відповідачем, та відповідача ОСОБА_3, який не визнав факт укладення будь-якого договору купівлі-продажу свиней із позивачем, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст.ст. 3, 10-11, 60-61,88, 209, 212-215, 218 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоказаності позовних вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, суд першої інстанції правильно виходив при вирішенні цієї справи по суті з наступного.

Ст.655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 202 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у 20 (двадцять) і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (17,00 грн.), крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчиняться правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Ст. 218 ЦК України встановлено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Однак, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позовних вимог щодо визнання усного договору купівлі-продажу чотирьох свиней дійсним позивачем ОСОБА_2 заявлено у цій справі не було.

Суд першої інстанції розглядав дану справу з додержанням вимог ст. 11 ч. 1 ЦПК України, тобто в межах заявлених позовних вимог позивачем у цій справі.

Крім того, судом першої інстанції було також правильно встановлено, що позивачем суду першої інстанції у матеріали цієї справи не було надано належних, допустимих (письмових) доказів укладення договору купівлі-продажу чотирьох свиней на суму 10900,00 грн. між ним (ОСОБА_2І.) та ОСОБА_3, а також його істотних умов (дати укладення договору, предмету договору, ціни та кількості товару, строку виконання договору сторонами тощо).

Суд першої інстанції правильно не визнав належним, допустимим доказом у цій справі на підтвердження факту укладення будь-якого договору купівлі-продажу сторін покази свідка ОСОБА_5 (а.с.39) у цій справі.

Оскільки, відповідно до ч.4 п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи зі змісту статті 59 ЦПК та з урахуванням положень ч. 1 ст. 218 ЦК України, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що письмовий договір купівлі-продажу чотирьох свиней у встановленій законом формі між сторонами не укладався. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

До того ж, надана суду першої інстанції копія постанови слідчого Токмацького МВ ГУМВС України в Запорізькій області про закриття кримінального провадження від 18.08.2015 року за ч.1 ст.190 КК України (а.с.6), згідно із якою кримінальне провадження закрито в звязку з відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення та пояснення ОСОБА_3 жодним чином не підтверджують факт укладення договору купівлі-продажу чотирьох свиней і не можуть вважатися належними, допустимим доказами у цій справі доказами.

Оскільки, п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2 встановлено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів. Зокрема, статтею 57 ЦПК передбачено, що доказом у справі є пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, допитаних як свідків. Тому, пояснення зазначених осіб, отримані не за процедурою допиту свідків (стаття 184 ЦПК), не можуть використовуватися як засіб доказування.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що додані позивачем документи до позовної заяви (а.с.6-7), жодним чином не можуть підтверджувати вказані в ній доводи, оскільки пояснення осіб, отримані не за процедурою допиту свідків (ст. 184 ЦПК України), не можуть використовуватися як засіб доказування.

Окрім того, в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2 зазначається, виходячи зі змісту статті 59 ЦПК та з урахуванням положень ч. 1 ст. 218 ЦК України, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

ОСОБА_3 був лише опитаний у кримінальному провадженні, не допитувався в якості свідка, його пояснення не можуть вважатись письмовим доказом укладення спірного договору.

Відповідач ОСОБА_3 у поданих суду першої інстанції письмових запереченнях на позов позивача у цій справі (а.с.30-33) заперечував факт укладення вищезазначеного усного договору із позивачем. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Однак письмових доказів на підтвердження його укладення суду першої інстанції позивачем у матеріали цієї справи надано не було.

В силу вимог ст. 218 ч. 2 ЦК України, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Однак, позивачем всупереч ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надано суду першої інстанції письмових доказів або інших належних доказів на підтвердження факту укладення договору купівлі-продажу чотирьох свиней. В той же час, позовні вимоги ґрунтуються лише на поясненнях свідка, показання якого в даному випадку не є допустимим доказом. Позовних вимог про визнання усного правочину (договору купівлі-продажу чотирьох свиней) дійсним позивачем у цій справі не заявлялось, тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для стягнення з позивача на користь відповідача коштів в розмірі 10900,00 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість позову позивача у цій справі та необхідність відмови в його задоволенні.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену в його позові та яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Дійсно, ОСОБА_2, якщо вважав, що його права порушені ОСОБА_3, мав право звернутись до суду із вищезазначеним позовом до останнього в силу вимог ст. 3 ЦПК України.

Саме ОСОБА_2 належить право обирати спосіб захисту свого порушеного права (ст. 20 ЦК України).

Проте, здійснюючи правосуддя, суд захищає права фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

ОСОБА_2 у цій справі просив стягнути з відповідача борг саме начеб - то за укладеним із відповідачем договором купівлі-продажу.

Проте, належні, допустимі (письмові) докази укладення останнього у цій справі відсутні, а позивач у цій справі не заявляв позовних вимог про визнання дійсним будь-якого усного договору купівлі-продажу із відповідачем, а, відповідно, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача будь-якого боргу за цим договором, у тому числі на суму 10900,00 грн.

Відповідно до ст. 61 ч. 4 ЦПК України лише вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, є обовязковим для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

За змістом п. 7 постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»:

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями ст. 212 ЦПК України.

Постанова від 18 серпня 2015 року старшого слідчого СВ Токмацького МВ ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження № 0001531 від 04.12.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України у звязку з відсутністю у діянні кримінального правопорушення (а.с.6), яка не оскаржувалась потерпілим ОСОБА_2, та набрала законної сили, сама по собі є письмовим доказом у цій справі, якому суд першої інстанції надав відповідну оцінку в оскаржуємому рішенні у цій справі, проте, сама по собі вона не є належним допустимим доказом позову позивача у цій справі.

Оскільки, зазначена постанова слідчого у кримінальному провадженні, передбаченому ч. 1 ст. 190 КК України, за участю потерпілого ОСОБА_2 та невстановленої особи не входить до переліку рішень у кримінальному провадженні, передбачених ст. 61 ЦПК України, які є обовязковими для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої постановлено цю постанову, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою, не містить фактично встановлених обставин, оскільки постановлена слідчим за результатами розгляду матеріалів досудового розслідування, а не судом за результатами судового слідства.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК Україн6и належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

На виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України суд першої інстанції сприяв повному та всебічному зясуванню обставин цієї справи, розглядав дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав належну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

При вищевикладених обставинах, доводи ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Також суд першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішив питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_3 судових витрат у вигляді судового збору у належному розмірі 267,96 грн. (оригінал квитанції на суму 268,00 грн. а.с. 50) за подачу цієї апеляційної скарги до апеляційного суду.

Разом із тим, колегія суддів апеляційного суду вважає за доцільне розяснити ОСОБА_2 його право у подальшому окремо від цієї справи звертатись до суду із позовом про визнання дійсним будь-якого усного договору, укладеного із ОСОБА_3, якщо останній дійсно мав місце між сторонами, та, як наслідок останнього, стягнення боргу за таким договором з останнього, чи право на оскарження у порядку, передбаченому КПК України, вищезазначеної постанови слідчого про закриття кримінального провадження.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 27 жовтня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1ОСОБА_6ОСОБА_7