Справа № 466/9283/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 лютого 2016 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючої - судді Білінської Г.Б.

при секретарі Дмитришин Н.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

установив:

У листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1, в якому просить постановити рішення про стягнення з відповідача 23493,24грн. заборгованості за кредитним договором та судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 25 вересня 2005 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір № DNH4KS20640296, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 5372,92 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється у наступному порядку: щомісяця у період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов.

Оскільки відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, допустив заборгованість, яка разом з відсотками та штрафом складає 23 493,24 грн., тому банк змушений звернутись в суд.

Представник позивача в судове засідання не зявився та подав до суду клопотання, в якому підтримує позовні вимоги, просить суд розглядати справу у його відсутності та проти винесення в справі заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов заперечив, зіславшись на доводи, які викладені в долученій до справи письмовій заяві.

Заслухавши пояснення відповідача, зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної заяви слід відмовити з таких підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 25 вересня 2005 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір № DNH4KS20640296, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 5372,92 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В судовому засіданні встановлено, що в ході виконання кредитного договору ОСОБА_1 не проводив сплату кредитних ресурсів, а тому станом на 22.09.2015року, виникла заборгованість на загальну суму 23493,24грн.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Дані обставини підтверджуються долученими до матеріалів справи письмовими доказами.

Відповідно до вимог ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Жодних дій що свідчили б про визнання відповідачем боргу, як це передбачено ч.1 ст.264 ЦК України, ним не вчинялось. Поважності підстав пропуску строку позовної давності позивачем не доведено.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п.31 Постанови Пленуму ВСС України №5 від 30.03.2012року, враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У звязку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі.

Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за спливом строку позовної давності, в силу дії ч.4 ст.267 ЦК України.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 83, 169, 209, 212, 214-215, 224-226 ЦПК України, ст.ст.526, 575, 651, 1048, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України, -

вирішив:

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Шевченківський районний суд м. Львова шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_2