Справа № 456/3402/13 Головуючий у 1 інстанції: Бораковський В.М.
Провадження № 22-ц/783/1353/16 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представників ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_6, треті особи Стрийська державна нотаріальна контора, Стрийське МБТІ про визнання недійсним спадкового договору укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 посвідченого Стрийською державною нотаріальною конторою 10.07.2007 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1-3575 в частині належності до будинку АДРЕСА_1 мансарди в складі сім житлових кімнат житловою площею 69,3 кв.м. та відчуження вказаної мансарди в користь ОСОБА_6.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_9, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою факт недотримання чинного законодавства Стрийською державною нотаріальною конторою при посвідченні оскаржуваного спадкового договору, оскільки у випадку витребування нотаріусом рішення органу місцевого самоврядування про прийняття в експлуатацію мансарди, ним було б встановлено належність останньої на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Моршинської селищної ради народних депутатів Львівської області № 174 від 20.11.1990 року. Вказаним рішенням затверджено акт про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 09.11.1990 року, яким прийнято в експлуатацію мансарду у складі семи житлових приміщень житловою площею 69,3 кв.м. здійснену забудовником ОСОБА_2

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов передчасних висновків про те, що ОСОБА_2 не набула в установленому законом порядку права власності на нерухоме майно, оскільки постановою Стрийського міськрайонного суду від 03.09.2013 року скасовано рішення виконавчого комітету Моршинської селищної ради Львівської області № 174 від 20.11.1990 року про затвердження акта про закінчення будівництва мансарди в будинку, однак дана постанова Стрийського міськрайонного суду від 03.09.2013 року скасована ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.03.2014 року. З наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог. Кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що спадковий договір укладено з додержанням вимог, передбачених главою 90 ЦК України, позивачем не представлено суду доказів порушення його прав у зв»язку із укладенням даного договору, а тому прийшов до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Відповідно до ст. 1303 ЦК України відчужувачем у спадковому договорі може бути подружжя, один із подружжя або інша особа. Набувачем у спадковому договорі може бути фізична або юридична особа.

Відповідно до ст. 1304 ЦК України спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 1305 ЦК України набувач у спадковому договорі може бути зобов'язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.

Зі спадкового договору від 10.07.2007р., зареєстрованого в реєстрі за №1-3574,вбачається, що ОСОБА_8 на випадок своєї смерті передає у власність гр. Росії ОСОБА_6 належні йому на праві приватної власності 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1, разом з відповідною частиною належних до нього господарських споруд, який розташований на земельній ділянці площею 700 кв.м. Цей житловий будинок А-1, цегляний, складається в цілому з однієї кухні та трьох житлових кімнат площею 56,6 кв.м. До нього належать такі господарські споруди: огорожа (мет.сітка) №1. Крім того, побудовано мансарду в складі семи житлових кімнат житловою площею 69,3 кв.м і актами прийомки в експлуатацію прийнята, але право власності не оформлено.

Пунктами 6,7 укладеного спадкового договору передбачено, що при укладенні цього договору ОСОБА_8 поклав на гр. ОСОБА_6 обов'язки, які він повинен виконати: до смерті здійснювати догляд та необхідну допомогу, поховати його згідно християнського обряду на кладовищі м.Моршин, а ОСОБА_6 зобов'язався виконувати всі обов"язки, покладені на нього відчужувачем цим договором.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить визнати спадковий договір недійсним з підстав передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як вбачається з роз»ясень п. п. 7,8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Вважаючи оспорюваний спадковий договір, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 недійсним, позивачка посилалася на недотримання при посвідченні цього договору державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори законодавства чинного законодавства, оскільки в п. 1 спадкового договору зазначено майно, на яке у ОСОБА_8 відсутні правовстановлюючі документи, а саме, мансарда в складі семи житлових кімната житловою площею 69.3 кв.м, яка актами прийомки в експлуатацію прийнята, але право власності на неї не оформлене.

Згідно з пунктом 233 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5 спадкові договори, предметом яких є нерухоме майно, посвідчуються нотаріусом з дотриманням загальних правил посвідчення договорів відчуження. Правовстановлювальний документ на майно після його огляду нотаріусом повертається власнику майна (відчужувачу), а в тексті договору зазначаються назва цього документа, номер і дата його видачі та найменування юридичної особи, яка його видала. Якщо предметом реєстрації є майно, яке підлягає державній реєстрації, нотаріус у тексті договору зазначає про необхідність його реєстрації у відповідному реєстру вальному органі після смерті відчужувача.

Пункт 61 вищезгаданої Інструкції… передбачає, що при нотаріальному посвідченні договорів про відчуження житлового будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності (довірчої власності) на вказане майно, та , у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно у осіб, які відчужують.

Пункт 62 Інструкції…. передбачає перелік документів, якими може бути підтверджено право власності на житловий будинок, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, що відчужуються.

Пункт 63 Інструкції…передбачає, що крім правовстановлювального документу на житловий будинок, садибу та інше нерухоме майно (за винятком земельної ділянки), якщо воно підлягає реєстрації, нотаріус вимагає документи, передбачені наказом Міністерства юстиції України «Про надання витягів з Реєстру прав власності на нерухоме майно та оформлення свідоцтв про право власності на нерухоме майно на спеціальних бланках» від 20.09.ю2002 року №84/5 зі змінами та доповненнями.

Коли з витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно видно, що власник, наприклад, житлового будинку здійснив або здійснює перебудову чи прибудову, в тому числі перепланування житлового будинку, переобладнання нежитлового приміщення в житлове і навпаки, або звів чи зводить господарські, побутові будівлі та споруди без установленого дозволу або без належно затвердженого проекту чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, нотаріус вимагає подання рішення органу місцевого самоврядування про дозвіл здійснити перебудову, прибудову, перепланування чи звести господарські, побутові будівлі та споруди. При відсутності такого рішення нотаріус відмовляє в посвідченні договору відчуження житлового будинку, власником якого здійснено таку перебудову, прибудову, переобладнання чи зведено господарські побутові будівлі та споруди.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_12 та ОСОБА_13 по 1/3 частині жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування від 01.04.1977р., зареєстрованого в реєстрі за №2-1242. Подарований житловий будинок в цілому складався з трьох кімнат житловою площею 56.6 кв.м, однієї кухні з надвірними будівлями. Цим договором не передбачено дарування мансарди з семи кімнат житловою площею 69.3 кв.м, і взагалі не зазначено про наявність такої на момент укладення договору дарування.

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.11.2006 р., будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності по 1/3 частині ОСОБА_2, ОСОБА_12, ОСОБА_13.

Згідно із заповітом, посвідченим 25.09.1997р., зареєстрованим в реєстрі за №1775, ОСОБА_13 заповіла належну їй 1/3 частину будинку по АДРЕСА_1 братові, ОСОБА_8, який після її смерті (ІНФОРМАЦІЯ_1.) успадкував 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 23.04.2007р., зареєстрованим в реєстрі за №1-1840 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07.11.2006 року.

З витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого 07.11.2006 р. ОСОБА_8 при оформленні спадщини, вбачається, що у ньому зазначено, що побудовано мансарду в складі семи житлових кімнат житловою площею 69,3 кв.м і актами прийомки в експлуатацію прийнята, але право власності не оформлено.

У свідоцтві про право на спадщину за заповітом, виданому 23.04.2007 року ОСОБА_8, також зазначено, що спадкове майно складається з 1/3 частини житлового будинку разом з відповідною частиною належних до нього господарських споруд по АДРЕСА_1, який складається в цілому з однієї кухні та трьох житлових кімнат площею 56.6 кв.м, до нього належать такі господарські споруди: огорожа (мет.сітка) №1. Крім того, побудовано мансарду в складі семи житлових кімнат житловою площею 69,3 кв.м і актами прийомки в експлуатацію прийнята, але право власності не оформлено.

Тобто, правовстановлювальні документи на мансарду в складі семи житлових кімнат житловою площею 69,3 кв. м у житловому будинку АДРЕСА_1 на ім»я ОСОБА_8 не оформлялися і такі на його ім»я не видавалися.

З укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 спадкового договору вбачається, що предметом цього договору є належні на праві приватної власності ОСОБА_8 1/3 частина житлового будинку АДРЕСА_1, разом з відповідною частиною належних до нього господарських споруд, який розташований на земельній ділянці площею 700 кв.м, це житловий будинок А-1, цегляний, складається в цілому з однієї кухні та трьох житлових кімнат площею 56.6 кв.м, до нього належать такі господарські споруди, як огорожа (мет.сітка) №1. В оспорюваному спадковому договорі нотаріус також зазначив, що крім житлового будинку побудована мансарда в складі семи житлових кімнат житловою площею 69,3 кв.м, яка актами прийомки в експлуатацію прийнята, але право власності не оформлено.

Відтак, зі зміст оспорюваного спадкового договору вбачається, що такий всупереч вимогам Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5 державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори посвідчено за відсутності у ОСОБА_8 правовстановлювальних документів на мансарду в складі семи житлових кімнат житловою площею 69.9 кв.м, тобто, право власності ОСОБА_8 на цю мансарду не було підтверджене відповідними документами, про що нотаріус і зазначила у спадковому договорі, вказавши, що мансарда побудована, актами прийомки в експлуатацію прийнята, але право власності на неї не оформлене.

Крім цього, як встановлено судом апеляційної інстанції, мансарда у складі семи житлових кімнат житловою площею 69.3 кв.м не була предметом договору дарування, за умовами якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_12 та ОСОБА_13 по 1/3 частині жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1, який в цілому складався лише з трьох кімнат житловою площею 56.6 кв.м, однієї кухні з надвірними будівлями і цим договором не було передбачено дарування мансарди з семи кімнат житловою площею 69.3 кв.м, і взагалі не зазначено про наявність такої на момент укладення договору дарування.

За вищенаведеного, враховуючи відсутність у ОСОБА_8 правовстановлювальних документів на мансарду в складі семи житлових кімнат житловою площею 69,3 кв.м у житловому будинку АДРЕСА_1, таке приміщення не могло бути предметом спадкового договору, за таких обставин спадковий договір в частині належності до житлового будинку АДРЕСА_1 мансарди в складі семи житлових кімнат житловою площею 69,3 кв.м , посвідчено державним нотаріусом з порушенням загальних правил посвідчення договорів відчуження, а відтак спадковий договір в цій частині є недійсним.

Крім цього, з матеріалів справи також вбачається, що рішенням виконавчого комітету Моршинської селищної ради народних депутатів Львівської області №174 від 20.11.1990р., вирішено затвердити акт від 09.11.1990 року про закінчення будівництва мансарди ОСОБА_2 в будинку по АДРЕСА_1, забудовник - ОСОБА_2, площа мансарди 69.3 кв.м, складається з семи житлових кімнат.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що права та законні інтереси позивачки у зв»язку з укладенням спадкового договору не є порушені, оскільки постановою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03.09.2013р. скасовано рішення виконавчого комітету Моршинської селищної ради Львівської області №174 від 20 листопада 1990 року «Про затвердження акта про закінчення будівництва мансарди в будинку АДРЕСА_1», у якому саме позивачка ОСОБА_2, зазначена забудівником мансарди площею 69.3 кв.м , що складається з семи житлових кімнат, а відтак прийшов до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

З ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.03.2014 року вбачається, що постанову Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03.09.2013р. скасовано, а відтак рішення виконавчого комітету Моршинської селищної ради народних депутатів Львівської області №174 від 20.11.1990р., яким вирішено затвердити акт від 09.11.1990 року про закінчення будівництва мансарди ОСОБА_2 в будинку по АДРЕСА_1, забудовник - ОСОБА_2, площа мансарди 69.3 кв.м, складається з семи житлових кімнат, є чинним.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про те, що оспорюваним спадковим договором не порушуються права та законні інтереси позивачки невірним, такий висновок спростовується вищенаведеним.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26.12.2013 року слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним спадковий договір, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, посвідчений Стрийською державною нотаріальною конторою 10.07.2007 року та зареєстрований в реєстрі за № 1-3575 в частині належності до будинку АДРЕСА_1 мансарди в складі семи житлових кімнат житловою площею 69,3 кв.м. та відчуження вказаної мансарди на користь ОСОБА_6.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2013 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним спадковий договір, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, посвідчений Стрийською державною нотаріальною конторою 10.07.2007 року та зареєстрований в реєстрі за № 1-3575 в частині належності до будинку АДРЕСА_1 мансарди в складі семи житлових кімнат житловою площею 69,3 кв.м. та відчуження вказаної мансарди на користь ОСОБА_6.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 240.88 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.