Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/215/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Бершадська О. В.
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

09.03.2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів - Гайсюка О.В., Голованя А.М.,

за участю секретаря - Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 листопада 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

24 грудня 2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому, з урахуванням заяви 12 березня 2015 року ( а.с. 68-69) про збільшення розміру позовних вимог, просить в рахунок погашення заборгованості перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором №CNL-400/181/2005/KR від 29 грудня 2005 року звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями № 14 по вул. Зої Космодем'янської в м. Кіровограді, який належить іпотекодавцю - ОСОБА_2 на праві приватної власності, а кошти, отримані від реалізації предмета іпотеки, направити для погашення заборгованості за кредитним договором № CNL-400/181/2005/KR від 29 грудня 2005 року в розмірі 43 208,16 доларів США, еквівалент в гривні станом на 12 березня 2015 року - 931 261, 15 грн., та пені 2 042 418, 61 грн.; застосувати спосіб реалізації предмету іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів, за початковою ціною не нижче вартості предмету іпотеки, визначеної внаслідок проведення незалежної оцінки майна.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 29 грудня 2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № CNL-400/181/2005/KR за умовами якого банком надано позичальнику кредит у розмірі 50 000 дол. США на споживчі цілі строком до 28 грудня 2015 року. Виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором забезпечено іпотекою, згідно договору іпотеки від 29 грудня 2005 року предметом іпотеки є належний на праві власності ОСОБА_2 житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою: м. Кіровоград, вул. Зої Космодем'янської, 14. 24 грудня 2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, згідно з умовами якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № CNL-400/181/2005/KR від 29 грудня 2005 року. Відповідно до договору комісії від 20 грудня 2010 року позивач по справі набув сукупність прав за договорами забезпечення кредитного договору - договором іпотеки від 29 грудня 2005 року. ОСОБА_3 свої кредитні зобов'язання не виконує, за кредитним договором виникла заборгованість, а саме: 43 208,16 доларів США - заборгованість по кредиту і процентам та 2 042 418, 61 грн. - пеня. Позивачем на адресу відповідача було надіслано повідомлення з вимогою про погашення всієї суми заборгованості по кредитному договору протягом 30 днів, які залишені без виконання.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 листопада 2015 року позов задоволено частково: вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями № 14 по вул. Зої Космодем'янської в м. Кіровограді, який належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Кріпким Ю.В., 4 червня 2004 року за реєстром № 1512, у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором №CNL-400/181/2005/KR від 29 грудня 2005 року на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в розмірі - 36 499, 31 доларів США, еквівалент в гривнях станом на 14 серпня 2009 року за курсом НБУ - 282 833, 15 грн., застосувавши спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною не нижче вартості предмета іпотеки, визначеної внаслідок проведення незалежної оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності; у задоволенні решти вимог відмовлено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 3 654 грн. судового збору.

Частково не погоджуючись з рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку і просив скасувати рішення в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та відмовити в задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що згідно заочного рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 травня 2011 року вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 29 грудня 2005 року № CNL-400/181/2005/КR. У зв'язку з відсутністю доказів неможливості виконання рішення суду в порядку виконавчого провадження, а тому звернення стягнення на предмет іпотеки в такому разі являтиметься подвійним стягненням. Крім того суд невірно визначив розмір судових витрат.

В решті рішення суду не оскржується.

Позивач подав письмові заперечення на апеляційну скаргу в яких послався на те, що вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки пред'явлено ним не одночасно з вимогами про стягнення коштів, а у зв'язку з невиконанням рішення суду від 11 травня 2011 року. За таких умов на його переконання твердження відповідача про подвійне стягнення заборгованості на користь позивач безпідставні.

Відповідач, повідомлений судовою повісткою про час та місце розгляду справи (а.с. 216, 218, 220), в судове засідання не з'явився без повідомлення причин неявки.

Третя особа - ОСОБА_3 та її представник - ОСОБА_5, повідомлені судовими повістками про час та місце розгляду справи (215, 217, 219, 222, 236), в судове засідання не з'явилися без повідомлення причин неявки.

Проте, згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторінабо інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Представник позивача - ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечила проти доводів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах, встановлених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив такі обставини справи:

29 грудня 2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № CNL-400/181/2005/KR. Відповідно до умов договору ОСОБА_3 отримала кредит у сумі 50000 доларів США на споживчі цілі та зобов'язалася сплачувати плату за користування кредитом і повернути суму кредиту згідно графіку, але не пізніше у строк до 28 грудня 2015 року.

Виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором забезпечено іпотекою, відповідно до укладеного 29 грудня 2005 року між АКТ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_2 договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Бєлінським І.Д. та зареєстровано в реєстрі за № 406, згідно якого, відповідачем надано в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями № 14, по вул. Зої Космодем'янської в м. Кіровограді, який належить йому на праві приватної власності.

Крім того, виконання зобов'язань за кредитним договором забезпечено порукою ОСОБА_2, яка виникла на підставі договору поруки від 29 грудня 2005 року № SR-400/576/2005/KR, що встановлено заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 травня 2011 року.

24 грудня 2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, згідно з умовами якого ПАТ «ОТП Банк» відступив, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняв право вимоги за кредитним договором № CNL-400/181/2005/KR від 29 грудня 2005 року. У зв'яжу з цим до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло належне ПАТ «ОТП Банк» право вимоги до ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором.

Відповідно до договору про відступлення права вимоги від 24 грудня 2010 року, укладеного між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк», до позивача по справі перейшло право звертати стягнення на заставлене (в т.ч. іпотечне) майно, яким забезпечено виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором.

ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує в наслідок чого існує прострочена заборгованість.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 травня 2011 року по справі №2-818/11, яке набрало законної сили 17 липня 2012 року, позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено: стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2 (як поручителя) на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість по кредитному договору №CNL-400/181/2005/KR від 29 грудня 2005 року в сумі 36499,31 доларів США, еквівалент в гривнях станом на 14 серпня 2009 року за курсом НБУ 282833 грн. 15 коп., та 32 856 грн. 22 коп. - пені.

Згідно ухвали колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області від 17 липня 2012 року, заочне рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 травня 2011 року в частині стягнення солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 32856,22 грн. пені, скасовано, позовну заяву в цій частині залишено без розгляду, в решті рішення суду залишено без змін.

Рішення заочне рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 травня 2011 року не виконано.

23 жовтня 2014 року позивач направив відповідачу досудову вимогу про дострокове виконання боргових зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі протягом 30 календарних днів, та попередив, що у разі невиконання цієї вимоги банк має право звернути стягнення на майно. Ця вимог відповідачем не виконана.

Правильність встановлення судом першої інстанції обставин справи сторонами не оспорюється.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 належним чином не виконує умови кредитного договору, забезпеченого іпотекою відповідача, внаслідок чого утворилась заборгованість та ухвалено судове рішення про дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором, яке ОСОБА_3 і ОСОБА_2 не виконали у зв'язку з чим у позивача виникло право вимагати задоволення його вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в межах суми заборгованості визначеної заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 травня 2011 року.

Рішення суду першої інстанції в частині розміру заборгованості, яка була визначена на підставі заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11травня 2011 року, та яка підлягає стягненню шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки сторонами не оспорюється.

Встановивши факт невиконання боржником ОСОБА_3 забезпеченого іпотекою зобов'язання, що підтверджено заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 травня 2011 року, а також факт невиконання вказаного рішення суду,суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виникнення у позивача (іпотекодержателя) права одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Цей висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на правильному застосуванні норм ст.ст. 526, 530, 512, 514, 572, 590 ЦК України, ст. 33 Закону України «Про іпотеку», та не суперечить нормам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого для забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо подвійного стягнення з відповідача заборгованості, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 3 лютого 2016 року № 6-1080цс15, відповідно до яких право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Отже, стягнення заборгованості за основним зобов'язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов'язання.

Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив суд першої інстанції у справі, яка переглядається.

Рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній його частині, відповідає правовому вказаному висновку Верховного Суду України, що свідчить про правильність застосування норми статті 33 Закону України «Про іпотеку».

У зв'язку з цим колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про подвійне стягнення заборгованості з відповідача.

У справі, яка переглядається, суд ухвалив рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів згідно закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною не нижче вартості предмета іпотеки, визначеної внаслідок проведення незалежної оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності.

Проте, відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно із ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Частино 2 ст. 43 цього Закону встановлено, що початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки.

Підпунктом а) п. 6.4.1 договору іпотеки від 29 грудня 2005 року АКБ «Райффайзенбанк України» та ОСОБА_2 дійшли згоди про те, що початкова ціна продажу предмета іпотеки визначається іпотекодержатилем, але не нижче його вартості, визначеної внаслідок проведення незалежної оцінки.

Аналіз вказаних норм Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки дає підстави для висновку, що посилання суду першої інстанції в резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмета іпотеки на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, але без зазначення про обмеження її мінімального рівня не нижче за звичайні ціни на цей вид майна, суперечить вимогам ст.ст. 38, 39 та 43 Закону України «Про іпотеку» та п. 6.4.1 договору іпотеки. Виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо у розумінні норми ст. 39 цього Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки означає встановлення її в рішенні суду в грошовому вираженні, визначеної за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 7 жовтня 2015 року № 6-1935цс15, від 4 листопада 2015 року № 6034цс15, № 6-1120цс15,

З наведених підстав оскаржуване судове рішення не можна визнати повною мірою законним і обґрунтованим (ст. 213 ЦПК України).

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Рішення суду у справі, що переглядається, не містять висновків щодо початкової ціни продажу предмета іпотеки, які б відповідали вимогам статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку».

Згідно ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Колегія суддів дійшла висновку про наявність достатніх підстав для перегляду рішення суду першої інстанції за межами доводів апеляційної скарги, а саме: перевірку правильність застосування судом норм ст. 38, 39, 43 Закону України «Про іпотеку».

Враховуючи, що сторони не досягли згоди щодо ціни продажу предмета іпотеки, вона підлягає визначенню в інший, передбачений Законом, спосіб.

В суді першої інстанції початкова ціна предмета іпотеки не визначалася, ця обставина судом не досліджувалася, сторони докази не подавали, а суд їм не роз'яснював наслідків не вчинення таких дій.

Згідно наданого позивачем звіту про визначення вартості житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 складеного суб'єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_8 (а.с. 237 - 262) його оціночна вартість станом на 4 березня 2016 року становить 802937 грн. Згідно мотивувальної та резолютивної частини звіту ціну об'єкта оцінки визначено з використанням порівняльного підходу, з використанням інформації про аналоги, а тому є найбільш точною та відповідає вимогам ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

У зв'язку з цим рішення суду першої інстанції в частині визначення початкової ціни предмета іпотеки для його подальшого продажу підлягає зміні.

Крім того, вирішуючи питання розподілу судових витрат, а саме сплаченого позивачем судового збору у розмірі 3654 грн., суд виходив з того, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру з ціною позову - 2042418 грн. 61 коп. до сплати підлягав судовий збір у максимальному розмірі, передбаченому п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Згідно роз'яснень, наданих у п. 6 постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин», вимога заставодержателя про звернення стягнення на предмет застави оплачується судовим збором як вимога немайнового характеру, якщо така вимога пред'явлена після вирішення вимоги про виконання основного зобов'язання (стягнення заборгованості тощо). Вимога заставодержателя про звернення стягнення на предмет застави, пред'явлена до звернення до суду з вимогою про виконання основного зобов'язання, оплачується судовими збором як вимога майнового характеру. При цьому ціна позову визначається розміром виконання, на яке претендує заставодержатель за рахунок заставленого майна.

Суд першої інстанції ці роз'яснення лишив поза увагою та не врахував, що вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки пред'явлена після вирішення 11 травня 2011 року Кіровським районним судом м. Кіровограда вимоги про виконання основного зобов'язання, а тому вимога позивача підлягала оплаті судовим збором як вимога немайнового характеру.

Отже в частині розподілу содових витрат рішення суду першої інстанції також підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11 листопада 2015 року в частині визначення початкової ціни предмета іпотеки для його подальшого продажу та в частині розподілу судових витрат - змінити.

Визначити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшого продажу у розмірі 802937 (вісімсот дві тисячі дев'ятсот тридцять сім) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторин України» компенсацію судового збору у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: