Справа № 159/5663/15-ц
Провадження № 2/159/75/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2016 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

під головуванням- судді ОСОБА_1,

за участю секретаря- БАКАЙ Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ковелі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми інфляційних нарахувань, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 заявлено позов до ОСОБА_3 про стягнення суми інфляційних нарахувань, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15.05.2013 року відповідач ОСОБА_3 отримав від його грошові кошти у розмірі 5500, доларів, що на момент подачі позову було еквівалентно курсу НБУ ( 1 долар -7,9930 грн.) 43 961, 50 грн. Зазначена сума коштів позивачем була надана відповідачу, ОСОБА_3 з метою купівлі автомобільного транспорту із-за кордону для позивача. Факт отримання грошей було зафіксовано розпискою відповідача, ОСОБА_3С.У кінці серпня 2013 року позивач намагався звязатись з відповідачем по телефону. Після великої кількості спроб, позивач нарешті додзвоновся до відповідача, і той повідомив , що автомобіль він не придбав, але зазначену суму коштів не може повернути через відсутність у нього даної суми грошей. 23.08.2013 року позивач повторно звернувся до відповідача, ОСОБА_3 з вимогою повернути грошові кошти , але відповідач відмовися їх повернути та попросив відстрочити повернення боргу до 10.10.2013 року. Цього ж дня , відповідач, ОСОБА_3 написав ще одну боргову розписку, у якій підтвердив факт передачі грошових коштів у розмірі 5500 доларів , що на момент подачі позову було еквівалентно курсу НБУ ( 1 долар -7,9930 грн.) 43 961, 50 грн., і зобовязався повернути їх до жовтня 2013 року. Але до 10.10.2013 року відповідач, ОСОБА_3 так і не повернув даний борг. 20.12.2013 року позивач звернувся до Ковельського міськрайонного суду Волинської області з позовом про розірвання договору та стягнення коштів. Вищезазначені обставини справи були встановлені судом. 28.02.2014 року Ковельським міськрайонним судом Волинської області було прийнято рішення про розірвання договору та стягнення коштів в розмірі 43 961, 50 грн. та судового збору в розмірі 440,00 грн. Рішенням суду встановлено, що відповідач допустив порушення строку виконання грошового зобовзання. Тому позивач вважає, що відповідач зобовязаний сплатити інфляційні втрати та 3% річних за період з 01.03.2014 року ( 28.02.2014 року .- час винесення рішення суду) по 09.08.2015 р. (10.08.2015 р.-відповідач здійснив остаточний розрахунок). Позивач зазначає, що внаслідок не виконання відповідачем грошового зобовязання щодо повернення грошових коштів, позивач зазнав немало переживань та страждань з приводу того, що відповідач не мав наміру повернути кошти , які належать позивачу, які останній надав для придбання автомобіля, що повинен був використовуватись у комерційних цілях для годування сімї. Просить стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму інфляційних нарахувань та 3% річних від простроченої суми, що складає грошову суму коштів у розмірі 29 096, 43 грн., завдану моральну шкоду в розмірі 20 000, 00 грн., а також судові витрати по справі.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 не зявився, попередньо подав суду заяву про слухання справи у його відсутності. Позов підтримує повністю.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, попередньо подав суду заяву в якій просить справу слухати у його відсутності та заперечення з якого вбачається, що заявлений позов він не визнає, оскільки вважає, що всі зобовязання перед позивачем відповідно до рішення Ковельського міськрайонного суду від 28.02.2014 року ним було повністю виконано. Це також підтверджено постановою про закінчення виконавчого провадження. Крім цього, грошове зобовязання є в доларах, а тому на нього інфляційні втрати не нараховуються. Позивач від стягнення в доларах відмовився добросовісно і самостійно, а відтак він вважає, що з цієї підстави він не повинен компенсувати йому інфляційні втрати взагалі. Щодо самих розрахунків, то і тут позивач вводить суд в оману. По-перше позивач вказав період з 01.03.2014 р., хоча рішення суду набрало законної сили 25.03.2014 року. По-друге , в погашення боргу він вносив декілька платежів у різний час, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження ВП №43522000, а позивач цього не врахував і надав «розрахунок» на всю суму за увесь зазначений ним період. І по третє , позивач не надав суду довідки з територіального управління статистики про індекси споживчих цін ( індекси інфляції), застосовані ним « Індекси» взяті невідомо де, нічим не підтверджені, а відтак наданий ним розрахунок є недопустимим. Також позовна заява містить лише нереальне, надумане позивачем обгрунтування вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, так як причинно-наслідкового звязку між «моральними стражданнями» через неможливість використання автомобіля в комерційних цілях внаслідок відмови позивача прийняти від нього придбаний для позивача автомобіль за тривалістю виконання судового рішення зі змісту позовної заяви не вбачається, а тому просить в задоволенні позову відмовити.

Суд, зясувавши обставини справи приходить до висновку, що позов підставний і підлягає задоволення частково.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів законодавства, а за відсутності цих умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання , та вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договорі або законом.

Суд вважає, що 3% річних і інфляційні витрати за користування чужими грошовими коштами на суму вкладу можуть бути стягнуті з відповідача одночасно, оскільки проценти за ст.625 ЦК нараховуються від простроченої суми і стягуються як фінансова санкція за порушення грошового зобовязання, це не є подвійним притягненням до юридичної відповідальності.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28.02.2014 року з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача стягнуто кошти в розмірі 43 961, 50 грн.

30.05.2014 року постановою головного державного виконавця Мацюха Д.Ю. ВДВС Ковельського міськрайонного управління юстиції було відкрите виконавче провадження за виконавчим листом Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24.04.2014 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача коштів в розмірі 43 961, 50 грн. та судового збору в сумі 440,00 грн.

Як вбачається з постанови головного державного виконавця Мацюха Д.Ю. ВДВС Ковельського міськрайонного управління юстиції від 11.08.2015 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №159/240/14-ц від 24.04.2014 року Ковельського міськрайонного суд Волинської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 коштів в розмірі 43961, 50 грн. та судового збору в сумі 440, 00 грн. закінчено.

Отже, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні збитки та 3% річних від простроченої суми згідно умов ст.625 ЦК України.

Так, згідно індексів інфляції , затверджених Державною службою статистики України , а саме: за березень 2014 р.-102, 2 ; квітень 2014 р. -103, 3 ; травень 2014 р.- 103,8; червень 2014 р.- 101, 0; липень 2014 р.- 100,4; серпень 2014 р.- 100, 8; вересень 2014 р.- 102, 9

102,2*103,3*103,8*101,0*100,4*100,8**102,9*=115,26

(43961,50*115,26)-43961,50 =6708,52 грн.

21.10.2014 р. відповідач сплатив 2000, 00 грн. Відповідно сума заборгованості, на яку нараховуються інфляційні нарахування 41 961, 50 грн.

Жовтень 2014 р.-102, 4; листопад 2014 р.-101,9; грудень 2014 р.-103,0; січень 2015 р.-103, 1; лютий 2015 р.-105,3; березень 2015 р.-110,8; квітень 2015 р.-114, 0

102, 4*101,9*103,0*103,1*105,3*110,8*114,0=147, 38

(41961,50 * 147,38) -41961,50= 19881,36 грн.

20.05.2015 р. відповідач сплатив 3609,00 грн. Сума заборгованості, на яку нараховуються інфляційні втрати з урахуванням сплати 38 352, 50 грн.

Травень 2015 р.-102, 2; червень 2015 р.-100,4 ; липень 2015 р.- 99,0

102, 2* 100,4* 99,0= 101,58

( 38352, 50*101,58)-38 352,50 =605,97 грн. Усього сума інфляційних нарахувань складає: 6708, 52+19881,36+605, 97=27 195,85 грн.

Кількість днів прострочення -526 днів.

Розрахунок 3% річних:

( 3%*43961,50 грн.*526)/365= 1900, 58 грн.

Усього : 27195,85+1900,58 +29096,43 грн.

Доказів зі сторони відповідача про безпідставність розрахунків зі сторони позивача суду не надано.

Позивач просив суд також стягнути з відповідача заподіяну йому моральну в сумі 20 000, 00 грн. В обґрунтування вимог щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 000 грн. позивач посилається на те, що відмова відповідача від повернення грошових коштів, спричинила позивачу душевні страждання та переживання. Думка позивача про те, що його кошти не будуть повернуті взагалі, або ж через значно тривалий час, тримали позивача у постійній нервовій та психологічній напрузі, та створювали життєвий дискомофорт та психічне навантаження.

Як на підставу для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди позивач посилається на ст.ст.23,611 ЦК України.

Так, за ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: в т.ч. у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Тобто, зазначена стаття передбачає відшкодування моральної шкоди лише у випадку, коли це встановлено законом або договором.

Умовами укладеного між сторонами договору не передбачено відшкодування моральної шкоди, як один із видів відповідальності.

Але, як вказано в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено спеціальним Законом. Діючим законодавством стягнення моральної шкоди за порушення умов договору позики не передбачено.

Таким чином, суд вважає вимога позивача щодо відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою, і з цих підстав відмовляє в задоволенні цих вимог.

Отже, як вказано вище в рішенні, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні кошти та три відсотки річних в розмірі 29 096, 43 грн.

Керуючись ст.ст.10,60, 88, 209, 212-215 ЦПК України , на підставі ст.ст. 22,23, 611,625 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційні кошти та три відсотки річних в розмірі 29 096 ( двадцять девять тисяч девяносто шість) гривень 43 копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок судового збору.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особи, які брали участь у справі , але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий:ОСОБА_1