У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до Луганського державного університету внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за час затримки розрахунку при звільненні та затримки видачі трудової книжки, стягнення матеріальних збитків і відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою Луганського державного університету внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка, поданою його представником Сабіровим Русланом Фанісовичем, на рішення апеляційного суду Луганської області від 3 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог станом на 5 березня 2015 року, просив скасувати наказ Луганського державного університету внутрішніх справ імені Е.О.Дідоренка (далі - ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка) від 5 травня 2014 року № 102 о/с про звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; поновити його на роботі на посаді доцента кафедри кримінального процесу факультету підготовки фахівців для підрозділів слідства ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 5 травня 2014 року по час ухвалення судом рішення; стягнути 156,37 грн середнього заробітку за один день затримки видачі трудової книжки, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 5 травня по 12 травня 2014 року у сумі 1 250,96 грн, матеріальні збитки у вигляді витрат на лікування у сумі 3 419,77 грн, а також 500 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 1 вересня 2007 року він працював на посаді доцента кафедри кримінального процесу та правосуддя факультету підготовки слідчих ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 8 квітня 2013 року № 349 «Про затвердження штатів вищих навчальних закладів» скорочено всі 800 посад у ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка та затверджено новий штатний розпис університету, у якому введено нову кафедру - кримінального процесу факультету підготовки фахівців для підрозділів слідства (із новим штатним розписом та наповненням навчальними дисциплінами).

Відповідно до п. 3.1 наказу ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка «Про організаційно-штатні зміни» від 29 травня 2013 року № 487 його ознайомлено з випискою із наказу МВС № 349 в тій частині, яка стосується переліку змін в штатах МВС, за яким було скорочено всі посади в університеті. Проте до цього наказу не було додано нового штатного розпису кафедри кримінального процесу і правосуддя.

Згодом його ознайомлено з наказом ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка «Про оголошення конкурсу на заміщення вакантних посад» від 31 травня 2013 року № 510, серед яких була і посада доцента кафедри кримінального процесу факультету підготовки фахівців для підрозділів слідства.

Вважаючи, що укладений ним трудовий договір безстроковий, 19 червня 2013 року він звернувся до ректора університету із заявою про працевлаштування без участі у конкурсі, на що отримав відповідь від 27 червня 2013 року із пропозицією взяти участь у вказаному конкурсі.

Наказом від 3 липня 2013 року йому надано щорічну відпустку з 3 липня 2013 року до 29 серпня 2013 року, після відбуття якої про наступне звільнення він попереджений не був, інша робота йому не пропонувалась. Водночас, ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка повідомив Луганський міський центр зайнятості про заплановане звільнення працівників.

Наказом № 102 о/с від 5 травня 2014 року його звільнено із займаної посади відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вказаний наказ вважає незаконним, оскільки його не було повідомлено персонально про наступне звільнення за два місяці; роботодавець не запропонував вакантних посад в університеті на день звільнення, які б відповідали його професії, спеціальності та кваліфікації. Крім того, не враховано його переважне право на залишення на роботі, оскільки він є ветераном органів внутрішніх справ, має безперервний 20-річний стаж роботи в університеті, 25-річний педагогічний стаж, вчене звання «кандидат юридичних наук» та вчене звання «доцент», численні відзнаки та винагороди.

У зв'язку із порушенням порядку його звільнення, Територіальною державною інспекцією з питань праці у Луганській області видано припис № 12-01-14/0005-0004 від 30 вересня 2013 року про приведення відповідачем порядку вивільнення працівників у відповідності до вимог законодавства про працю, який університетом не виконано.

Після видачі наказу про звільнення від 5 травня 2014 року трудову книжку йому видали 6 травня 2014 року, а належні при звільненні суми виплачено 12 травня 2014 року.

Крім того, незаконні дії відповідача призвели до погіршення стану його здоров'я, зміни звичного укладу життя та завдали матеріальних збитків (у вигляді витрат на лікування), заподіяли моральну шкоду.

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 14 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка на користь ОСОБА_3 середній заробіток за один день затримки видачі трудової книжки у розмірі 156,37 грн, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 5 травня по 12 травня 2014 року у розмірі 1 250,96 грн.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 3 вересня 2015 року рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 14 квітня 2015 року скасовано в частині відмови у позові щодо скасування наказу ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка від 5 травня 2014 року № 102 о/с про звільнення ОСОБА_3 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди і ухвалено в цій частині нове рішення, яким ОСОБА_3 поновлено на роботі в ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка на посаді доцента кафедри кримінального процесу та правосуддя факультету підготовки слідчих з 5 травня 2014 року зі скасуванням наказу від 5 травня 2014 року № 102 о/с ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка про звільнення ОСОБА_3 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Стягнуто на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 5 травня 2014 року по 3 вересня 2015 року у розмірі 79 144,34 грн і 3 500 грн - на відшкодування моральної шкоди.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 4 953,72 грн допущено до негайного виконання.

У касаційній скарзі ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка, поданій його представником Сабіровим Р.Ф., порушено питання про скасування рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та просить залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга не містить доводів щодо незаконності рішень у частині стягнення з ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та за затримку видачі трудової книжки, тому у цій частині судом касаційної інстанції вони не переглядаються.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що з 1 вересня 2007 року ОСОБА_3 працював у ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка на посаді доцента кафедри кримінального процесу та правосуддя факультету підготовки слідчих на умовах безстрокового договору.

Наказом МВС України «Про затвердження штатів вищих навчальних закладів» від 8 квітня 2013 року № 349 скорочено всі 800 посад в університеті, в тому числі 312 посад науково-педагогічного складу, з яких 212 - вільнонайманих. Цим же наказом затверджено новий штатний розпис ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка: введено 696 посад, у тому числі 248 науково-педагогічного складу, з яких 165 вільнонайманих, та введено нову кафедру кримінального процесу факультету підготовки фахівців для підрозділів слідства.

На виконання вказаного наказу ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка видано наказ «Про організаційно-штатні зміни» від 29 травня 2013 року № 487, відповідно до якого оголошено штат університету та до 4 червня 2013 року зобов'язано довести перелік змін у штаті університету до відома особового складу (у тому числі до осіб, які перебувають у чергових відпустках, на лікарняних, у відрядженнях та які працюють за сумісництвом) під особистий підпис у відомостях про ознайомлення.

Наказом ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка «Про оголошення конкурсу на заміщення вакантних посад» від 31 травня 2013 року № 510 оголошено конкурс на заміщення вакантних посад завідуючого, професора, доцента, викладача 21 кафедри університету, в тому числі й кафедри кримінального процесу факультету підготовки фахівців для підрозділів слідства.

Із наказом МВС України від 8 квітня 2013 року № 349 та наказом ЛДУВС ім. Є.О. Дідоренка від 31 травня 2013 року № 510 ОСОБА_3 ознайомлено під підпис.

Відповідно до наказу ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка № 102 о/с від 5 травня 2014 року ОСОБА_3 звільнено з роботи відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 в частині поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством України передбачено механізм реалізації обов'язкового конкурсного заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників. Оскільки ОСОБА_3, повідомлений про скорочення штату, відмовився від участі у конкурсі на заміщення вакантних посад кафедри ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка і від запропонованих йому інших вакантних посад, суд першої інстанції дійшов висновку про правильність звільнення з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалюючи нове рішення про поновлення ОСОБА_3 на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка не надав належних і допустимих доказів попередження ОСОБА_3 про наступне звільнення відповідно до ст. 49-2 КЗпП України і станом на листопад 2013 року посада ОСОБА_3 вже була скорочена. Крім того, запропонувавши позивачу роботу методиста, відповідач не виконав свого обов'язку із пропонування працівнику роботи за відповідною професією чи спеціальністю.

Із такими висновками апеляційного суду погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення штату працівників.

При скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (ч. 1 ст. 41 КЗпП України).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці і одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва та праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Положення п. 1 ч. 1 ст. 40, ч. ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України дають підстави для висновку про те, що у разі звільнення особи у зв'язку із скороченням штату, роботодавцем має бути дотримано встановлений КЗпП України порядок звільнення, а саме: крім попередження про скорочення штату, не пізніше ніж за два місяці до звільнення особу має бути персонально попереджено про звільнення у зв'язку з таким скороченням штату із пропонуванням іншої роботи на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Як встановлено судами, рішення про скорочення штату працівників ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка прийнято Міністерством внутрішніх справ України, що підтверджено наказом «Про затвердження штатів вищих навчальних закладів» від 8 квітня 2013 року № 349. Цим же наказом затверджено новий штатний розпис університету, у якому введено нову кафедру - кримінального процесу факультету підготовки фахівців для підрозділів слідства.

Відповідно до ч. 3 ст. 48 Закону України «Про вищу освіту» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) на посади науково-педагогічних працівників обираються за конкурсом, як правило, особи, які мають наукові ступені або вчені звання, а також випускники магістратури, аспірантури та докторантури.

Положенням про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, затвердженим наказом Міністерства освіти і науки України від 24 грудня 2002 року № 744 та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 15 липня 2003 року за № 600/7921 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Положення), передбачено порядок обрання за конкурсом осіб на вакантні посади науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, а саме: завідуючих кафедрами, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів, асистентів.

Пунктом 3 Положення визначено, що посада вважається вакантною після звільнення науково-педагогічного працівника на підставах, передбачених законодавством про працю, а також при введенні нової посади до штатного розпису вищого навчального закладу.

Таким чином, у зв'язку зі скороченням усіх посад в ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка та затвердженням нового штатного розпису університету, науково-педагогічні працівники підлягали обранню на вакантні посади за конкурсом і за таких обставин правила щодо переважного права на залишення на роботі не застосовуються.

Як встановлено судами, на виконання наказу Міністерства внутрішніх справ України від 8 квітня 2013 року № 349, 29 травня 2013 року ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка видано наказ № 487 «Про організаційно-штатні зміни», відповідно до якого оголошено штат університету та до 4 червня 2013 року зобов'язано довести перелік змін у штаті університету до відома особового складу (у тому числі до осіб, які перебувають у чергових відпустках, на лікарняних, у відрядженнях та які працюють за сумісництвом) під особистий підпис у відомостях про ознайомлення.

Встановивши, що 31 травня 2013 року ОСОБА_3 особисто під підпис ознайомлено з наказом МВС України від 8 квітня 2013 року № 349 та наказом ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка від 29 травня 2013 року № 487, суд першої інстанції, оцінивши ці докази у сукупності з іншими, дійшов правильного висновку про належне ознайомлення позивача з наказом про скорочення штату працівників університету, в тому числі, і посади доцента кафедри кримінального процесу та правосуддя факультету підготовки слідчих.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд підставою для поновлення ОСОБА_3 на роботі на посаді доцента кафедри кримінального процесу та правосуддя факультету підготовки слідчих вказав те, що його не було персонально повідомлено про скорочення за два місяці, що передбачено ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, і не було запропоновано іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, яка б відповідала його спеціальності та кваліфікації.

Такі висновки суду апеляційної інстанції не відповідають дійсним обставинам справи, є помилковими і зроблені без спростування протилежних висновків суду першої інстанції належними та допустимими доказами.

Так, суд першої інстанції на підставі належної оцінки заяви ОСОБА_3 від 15 листопада 2013 року на адресу ректора ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка, в якій позивач посилався на його попередження 5 листопада 2013 року начальником відділу кадрового забезпечення університету про наступне звільнення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та заяви ОСОБА_3 від 5 листопада 2013 року на адресу ректора ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка, в якій він посилався на пропонування йому 4 листопада 2013 року начальником відділу кадрового забезпечення університету вакантних посад методиста групи практичного навчання центру та навчально-наукового інституту права, у разі відмови від яких попередив про наступне звільнення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Факт відмови позивача від вакантних посад підтверджено актами, складеними 4 листопада 2013 року і 5 листопада 2013 року, і не заперечувався позивачем.

Не можна погодитись і з висновком апеляційного суду про те, що запропоновані ОСОБА_3 вакантні посади методистів не відповідали його професії та спеціальності, оскільки, враховуючи скорочення посади ОСОБА_3 та його відмову від участі у конкурсі на заміщення вакантних посад кафедр університету, йому було запропоновано обійняти такі вакантні посади, які не вимагали проходження конкурсу.

Зазначаючи про те, що попередження працівника про скорочення його посади можливе не пізніше ніж за 2 місяці до наступного вивільнення, а не після того, як відбулось скорочення штату, апеляційний суд не мотивував, на підставі якої норми матеріального права дійшов такого висновку та не врахував, що звільнений позивач у травні 2014 року.

Крім того, стягуючи з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з поновленням на роботі з 5 травня 2014 року та одночасно залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за один день затримки видачі трудової книжки, а також середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 5 травня до 12 травня 2014 року, апеляційний суд не врахував, що таке призвело до стягнення на користь позивача сум у більшому розмірі, ніж визначено законодавством України.

Оскільки місцевий суд правильно встановив, що звільнення позивача здійснено з дотриманням вимог чинного законодавства, підстав для задоволення позовних вимог у частині поновлення ОСОБА_3 на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди у суду апеляційної інстанції не було.

Проте, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції помилково вказав, у тому числі, норми ст. 22, 1166, 1167 ЦК України як правові підстави вирішення справи, проте таке на законність рішення не вплинуло.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України суд касаційної інстанції, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно з законом, скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Луганського державного університету внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка, подану його представником СабіровимРусланом Фанісовичем, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Луганської області від 3 вересня 2015 року скасувати, залишити в силі рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 14 квітня 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова