ухвала

іменем україни

30 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

ПаріновоїІ.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 28 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, обґрунтовуючи вимоги тим, що 29 березня 2012 року між банком та відповідачем було укладено договір б/н, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 14 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач зазначав, що банк свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, проте відповідач своєчасно не сплачувала грошові кошти на погашення заборгованості за кредитом, у зв'язку з чим станом на 31 липня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 20 709 грн 10 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 14 925 грн 68 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом - 3 971 грн 08 коп., пені та комісії за користування кредитом - 350 грн, а також штрафу (фіксована частина) - 500 грн та штрафу (процентна складова) - 962 грн 34 коп. Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 20 709 грн 10 коп.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 15 січня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 29 березня 2012 року б/н, яка станом на 31 липня 2014 року становить 20 709 грн 10 коп., з якої: 14 925 грн 68 коп. - заборгованість за кредитом, 3 971 грн 08 коп. - заборгованість за процентами, 350 грн - пеня та комісія за користування кредитом, 500 грн - штраф (фіксована складова) та 962 грн 34 коп. - штраф (процентна складова). Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 28 жовтня 2015 року рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 15 січня 2015 року змінено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 14 925 грн 68 коп. та заборгованість за процентами у розмірі 3 971 грн 08 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. В частині розподілу судових витрат рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить змінити рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення процентів та судового збору, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Зміст рішення суду апеляційної інстанції визначено ст. 316 ЦПК України, у мотивувальній частині якого, зокрема, повинно бути зазначено мотиви зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлені судом першої інстанції та не оспорені обставини, а також обставини, встановлені апеляційним судом, і визначені відповідно до них правовідносин; чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 29 березня 2012 року ОСОБА_3 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» із анкетою-заявою, відповідно до якої просила надати їй кредит у розмірі 3 000 грн на платіжну картку «Універсальна» (а. с. 7).

Крім цього відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають договір про надання банківських послуг.

На підставі Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 15 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом (а. с. 7-33).

Згідно з розрахунком, наданим ПАТ КБ «ПриватБанк», станом на 31 липня 2014 року заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором становить 20 709 грн 10 коп. та складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 14 925 грн 68 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом - 3 971 грн 08 коп., пені та комісії за користування кредитом - 350 грн, а також штрафу (фіксована частина) - 500 грн та штрафу (процентна складова) - 962 грн 34 коп.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором разом з відсотками, пенею та іншими нарахуваннями, передбаченими Умовами та Правилами надання банківських послуг, оскільки відповідач належним чином не виконала взятих на себе зобов'язань за вказаним договором.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення тільки тіла кредиту та процентів за користування кредитом, виходячи із того, що відповідач дійсно отримала кредит у розмірі 15 000 грн та користувалася ним, проте позивачем не надано доказів ознайомлення відповідача із Умовами та Правилами надання банківських послуг, які долучені банком до позовної заяви.

Проте погодитися із висновками судів першої та апеляційної інстанцій не можна з огляду на таке.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

За змістом ст. 61 ЦПК України підставою для звільнення від доказування, зокрема, є обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6-14цс14), відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. 212, 213, 303, 316 ЦПК України фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, належним чином не встановив, зокрема, не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять доказів видачі відповідачу кредиту в розмірі, зазначеному ПАТ КБ «ПриватБанк», а саме 15 000 грн, ураховуючи те, що в анкеті-заяві позичальника, яка завізована підписом відповідача, встановлено кредитний ліміт у розмірі 3 000 грн. При цьому, вказавши, що відповідач погоджується із отриманням кредиту саме у такому розмірі, суд не звернув уваги на наявні у матеріалах справи заперечення ОСОБА_3, у яких відповідач заперечувала передачу їй банком коштів у розмірі 15 000 грн. (а. с. 58-74).

Поза увагою суду залишилися розбіжності у розмірі суми, що надавалася у кредит. Так, зокрема, у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначав про надання відповідачу кредитних коштів у розмірі 14 000 грн, разом з тим суд дійшов висновку про отримання відповідачем 15 000 грн.

Дійшовши висновку про те, що відповідачу надано кредит у розмірі 15 000 грн, апеляційний суд посилався на виписку руху коштів з рахунку ОСОБА_3, при цьому не звернув уваги, що позивачем надана виписка із зазначенням різних номерів карток, не встановив строк дії основної картки, чи продовжувала ОСОБА_3 користуватися нею після закінчення строку дії картки або чи видавалася відповідачу нова картка.

Також, вирішуючи спір, суд не встановив період виникнення заборгованості за договором, дати здійснення відповідачем останнього платежу на погашення заборгованості та строку дії кредитної картки. У заяві на видачу кредиту строк дії картки не зазначено. Сама кредитна картка чи її копія у судах не досліджувалась.

Крім того, дійшовши висновку про те, що позивачем не надано доказів ознайомлення відповідача саме із тими Умовами та Правилами надання банківських послуг, які долучені до позовної заяви, суд одночасно стягнув проценти за користування кредитом у встановленому Умовами та Правилами розмірі, а саме 30 % річних. При цьому, судом не вказано на підставі чого він дійшов такого висновку.

Отже, ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд на порушення ст. 212 ЦПК України належним чином доводи сторін не перевірив, не врахував вимоги ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку всіх доказів в сукупності, що судами зроблено не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 28 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак