Справа № 343/876/15-ц
Провадження № 22-ц/779/79/2016
Головуючий у 1 інстанції Керніцький І. І.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Васильковського В.М.

суддів: Девляшевського В.А., Малєєва А.Ю.,

секретар Яковин М.Я.,

з участю: позивача ОСОБА_2

представників ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Івано-Франківської обласної клінічної лікарні про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Долинського районного суду від 15 жовтня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

у квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся з даним позовом, мотивуючи його тим, що наказом головного лікаря Івано-Франківської ОКЛ від 31.03.2015 № 61 його звільнено з роботи у звязку з прогулами без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Посилаючись на незаконність звільнення, просив скасувати наказ № 61 від 31.03.2015 про звільнення його з роботи; поновити на роботі сторожем апарату управління та господарсько-обслуговуючого персоналу Івано-Франківської обласної клінічної лікарні з 01.04.2015; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та 5000 грн моральної шкоди.

Рішенням Долинського районного суду від 15 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Івано-Франківської обласної клінічної лікарні про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що згідно наказу № 56-о від 31.03.2015 про накладення дисциплінарного стягнення він був присутній на роботі, але не в тому місці, як передбачено графіком виходу на роботу. Отже, в його діях вбачається дисциплінарний проступок, а не відсутність на роботі без поважної причини. Суд не врахував, що він 24.03.2015 був на чергуванні на центральному посту за погодженням з головним лікарем, але всупереч графіку виходу на роботу, згідно якого повинен був чергувати на посту у хірургічному відділенні. 25.03.2015 він чергував у нічну зміну 12 годин. Відповідно 26 і 27 березня 2015 року був вихідний, 28, 29 березня 2015 року він чергував на центральному посту згідно усного розпорядження головного лікаря ОСОБА_5 всупереч графіку роботи. Суд не викликав свідків для допиту щодо правомірності зміни чергування, не дав оцінки завданій йому моральній шкоді. Тому просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та його представник апеляційну скаргу підтримали, представник Івано-Франківської ОКЛ доводи апеляційної скарги заперечила.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши подані докази і доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказу № 112 від 18.10.2004 ОСОБА_2 був прийнятий на роботу сторожем апарату управління та господарсько-обслуговуючого персоналу Івано-Франківської обласної клінічної лікарні. Відповідно до наказу № 61 від 31.03.2015його звільнено з роботи у звязку з прогулами без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Відмовляючи в задоволенні позову, обґрунтовано суд виходив із того, що в судовому засіданні встановлено факт порушення позивачем трудової дисципліни, звільнення ОСОБА_2 проведено з дотриманням норм законодавства про працю, тому наказ про його звільнення є правомірним та не підлягає до скасування.

При цьому судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права, зокрема п. 4 ст. 40, ст. 43 КЗпП України.

Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Судом встановлено, що підставою для звільнення стала відсутність позивача на робочому місці 25, 26, 27 березня 2015 року протягом робочого дня.

Факт відсутності позивача на робочому місці у вказаний період під час робочого дня доведено графіком виходу на роботу сторожів за березень 2015 року, актами невиходу на роботу ОСОБА_2, рапортами заступника головного лікаря Івано-Франківської ОКЛ, уточнюючим табелем обліку робочого часу за березень 2015 року.

31 березня 2015 року профспілковий комітет Івано-Франківської ОКЛ надав згоду на звільнення ОСОБА_2 з роботи у звязку з прогулами без поважних причин.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того, аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені ст. 57 ЦПК України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з'ясував причини відсутності позивача на робочому місці, чи є вони поважними, перевірив його доводи про перебування 24, 25 березня 2015 року на центральному посту Івано-Франківської ЦРЛ замість іншого працівника з дозволу головного лікаря, що не знайшло свого підтвердження, у зв'язку із чим дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

З матеріалів справи вбачається, що наказом № 181-о від 15.12.2014 Івано-Франківської ОКЛ «Про зміну істотних умов праці» у звязку зі зміною охорони лікарні вирішено попередити всіх сторожів про зміну істотних умов праці та провести зміни через два місяці після попередження. З попередженням позивача ознайомлено 17.12.2014.

19.03.2015 позивач подав письмову заяву на імя головного лікаря, в якій він не заперечив щодо переводу його працювати за строковим трудовим договором на посаду сторожа апарату управління та господарського обслуговування персоналу з 19 березня 2015 року по 31 грудня 2015 року.

Згідно графіку обліку робочого часу за березень 2015 року позивач повинен був працювати 25, 26, 27 березня 2015 року по вісім годин, однак у вказані робочі дні він був відсутній на робочому місці протягом робочого дня.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що він 25 березня 2015 року чергував на центральному пості Івано-Франківської ОКЛ 12 годин до 7 год. ранку 26.03.2015 з дозволу головного лікаря, не знайшли свого підтвердження в засіданні апеляційного суду.

У поданих запереченнях, що містяться в матеріалах справи, та заяві від 15.02.2016 головний лікар Івано-Франківської ОКЛ ОСОБА_6 не підтвердив зазначені позивачем обставини.

ОСОБА_2 ствердив, що 26 і 27 березня 2015 року він на роботі не був, оскільки вважав ці дні вихідними для себе за відпрацьовані 12 годин.

Відсутністю на роботі є знаходження працівника поза територією підприємства або об'єкта, де він відповідно до трудових обов'язків повинен виконувати доручену йому роботу.

Порядок роботи та місце роботи сторожа визначається згідно посадової інструкції, правил внутрішнього трудового розпорядку, розпоряджень головного лікаря та його заступника і відображається у графіку обліку робочого часу.

Будь-яких належних доказів про погодження адміністрацією ОКЛ зміни часу і місця роботи позивача матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивач був присутній на роботі, але не в тому місці, як передбачено графіком виходу на роботу.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду щодо їх оцінки.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Долинського районного суду від 15 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на ухвалу може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Васильковський В.М.

Судді: Девляшевський В.А. Малєєв А.Ю.