У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., Дьоміної О.О., Демяносова М.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Коростівська сільська рада Сколівського району Львівської області, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, про визнання заповіту недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 3 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що вона разом із сім'єю проживала у належному їх із відповідачем матері ОСОБА_8 житловому будинку АДРЕСА_1, де здійснювала за останньою догляд до дня її смерті.

16 січня 2014 року ОСОБА_8 склала заповіт, яким заповіла їй усе своє майно, де б воно не було і з чого воно б не складалось.

13 лютого 2014 року ОСОБА_8 склала заповіт на користь ОСОБА_5, яким останньому заповіла все своє майно.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 померла.

Посилаючись на те, що заповіт від 13 лютого 2014 року складений та посвідчений з порушенням вимог цивільного законодавства, позивачка просила визнати заповіт недійсним на підставі ч. 1 ст. 225, ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України із відновленням на підставі ч. 4 ст. 1254 ЦК України чинності попереднього заповіту.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 3 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 12 листопада 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати постановлені судові ухвали, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із ухваленням нового рішення у справі про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як роз'яснив у п. 16 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року Пленум Верховного Суду України, правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржувані у справі судові рішення, суди з дотриманням вимог ст. 225 ЦК України, правильно визначилися з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшли обґрунтованого висновку щодо відмови в задоволенні позову, враховуючи висновок судово-психіатричної експертизи № 371 від 22 травня 2015 року та те, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів, що на час укладення оспорюваного договору спадкодавець не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Крім цього, висновок судів щодо недоведеності позовних вимог за ч. 1, ч. 2 ст. 1257 ЦК України відповідає встановленим у справі обставинам та матеріалам справи, яким суди надали належну правову оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими і правильність вищезазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 327, 328 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Сколівського районного суду Львівської області від 3 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 12 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: А.О. Леванчук

О.О. Дьоміна М.В. Демяносов