Справа № 352/1727/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2165/2016
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Горблянського Я.Д.

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю: апелянта ОСОБА_2

відповідача-позивача ОСОБА_3

представника органу опіки і піклування - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про повернення неповнолітніх дітей їхній матері та відшкодування моральної шкоди, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування - служба у справах дітей Тисменицької РДА про зміну місця проживання неповнолітніх дітей, - за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду від 16 жовтня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

В серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом, в якому просила повернути їй неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 за визначеним судом місцем проживання в с. Узин , вул. 40-річчя Перемоги Тисменицького району Івано-Франківської області, будинок 26, а також стягнути моральну шкоду розміром 1000 грн. Позовні вимоги мотивувала тим, що рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29.01.2014 року шлюб між відповідачем ОСОБА_3 та нею було розірвано, а місцем проживання неповнолітніх дітей було визначено з матірю в с. Узин Тисменицького району. З лютого 2013 року вона не проживала з відповідачем та дітьми, оскільки переїхала проживати в с. Узин до батьків, неодноразово, проте безрезультатно, намагалась забрати дітей від батька, в звязку з чим змушена звернутись до суду.

В свою чергу в березні 2015 року ОСОБА_3 подав зустрічний позов, в якому просив змінити місце проживання неповнолітніх дітей та залишити їх проживати з ним. Вказував, що незважаючи на рішення Тисменицького районного суду від 20.01.2014 року ще з лютого 2013 року їхні неповнолітні діти залишилися жити разом з ним по вул. Шевченка, 24 в с. Вільшаниця Тисменицького району, а колишня дружина повернулась жити до своїх батьків в с. Узин, де й проживає по даний час. З часу припинення спільного проживання, а саме: з лютого 2013 року, участі у вихованні та утриманні дітей колишня дружина не бере, коштів не надає, приходить до дітей дуже рідко, інколи розмовляє з ними по телефону, догляду чи допомоги під час того як діти хворіють не надає. Вказує, що він має можливість надавати дітям належне виховання та догляд, оскільки на даний час працює за вільним графіком, має самостійний невеликий дохід, проживає разом зі своєю мамою, бабусею дітей, яка також доглядає за ними, жодних перешкод для спілкування ОСОБА_2 з дітьми не створює.

Рішенням Тисменицького районного суду від 16 жовтня 2015 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 про повернення неповнолітніх дітей їхній матері та відшкодування моральної шкоди відмовлено. Позовні вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки і піклування Тисменицької РДА про зміну місця проживання неповнолітніх дітей задоволено. Змінено місце проживання неповнолітніх ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_3 на с. Вільшаниця, вул. Шевченка, 24, Тисменицького району Івано-Франківської області. Залишено проживати неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з батьком ОСОБА_3

Не погодившись з рішенням суду, вважаючи його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного зясування судом обставини справи, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Вказувала, що вирішуючи спір, суд не звернув уваги на вимоги сімейного законодавства та принцип 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, в якій вказано, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Суд належним чином не перевірив пояснення відповідачки, у достатньому обсязі не визначився із наявністю чи відсутністю обставин, на які вона посилалась, не вмотивував свого висновку про неможливість забезпечення матірю виховання малолітніх дітей, не взяв до уваги характеристику та умови проживання матері. Просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 02.12.2015 року апеляційну скаргу задоволено. Оскаржуване рішення скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_2 задоволено частково. Зобовязано ОСОБА_3 повернути матері ОСОБА_2 неповнолітніх дітей за місцем її проживання. У стягненні моральної шкоди відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Проте, ухвалою Вищого спеціалізованого України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.09.2016 року рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02.12.2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, думку дітей, висновок органу опіки та піклування, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, висновки і мотиви, з яких скасоване рішення апеляційного суду, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Даним вимогам законодавства оскаржуване рішення відповідає.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що проживання дітей разом зі батьком відповідає їх інтересам, оскільки ОСОБА_7 має можливість забезпечити їм належні умови проживання, повною мірою займатися їх вихованням, чого ОСОБА_2 не хоче і не може забезпечити.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 17.07.2004 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який 29.01.2014 року рішенням Тисменицького районного суду розірваний, неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 залишено проживати з матірю.

З лютого 2013 року сторони припинили спільне проживання, матір дітей ОСОБА_2 повернулась жити до своїх батьків в с. Узин Тисменицького району, а діти з того часу проживають з батьком в с. Вільшаниця, Тисменицького району.

Згідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 162 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Положеннями статті 162 СК України встановлені правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини, якими є відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання . Відповідно при застосуванні вимог ст. 162 СК України доказуванню підлягає факт визначення місця проживання дитини та протиправність дій одного з батьків .

Відповідно до вимог ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, що досягла десяти років, визначається за спільної згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Тисменицької РДА від 31.07.2015 року вирішено вважати за доцільне проживання дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за місцем їх фактичного проживання з батьком.

Даний висновок в сукупності з іншими дослідженими судом першої інстанції доказами та показаннями свідків, є таким, що відображає кращі інтереси неповнолітніх дітей, які проживають в будинку ОСОБА_3 по вул. Шевченка, 24 в с. Вільшаниця, відвідують школу в цьому селі, та виявляють більшу привязаність до батька.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_2 на протязі тривалого часу не виявляла до малолітніх дітей належної уваги, не здійснювала догляд за ними, не брала участь у вихованні, наданні матеріальної допомоги, не забезпечувала їх духовний і моральний розвиток, що нею не було спростовано ні в суді першої, ні апеляційної інстанції. Доказів того, що ОСОБА_3 створює перешкоди матері в спілкуванні з дітьми, чи самочинно змінив місце їх проживання, не здобуто. Проте, довідкою Тисменицького РВ УМВС в Івано-Франківській області № 10-3 від 10.10.2014 року підтверджується, що мати дітей ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 184 ч. 1 КУпАП за ухилення від виконання батьківських обовязків по вихованню своїх малолітніх дітей.

Зважаючи на рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини, на відсутність протипоказань для обох батьків щодо виховання та проживання дітей, враховуючи інтереси дітей, їх проживання протягом тривалого часу з батьком у звичайній для них обстановці, є обґрунтованим висновок суду про визначення місця проживання дітей з батьком. Проживання дитини з батьком не позбавляє матір дитини права на спілкування та участь у вихованні дитини.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обставини справи з'ясовано всесторонньо і повно та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду від 16 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Я.Д. Горблянський

ОСОБА_8

ОСОБА_9