Справа № 539/662/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

В складі: головуючого судді - Даценка В. М.

при секретарі Ануфрієвій Н.М.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лубни справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позивач мотивує позов тим, що 15 травня 2013 року він позичив відповідачу 1130 доларів США, які позичальник зобовязався повернути на першу вимоги 15.06.2013 року. Однак, на неодноразові звернення позивача ОСОБА_2 не реагує, борг не повертає.

Крім того, 26 травня 2014 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 2646 грн. Вказані кошти позичальник пообіцяв витратити на придбання для ОСОБА_1 меблевої фурнітури в м.Черкасах. При цьому між позикодавцем та позичальником існувала усна домовленість про частковий розрахунок за позикою від 15 травня 2013 року шляхом виготовлення ОСОБА_2 меблів для ОСОБА_1 Позикодавець перерахував відповідачу кошти банківським переказом. Однак, меблів ОСОБА_2 не виготовив, матеріалів для їх виготовлення не привіз, кошти сплачені за основне замовлення та для придбання фурнітури не повернув. На усні вимоги про повернення боргу відповідач не реагує.

Позивач прохає суд стягнути з відповідача на його користь: борг за борговою розпискою від 15 травня 2013 року в сумі 1130 доларів США; борг за борговою розпискою від 26.05.2014 року в сумі 2646 гривень, витрати від інфляції в сумі 1640,65 гривень, 3% річних з простроченої суми в розмірі 136 гривень, пеню в сумі 1884,48 гривень, що разом складає 6271,13 гривень. Також позивач прохає стягнути з відповідача на його користь суму сплаченого ним судового збору.

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечив. Пояснив, що позику в сумі 1130 доларів США не отримував, а отримував 7 000 гривень, що еквівалентно 900 дол. США. Водночас, підтвердив отримання позики в сумі 2646 грн.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином та в певний строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Стаття 527 ЦК України встановлює, що боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, та відповідач ОСОБА_2, 15 травня 2013 року уклали між собою договір позики, згідно якого відповідач отримав від позивача в борг 1130 доларів США, які зобовязався повернути на першу вимогу. Крім того, 26 травня 2014 року сторони уклали між собою ще один договір позики, на підставі якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2646 гривень, які зобовязався повернути до 15.06.2014 року. На підтвердження укладення вказаних договорів позики та їх умов позичальником були надані відповідні боргові розписки. /а.с.4/

16 червня 2013 року позивач предявив, а позичальник того ж дня отримав, письмову вимогу про повернення позики в сумі 1130 доларів США за борговою розпискою від 15.05.2013 року. /а.с.5/ Однак, ОСОБА_2 вказану вимогу про повернення боргу проігнорував, позику не повернув.

За обставин, коли в розписці від 15.05.2013 року, наданій позичальником визначено строк повернення позики в сумі 1130 доларів США моментом предявлення вимоги, то відповідно до умов ч.1 ст.1049 ЦК України слід обчислювати тридцятиденний строк з моменту предявлення вимоги, тобто з моменту, коли відповідачем була отримана претензія 16.06.2013 року. Таким чином, в строк до 16.07.2013 року включно ОСОБА_2 в добровільному порядку не виконав взяті на себе зобовязання, отримані в борг гроші не повернув.

В судовому засіданні позивач вказав, що 15.05.2013 року між ним та відповідачем було укладено саме договір позики, як оптимальний механізм взаємовідносин з відповідачем, який, на думку позивача, має погану ділову репутацію. В майбутньому позивач не виключав можливість відшкодування позичених коштів шляхом виготовлення меблів. Вказані пояснення, а також зміст розписки не викликають у суду сумнівів щодо укладання між сторонами саме договору позики.

Враховуючи викладене, вимоги позивача щодо повернення йому боргу за договором позики від 15.05.2013 року підлягають задоволенню.

Заперечення відповідача щодо неотримання ним суми боргу в сумі 1 130 дол. США судом відхиляються.

Так, відповідно до правового висновку, сформованого ВС України в постанові від 18.09.2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Також відхиляються доводи відповідача щодо неможливості укладення договору позики в іноземній валюті, оскільки ч.2 ст. 533 ЦК України вказує на те, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

При цьому, враховуючи, що стягнення слід проводити в національній грошовій валюті, заявлену в позові суму в іноземній валюті слід перевести в українську за курсом встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Станом на 31.03.2016 року за офіційним курсом валют НБУ, курс долару США становить 2621,8056 грн. за 100 доларів США. Відповідно, заявлена сума позову за вказаним договором в гривнях становитиме 1130 доларів США х 26,218056 грн. = 29626,40 грн.

Крім того, ОСОБА_2 не повернув позивачу позику в сумі 2646 гривень, кінцевий строк повернення якої настав 15.06.2014 року.

Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з позичальника боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення з 15.06.2014 року до 31.12.2015 року, а також три проценти річних від простроченої суми, починаючи з 15.06.2014 року і до дня звернення з позовом 02.03.2016 року. При цьому, суд погоджується з розрахунками позивача, згідно яких індекс інфляції за весь час прострочення складає 1640,65 гривень, а 3% річних від простроченої суми складають 136 гривень.

Водночас, суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача 1884, 48 гривень пені, оскільки чинне законодавство в разі неповернення суми позики передбачає обовязок позичальника сплатити лише грошові суми передбачені ст.625 ЦК України. Також, позикодавець може розраховувати на отримання процентів від суми позики в розмірі та випадку, передбачених ст.1048 ЦК України. Сплата за договором позики неустойки відповідно до статей 549-552 ЦК України передбачена лише у випадку неповернення речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. За таких обставин положення вказаного закону про стягнення пені не поширюються на спірні правовідносини, що виникли між сторонами, як фізичними особами.

Відповідно до положень ст.88 ЦПК України понесені позивачем по справі судові витрати підлягають стягненню на його користь з відповідача пропорційно до частини задоволених позовних вимог. При цьому, суд враховує розяснення викладені в п.36 ППВССУ РЦКС від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

Керуючись ст.ст.526, 527, 530, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст.10, 11, 60, 88, 130, 174, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу за договором позики від 15.05.2013 року в розмірі 29626 гривень 40 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу за договором позики від 26.05.2014 року в розмірі 2646 гривень, індекс інфляції за час прострочення з 15.06.2014 року до 31.12.2015 року в сумі 1640 гривень 65 копійок, а також 136 гривень трьох процентів річних від простроченої суми за період з 15.06.2014 року до 02.03.2016 року.

В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 508 гривні 43 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу до апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду ОСОБА_3 В. М.