Справа № 203/3737/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2016 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Карпенка С.Ф.

при секретарі Булеці А.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом комунального підприємства «Транспортування покупної теплової енергії «Теплотранс» Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

19 червня 2015 року представник позивача звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості (а.с.1).

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2015 року стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь комунального підприємства «Транспортування покупної теплової енергії «Теплотранс» Дніпропетровської міської ради у рахунок повернення заборгованості з оплати за теплову енергію - 14154,02 грн. та у рахунок повернення судових витрат 243,60 грн., а разом - 14 367,62 грн. (а.с. 41-42)

27 листопада 2015 року ОСОБА_2 звернулася до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про перегляд заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2015 року.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2015 року заочне рішення від 19 серпня 2015 року по цивільній справі № 203/3737/15-ц було скасовано та вказана цивільна справа була призначена до розгляду у судовому засіданні. (а.с. 58)

Позивач у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідачі є споживачами послуг позивача з постачання опалення жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 б у м. Дніпропетровську, де зареєстровані, проте вчасно та у відповідному розмірі оплату послуг не здійснюють, в результаті чого утворилась заборгованість, тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за теплову енергію та просив суд стягнути згідно уточнених позовних вимог відповідача заборгованість станом на 01.07.2015 року в сумі 14 154,02 грн. та судові витрати.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволені. (а.с. 85-86)

Відповідачі у судове засідання не зявилися, просили суд розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги визнали в частині стягнення заборгованості за теплову енергію за період з червня 2012 року по червень 2015 року у сумі 4 918, 84 грн., в решті заявлених позовних вимог просили відмовити у звязку з положенням ч. 3 ст. 267 Цивільного Кодексу України, застосувавши строк позовної давності. (а.с. 72-73)

Суд вислухавши позивача, вивчивши матеріали даної цивільної справи, приходить до наступного висновку з таких підстав.

Так, судом встановлено, що відповідачи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області з 05 листопада 1993 року зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_1 б у м. Дніпропетровську, що узгоджується з довідкою КВЖРЕП Кіровського району №1613 від 03.08.2010 року (а.с. 2, 16-17), куди позивач КП «ТПТЕ «Теплотранс» ДМР здійснює постачання теплової енергії. Для здійснення оплати таких послуг позивачем видана розрахункова книжка і відкрито особовий рахунок № 607714.

Відповідачи користуються послугами позивача з централізованого опалення квартири, що обєктивно підтверджується витягом з особового рахунку № 607714 з даними про проведені проплати за вказані послуги.(а.с 3-5, 20-22).

Також судом було встановлено, що 28.03.2012 року Кіровським районним судом винесено судовий наказ про стягнення заборгованості з відповідачів на користь позивача суму у розмірі 6 882, 71 грн., який було скасовано 01.12.2014 року за заявою відповідачів ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська.

В судовому засідані встановлено, що позивачем був складений розрахунок заборгованості відповідачів з листопада 2000 року по червень 2015 року, згідно з яким розмір заборгованості складає 14 154 грн. 02коп.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачами сплачено заборгованість у сумі 2538,51 грн. за період з червня 2012 року по червень 2015 року. Квитанцію на суму 1026, 48 грн., яка не зарахована до розрахунку наданому позивачем, суд визнає доказом проплати за теплову енергію, наявною в матеріалах справи (а.с. 78). Позивач не заперечував проти вищезазначеної суми.

Правовідносини між сторонами у справі склалися на підставі надання та отримання послуг з теплопостачання, тобто, відносини фактично існували.

Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг та зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (п. 1 ч. 1 ст. 20, п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»), що кореспондує положенням ст. 162 Житлового кодексу України про те, що наймач (власник) зобовязаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Згідно ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги поділяються за функціональним призначенням та порядком затвердження цін/тарифів. До послуг за функціональним призначенням п. 1 ч. 1 ст. 13 зазначеного вище Закону віднесено комунальні послуги - централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо.

Відповідно до ст. 16 Закону України Про житлово-комунальні послуги порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства, а згідно ст. 19 цього ж Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Пункт 1 частини 3 ст. 20 Закону Про житлово-комунальні послуги передбачає обовязок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Зі змісту даного закону випливає, що наявність письмового договору щодо комунальних послуг не обовязкова, проте наявність фактичних договірних відносин є обовязковою умовою щодо виникнення прав та обовязків сторін такого правочину.

Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг та зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (п. 1 ч. 1 ст. 20, п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»), що кореспондує положенням ч. 6 ст. 19 Закону України від 02.06.2005 № 2633-IV "Про теплопостачання" про те, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

При цьому, відносини між споживачами та суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг з отримання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення врегульовані Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, за змістом п.п.18, 20, 30 яких, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Система оплати послуг (щомісячна або авансова) та форма оплати послуг (готівкова або безготівкова) визначаються у договорі між споживачем і виконавцем та здійснюється за розрахунковими книжками, платіжними квитанціями або за умовами договору.

Судом встановлено, що відповідачи, будучи з позивачем у фактичних договірних відносинах свої зобовязання з оплати фактично наданих послуг позивача у відповідності з вимогами ст.ст.525, 526 ЦК України належним чином не здійснювали, оплати проводили, з порушенням встановлених строків та нарахованих сум, в результаті чого станом на 01 липня 2015 року виникла заборгованість, яка в добровільному порядку відповідачами не сплачена.

Разом з тим, згідно з положеннями ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В порядку ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідачи просили застосувати строк позовної давнини для звернення до суду та відмовити позивачу у звязку із пропуском строку звернення до суду у відповідності до ст. 257 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Враховуючи зміст норми ст. 267 ЦК України, суд вважає, що до поважних підстав пропуску строку слід відносити лише ті обставини, які є обєктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з відповідним позовом.

Частина 3 ст.267 Цивільного кодексу України, наголошує: - «Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення».

Частина 4 ст. 267 ЦК України наголошує, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставною для відмови у позові.

Відповідно до ст. 264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Питання про продовження строку звернення до суду, перед судом позивач не ставить, просить суд застосувати ст. 264 Цивільного кодексу України.

Судом не було встановлено поважних причин для поновлення позивачу строку звернення до суду, а тому, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог в частині стягнення заборгованості з відповідачів за період листопада 2000 року по березень 2009 року включно. В іншій частині вимоги позивача про стягнення солідарно з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь комунального підприємства «Транспортування покупної теплової енергії «Теплотранс» Дніпропетровської міської ради заборгованості з оплати за теплову енергію за період з квітня 2009 року по червень 2015 року підлягають задоволенню, оскільки позивач вперше звернувся до суду не з даною позовною заявою, а з заявою про видачу судового наказу в березні 2012 року (а саме 28.03.2012 року), який був виданий Кіровським районним судом м. Дніпропетровська та в подальшому був скасований цим же судом 01.12.2014 (а.с. 81-85). В іншій частині заперечення відповідачів є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

За таких обставин, визначаючи розмір заборгованості суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок (а.с. 20-22) та вивчивши клопотання надане відповідачами про застосування положення ч. 3 ст. 267 ЦК України, приходить до висновку що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки позивачем проведено виходячи з кількості зареєстрованих у квартирі осіб, відсутності відповідних лічильників, розміру опалювальної площі квартири, встановлених тарифів, відсутності у споживачів пільг та керуючись Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою КМУ №630 від 21.07.2005, з відповідними змінами та доповненнями, а відтак, права позивача підлягають захисту шляхом стягнення на його користь з відповідачів визнаної у суді суми боргу за період з квітня 2009 року по червень 2015 року в розмірі 9 172, 96 грн., в решті позовних вимог відмовити

. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати відносяться на рахунок відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 10,11, 57-60, 64, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 264, 267 ЦК України, ст. 68 ЖК України, ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», суд, -

ВИРІШИВ:

Позов комунального підприємства «Транспортування покупної теплової енергії «Теплотранс» Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь комунального підприємства «Транспортування покупної теплової енергії «Теплотранс» Дніпропетровської міської ради заборгованість 9 172, 96 грн. (девять тисяч сто сімдесят дві гривні) 96 коп., за сплату судового збору 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп., всього стягнути 9 416, 56 грн. (девять тисяч чотириста шістнадцять гривень) 56 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.Ф. Карпенко