Апеляційний суд Житомирської області
Справа №282/448/16 Головуючий у 1-й інст. Вальчук В. В.
Категорія 59 Доповідач Талько О. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Борисюка Р.М.,

за участю секретаря Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Любарського районного суду Житомирської області від 6 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів ,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 23 травня 2013 року уклав з відповідачем договір оренди транспортного засобу, за умовами якого передав останньому у користування строком на один рік причіп марки Купава, реєстраційний номер НОМЕР_1, шасі НОМЕР_2, 2002 року випуску.

Оскільки відповідач не сплачував передбачені угодою кошти за користування причепом та не повернув вказаний транспортний засіб, він змушений був звернутись до суду з позовом про стягнення орендної плати та вартості переданого в оренду майна.

Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 19 січня 2016 року зазначені кошти були стягнуті з відповідача.

Проте апеляційним судом Житомирської області дане рішення скасоване та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні цих позовних вимог.

При цьому, апеляційний суд виходив з того, що договір оренди транспортного засобу є нікчемним, оскільки сторонами не дотримано вимог закону про нотаріальне посвідчення договору.

На даний час відповідач не повернув вказаний причіп, пояснюючи це тим, що він вибув з його володіння.

Оскільки такі дії ОСОБА_1 призвели до порушення права власності, позивач, посилаючись на положення ст.ст.1212,1213 ЦК України, просив стягнути з відповідача вартість даного транспортного засобу в сумі 36820 грн.

Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 6 вересня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість транспортного засобу у розмірі 36820 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Зокрема, вказує, що питання про стягнення вартості переданого в оренду транспортного засобу вже було предметом судового розгляду. Так, суд апеляційної інстанції, вказавши на нікчемність договору оренди, відмовив у задоволенні даних позовних вимог ОСОБА_2

Зазначена обставина залишилась поза увагою суду першої інстанції, який ухвалив рішення, протилежне за змістом висновку апеляційного суду.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу, зазначивши, що з метою здійснення підприємницької діяльності дійсно 23 травня 2013 року взяв в оренду у позивача вказаний причіп, який був переобладнаний у кіоск для надання послуг у сфері харчування. Проте, на наступний день причіп був викрадений невідомими особами. Про зазначену обставину він повідомив позивача, який обіцяв звернутись до правоохоронних органів. Він також особисто звертався до міліції, проте його звернення не зареєстроване у встановленому законом порядку.

Вважає, що права ОСОБА_2 в даному випадку не порушені, адже з метою відшкодування вартості причепу одразу після його викрадення він видав останньому розписку про отримання у позику 10000 грн., які має намір повернути ОСОБА_2 пізніше.

На думку представників позивача, апеляційна скарга є необгрунтованою, оскільки при зверненні до суду з даним позовом ОСОБА_2 посилався на положення ст.ст.1212,1213 ЦК України, які покладають на особу певні зобов'язання у зв'язку з набуттям та збереженням нею майна без достатньої правової підстави.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 23 травня 2013 року сторони уклали у простій письмовій формі договір оренди транспортного засобу, строком на один рік.

На виконання даного договору позивач передав ОСОБА_1 причіп марки Купава 81321, реєстраційний номер НОМЕР_1, шасі НОМЕР_2, 2002 року випуску.

Даний транспортний засіб належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3, виданого МРЕВ-11 УДАІ України у м. Києві 3 серпня 2004 року.

В судовому засіданні представники позивача пояснили, що вказаний причіп відповідач не повернув ОСОБА_2 Зазначену обставину підтвердив також ОСОБА_1, посилаючись на відсутність у нього даного транспортного засобу.

Матеріали справи свідчать, що рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 19 січня 2016 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь позивача вартість причепу Купава, який був переданий на підставі вказаного договору оренди, у розмірі 35867 грн.

Стягнуто з відповідача на корить ОСОБА_2 прострочену орендну плату в сумі 36000 грн. та 51000 грн. неустойки за неналежне виконання умов договору оренди транспортного засобу.

Зазначеним рішенням також стягнуто із ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за договором позики у сумі 10000 грн.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 25 лютого 2016 року рішення Любарського районного суду Житомирської області від 19 січня 2016 року в частині стягнення вартості транспортного засобу у розмірі 35867 грн., 51000 грн. неустойки та простроченої орендної плати в сумі 36000 грн. скасоване та ухвалене нове рішення,- про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

При цьому, апеляційним судом встановлено, що договір оренди транспортного засобу, укладений між сторонами 23 травня 2013 року, є нікчемним.

Згідно з приписами ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до положень ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом ( нікчемний правочин).

За правилами ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи ( потерпілого) без достатньої правової підстави ( безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Пунктом 1 частини 3 вказаної статті передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Згідно з вимогами ст.1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Оскільки договір оренди належного ОСОБА_2 транспортного засобу є нікчемним та ОСОБА_1 не повернув зазначене майно позивачеві, суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин положення ст. ст. 1212,1213 ЦК України.

Долучена до матеріалів справи інформаційно-консультативна довідка №2340, видана 23 лютого 2016 року суб'єктом оціночної діяльності МПП «Експерт», містить інформацію про те, що вартість транспортного засобу Купава 81321, 2002 року випуску, становить 36820 грн. ( а.с.21). Доказів на спростування даної суми відповідачем не надано.

Таким чином, суд прийшов до обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що позовні вимоги про відшкодування вартості переданого в оренду причепу вже були предметом судового розгляду, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки в даному випадку позивач просить стягнути зазначені кошти згідно з нормами ЦК України, які передбачають зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Водночас, звертаючись до суду з вимогами, які були розглянуті Любарським районним судом 19 січня 2016 року, ОСОБА_2 просив стягнути вартість транспортного засобу у зв'язку з невиконанням умов договору оренди.

З огляду на вищезазначене, підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Любарського районного суду Житомирської області від 6 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча Судді: