УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 квітня 2016 р. Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Шалагінової А.В.,

за участю секретаря судового засідання Герченової А.І.,

стягувача ОСОБА_1,

державного виконавця (субєкта оскарження) Гогунської П.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 51, скаргу ОСОБА_2 на дії та рішення державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_3,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії та рішення державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції (далі Відділ ДВС) ОСОБА_3, щодо винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження ВП № 46800540 від 12 березня 2015 р., в якій просив:

визнати дії старшого державного виконавця Відділу ДВС ОСОБА_3 про відмову у відкритті виконавчого провадження та скасувати постанову від 12 березня 2015 р. ВП № 46800540;

зобовязати старшого державного виконавця Відділу ДВС ОСОБА_3 прийняти до виконання виконавчий лист № 335/13732/14-ц, який видано Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суми відшкодування в розмірі 5 716,16 гривень.

В обґрунтування скарги зазначав, що постановою державного виконавця Відділу ДВС від 12 березня 2016 р. відмовлено у відкритті виконавчого провадження за виконавчим листом № 335/13732/14-ц на підставі п. 6 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», а саме відсутності ідентифікаційного номеру боржника, що, на думку стягувача, суперечить вимогам Закону України «Про виконавче провадження». З наведених підстав, просив скаргу задовольнити.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 надав суду заяву про поновлення пропущеного строку на подання даної скарги, яка мотивована тим, що вказаний строк він порушив з поважних причин, оскільки був змушений двічі звертатись до суду із заявами про внесення виправлень до виконавчого листа. Вважав, що іншим чином, ніж звернення до суду, свої права захистити не може. В судовому засіданні заявник вимоги скарги підтримав, пояснив, що він також після отримання постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження двічі звертався зі скаргами до начальника Відділу ДВС, на які йому було надано відповідь про відмову в задоволенні його вимог, оскільки виконавчий лист не відповідає вимогам до виконавчого документа в частині внесення ІПН боржника. Також він звертався до суду, але встановити ІПН боржника не виявилось можливим. Просив скаргу задовольнити.

Субєкт оскарження старший державний виконавець Відділу ДВС ОСОБА_3 у судовому засіданні вимоги скарги не визнала, оскільки поданий стягувачем виконавчий лист не відповідав вимогам ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», т.я. не містив ІПН боржника або реквізитів його паспорту, з огляду на що йому правомірно було відмовлено у відкритті виконавчого провадження відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження». Просила в задоволенні скарги відмовити.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених вимог, суд встановив наступне.

17 лютого 2015 р. Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя видано виконавчий лист (справа № 335/13732/14-ц, 2/335/255/2015) про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди суми у розмірі 4 473 гривні, в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 гривень, судових витрат у розмірі 243,60 гривень, а всього 5 716,60 гривень (арк. справи 132).

Постановою старшого державного виконавця Відділу ДВС ОСОБА_3 від 12 березня 2015 р. у відкритті виконавчого провадження ВП № 46800540 було відмовлено на підставі п. 6 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у звязку з невідповідністю виконавчого документа ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», а саме відсутністю у виконавчому документі номеру і серії паспорту боржника (для фізичних осібгромадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України), а також інші дані, якщо вони відомі суду, які ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (арк. справи 133 зворотній бік).

24 березня 2016 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з даною скаргою (арк. справи 131), тобто із пропуском визначеного частиною першою статті 385 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 385 ЦПК України, пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 після отримання ним оскаржуваної постанови державного виконавця, 27 березня 2016 р. звернувся до Відділу ДВС зі скаргою на цю постанову.

Листом від 7 квітня 2015 р. за № 543/3 ОСОБА_1 було надано відповідь, в якій зазначено на правомірність винесення оскаржуваної постанови, оскільки виконавчий лист не відповідав вимогам статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», т.я. не містив ідентифікаційного номеру боржника.

22 квітня 2015 р. ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про внесення виправлень до виконавчого листа шляхом внесення до нього ідентифікаційного номеру боржника (арк. справи 70). Під час розгляду заяви ОСОБА_1 судом було здійснено запити до Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області та Міністерства доходів і зборів з метою отримання ідентифікаційного номеру боржника та копії його паспорта, на які отримано відповіді про неможливість надати зазначену інформацію (арк. справи 7374, 86, 90, 92, 100, 102). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 9 червня 2015 р. у задоволенні заяви ОСОБА_1 було відмовлено (арк. справи 99).

Після цього ОСОБА_1 знов звернувся до Відділу ДВС зі скаргою на постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження, на яку листом від 5 листопада 2015 р. № 2347/3 отримав відповідь про відмову в задоволенні його вимог (арк. справи 134).

17 листопада 2015 р. та 18 березня 2016 р. ОСОБА_1 знов звертався до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з заявами про внесення виправлень до виконавчого листа в частині внесення до нього ідентифікаційного номера боржника (арк. справи 106, 117). Ухвалою суду від 3 грудня 2015 р. у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 17 листопада 2015 р. було відмовлено з аналогічних підстав (арк. справи 115). Ухвалою суду від 23 березня 2016 р. заяву ОСОБА_1 від 18 березня 2016 р. залишено без розгляду за його заявою (арк. справи 128).

Дослідивши вищезазначені докази, суд дійшов висновку, що встановленими законом способами зясувати ідентифікаційний номер боржника ОСОБА_4 або його паспортні дані виявилось неможливим. В цей же час, відсутність можливості отримати ці дані позбавляють стягувача ОСОБА_1 права на виконання судового рішення про стягнення сум на його користь, що є одним з найважливіших принципів цивільного судочинства.

До того ж, відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає право на ефективний засіб юридичного захисту, відповідно до якого кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

В даному випадку стягував ОСОБА_1 позбавлений можливості захистити своє право на виконання судового рішення іншим чином, ніж звернення до суду із даною скаргою. Крім того, ОСОБА_1 намагався самостійно поновити своє порушене право шляхом звернень до Відділу ДВС та до суду, проте, це результатів не дало. Тому, суд відповідно до частини другої статті 385 ЦПК України вважає за можливе поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду із даною скаргою.

По суті вимог скарги ОСОБА_1 суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» завершальною стадією судового провадження є виконавче провадження, тобто сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів у разі невиконання їх у добровільному порядку.

За вимогами статті 2 цього Закону примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу; примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Частиною першою статті 11 цього Закону визначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 3 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою судові накази.

За змістом пункту 3 частини першої статті 18 цього Закону, у виконавчому документі зазначаються: повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо.

Пунктом 6 частини першої статті 26 цього Закону встановлено, що у разі невідповідності змісту виконавчого листа вимогам статті 18 державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження.

Разом з тим, відповідно до пункту 3 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну.

Індивідуальний ідентифікаційний номер боржника, його паспорті та інші дані в даному випадку не були відомі суду, з огляду на що в суду була відсутня можливість їх зазначення у виконавчому листі, про що, зокрема, свідчать довідки Міністерства доходів і зборів України (арк. справи 69, 92, 100, 112), за якими немає можливості надати реєстраційний номер облікової картки вказаних фізичних осіб, оскільки боржник з такими реєстраційними даними: ПІБ, дата народження, місце проживання у Державному реєстрі фізичних осіб платників податків не зареєстрований. Стягувач також був позбавлений можливості самостійно зясувати ці дані боржника, оскільки ця інформація віднесена до конфіденційної, на яку поширюються дія Закону України «Про захист персональних даних».

Проте, державним виконавцем ці обставини не були взяті до уваги, внаслідок чого він відмовив у відкритті виконавчого провадження. В цей же час, зі змісту постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження не вбачається, що державним виконавцем були вжиті заходи з метою отримання інформації про індивідуальний ідентифікаційний номер боржника та інші дані в порядку пункту 3 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження».

Зазначений висновок суду узгоджується із правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах №№ 6-45цс14, 6-62цс14, які в силу вимог статті 360-7 ЦПК України обовязкові як для суду, так і для державного виконавця.

Відтак, дії державного виконавця щодо відмови у відкритті виконавчого провадження є неправомірними, оскільки не відповідають вищеприведеним вимогам законодавства.

Відповідно до вимог частини другої статті 387 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Оскільки юридичне значення у спірних відносинах має саме постанова державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження, яка є наслідком неправомірних дій державного виконавця, тому суд, з урахуванням повноважень, визначених у частині другій статті 387 ЦПК України, вважає за можливе задовольнити частково скаргу, скасувавши як неправомірну постанову державного виконавця від 12 березня 2015 р. про відмову у відкритті виконавчого провадження, та зобовязати державного виконавця відновити порушені права стягувача шляхом відкриття виконавчого провадження, що відповідає положенням ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» (а не прийняття до виконання виконавчого документа, як вказано у скарзі).

В задоволенні скарги в частині визнання дій неправомірними суд відмовляє, оскільки в даному випадку зі змісту скарги та сутності спірних відносин вбачається, що права стягувача були порушені саме рішенням державного виконавця постановою про відмову у відкритті виконавчого провадження, а не його діями.

Підсумовуючи вищевикладене, суд задовольняє скаргу ОСОБА_1 частково.

Керуючись ст.ст. 210, 383388 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_2 строк для подання скарги на дії та рішення державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_3

Скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати постанову старшого державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_3 про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову у прийнятті виконавчого документа) ВП № 46800540 від 12 березня 2015 р.

Зобовязати старшого державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_3 відкрити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 335/13732/14-ц від 17 лютого 2015 р. про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди суми у розмірі 4 473 гривні, в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 гривень, судових витрат у розмірі 243,60 гривень, а всього 5 716,60 гривень.

В задоволенні іншої частини вимог скарги відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Вступна та резолютивна частини ухвали виготовлені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 4 квітня 2016 р.

Повний текст ухвали виготовлено 6 квітня 2016 р.

Суддя А.В. Шалагінова