Номер провадження: 22-ц/785/2881/16
Головуючий у першій інстанції Жигулін С. М.
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Артеменка І.А., Черевка П.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Фермерського господарства «Стоянов А.А.» - «Про визнання права власності на посіви сільськогосподарських культур», за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 1 лютого 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

21.05.2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, вимоги по якому у подальшому були доповненні, по якому просила визнати за позивачем право власності на зібрані 8,98 тони озимого ріпаку врожаю 2015 року, який був зібраний на земельній ділянці площею 4,14 гектари за АДРЕСА_1, а також витребувати з чужого незаконного володіння відповідача на користь позивача зазначений врожай.

В обґрунтування своїх вимог, позивач посилалась на те, що вона є власником земельної ділянки площею 4,14 гектари за АДРЕСА_1, що є об'єктом договору оренди землі з відповідачем з 04.01.2011 року, укладений строком на десять років, але який не пройшов державну реєстрацію. 01.09.2014 року вона уклала договір на оренду вказаної земельної ділянки з ФГ «Дінекс-агро» строком на десять років, але відповідач земельну ділянку не звільнив, засіяв ріпаком у 2014 році.

Позивач, будучи сповіщеною належним чином, до суду не з'явилась.

Представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечував, пояснивши, що відповідач користувався земельною ділянкою на підставі договору, який не скасовано. Позивач не займалась на земельній ділянці господарською діяльністю, у зв'язку із чим відсутні підстави для стягнення врожаю ріпаку 2015 року. Зазначив, також, що суду не надані докази щодо посіву та розміру зібраного врожаю ріпаку 2015 року.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.02.2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

09.02.2016 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на вказане рішення районного суду, по якій просить рішення суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з'ясування районним судом обставин по справі.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати або змінити рішення суду.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, а ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, виходив із недоведеності розміру шкоди, заподіяної самовільним зайняттям відповідачем земельної ділянки позивача та відсутності правових підстав для задоволення позову.

З такими висновками районного суду колегія суддів погоджується частково, оскільки такі висновки зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, також, звертає увагу, що судове рішення не відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України, оскільки в рішенні відсутня чітко викладена описова частина із зазначенням узагальненого викладу позиції відповідача, пояснень осіб, які беруть участь у справі, інших доказів, досліджених судом. Належним чином не викладена мотивувальна частина рішення із зазначенням: встановлених судом обставин і визначених відповідно ним правовідносин; мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або ос порені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були то ким; назви, статті, її частини, абзацу пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Судом встановленні такі обставини та відповідні ним правовідносини.

Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого 19 вересня 2002 року Новопокровською сільською Радою народних депутатів Ізмаїльського району Одеської області, ОСОБА_2 належить на праві власності земельна ділянка площею 4,14 га під АДРЕСА_1, цільове призначення земельної ділянки - ведення товарного сільськогосподарського виробництва ( а.с.12).

4 січня 2011 року ОСОБА_2 уклала з Фермерським господарством «Стоянов А.А.) договір оренди земельної ділянки вказаної земельної ділянки строком на 10 років. Згідно п. 4.1. цього договору оренда плата за ділянку вноситься орендарем у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки або зерно один раз на рік не пізніше 15 сила наступного за звітним роком місяця.

У той же день було складено акт приймання-передачі вказаної земельної ділянки між позивачем та ФГ «Стоянов А.А.».

Одночасно, з матеріалів справи також убачається, що ФГ «Стоянов А.А.» 4 січня 2011 були укладені всього 28 договорів оренди земельних ділянок з власниками цих ділянок.

Відповідно до ст.ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі» в редакції до 1січня 2013 року договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація проводиться у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

За змістом ч. 2 ст. 640 ЦК України в редакції до 1 січня 2013 р. договір, який підлягає державній реєстрації, є укладеним з моменту його державної реєстрації.

Нормами ЗК України: ст. 125 - також передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування на право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Судом першої інстанції у якості належного письмового доказу обгрунтовано прийнято до уваги рішення господарського суду Одеської області від 27 травня 2015 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 30 липня 2015 року, яким було установлено, що державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки позивачки фермерським господарством «Стоянов А.А.» не здійснено, а отже відповідно до вимог закону договір оренди не є укладеним.

Наслідками не здійснення державної реєстрації договору оренди земельної ділянки є те, що ФГ «Стоянов А.А.» користується земельною ділянкою без правових підстав.

Тому, колегія суддів вважає помилковим висновок суду про те, що належним правомочним володільцем ( землекористувачем) на даній земельній ділянці є фермерське господарство «Стоянов А.А.», оскільки зазначений договір оренди не розірвано та не визнано недійсним.

Судом першої інстанції, також, установлено, що 1 вересня 2014 року ОСОБА_2 уклала договір оренди земельної ділянки з фермерським господарством «Дікенс-Агро», державна реєстрація якого була здійснена 28 серпня 2015 року ( а.с. 165).

Правовими підставами для задоволення вимог ОСОБА_2 її представник зазначив положення ст. ст. 22, 1166 ЦК України - право позивача на відшкодування збитків внаслідок порушення її цивільного права і право на відшкодування матеріальної шкоди у повному обсязі особою, яка її завдала та положення п. «д» ст. 156 ЗК України, згідно якої підставами відшкодування збитків власникові землі та землекористувачам є збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки; положення ст. 387 ЦК України, тобто право власника на витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

В цілому позивач вимагали визнати за нею право власності на врожай озимого ріпаку 2015 року у кількості 8,98 тн. та витребувати з чужого незаконного володіння відповідача на її користь 8,98 тн. озимого ріпаку врожаю 2015 року.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1)визнання права;

2)визнання правочину недійсним;

3)припинення дії, яка порушує право;

4)відновлення становища, яке існувало до порушення;

5)примусове виконання обов'язку в натурі;

6)зміна правовідношення;

7)припинення правовідношення;

8)відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10)визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Таким чином, з наведеного убачається, що позивач зазначила фактично різні, взаємовиключні, способи захисту цивільного права: відшкодування збитків, відшкодування майнової шкоди та витребування майна, що не передбачено діючим законодавством.

Оскільки наслідками не здійснення державної реєстрації договору оренди земельної ділянки є ті наслідки, що він є неукладеним ( правочин є не вчиненим ), тому у власника такої земельної ділянки є право витребувати земельну ділянку від особи, яка користується ділянкою без правових підстав, а в даному випадку таким правом наділений також новий орендар земельний ділянки, який здійснив державну реєстрацію договору оренди.

Крім того, колегія суддів зазначає, що є правильним посиланням районного суду на роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, наведеним в п.7 Постановивід 16 квітня 2004 року з наступними змінами «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних прав», яким роз'яснено, що розміри збитків, заподіяних власникам землі та землекористувачам вилученням (викупом) або тимчасовим зайняттям земельних ділянок у встановленому порядку, визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад відповідно до Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 р. № 284).

Отже, позивач не позбавлена права вирішити питання щодо відшкодування збитків у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України.

Одночасно, колегія суддів зазначає безпідставним посиланням районного суду, як на підставу у задоволенні вимог ОСОБА_2 на роз'яснення Верховного Суду України, викладеним у вказаній Постанові від 16 квітня 2004 року в п. 16, в якому передбачені випадки про відшкодування власникам землі й землекористувачам шкоди, заподіяної самовільним зайняттям або забрудненням земельних ділянок та іншими порушеннями земельного законодавства, оскільки у даній справі слід правильним вважати, що відповідач не є особою, яка самовільно зайняла земельну ділянку, а користується земельною ділянкою без достатніх правових підстав.

Отже, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, відповідно до п..п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення і постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 1 лютого 2016 року - скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області В.І. Сватаненко

І.А. Артеменко

П.М. Черевко

30.03.2016 року м. Одеса