АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Савчук М.В.

суддів: Перепелюк І.Б., Яремка В.В.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2М, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2014 року,

встановила:

В жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 03 березня 2003 року у зв'язку із скрутним матеріальним становищем вона виїхала за кордон в Іспанію на заробітки. Згодом до неї звернулася її сестра ОСОБА_4 з проханням позичити кошти.

Зазначала, що у зв'язку з сімейними та довірливими стосунками вона впродовж 2004 - 2010 років систематично направляла ОСОБА_4 кошти з-за кордону в різних сумах. Всього через міжнародну банківську систему «WESTERN UNION» вона вислала їй 23 931,01 євро, що в перерахунку на гривні становить 445 116 грн 60 коп.

З 2010 року вона неодноразово зверталася до ОСОБА_4 з проханням повернути їй грошові кошти, однак остання уникає її та не виконує своїх зобов'язань.

Позивач зверталася з цього приводу до правоохоронних органів, однак було прийнято рішення про закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_4 ознак кримінального правопорушення.

Просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь борг у сумі 23 931 євро, що в перерахунку на гривні становить 445 116,6 грн, інфляційні втрати та 3% річних за період прострочення.

_________________________________________________________________

22ц-549/2016 р. Головуючий у 1нстанції ОСОБА_5

Категорія 27 доповідач Савчук М.В.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що судом не в повному обсязі досліджено всі обставини справи, неправильно оцінені докази, що призвело до помилкових висновків.

В запереченнях на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Справа неодноразово розглядалася. Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 04 березня 2015 року рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року скасовано рішення апеляційного суду Чернівецької області від 04 березня 2015 року з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що правовідносини, які склалися між сторонами, за правовою природою не є такими, що випливають з договору позики, а своєю суттю є спором, що виник в ході провадження господарської діяльності між сторонами, оскільки позивач стверджувала, що надавала гроші ОСОБА_4 для ведення спільного бізнесу; доказів укладення договору позики позивач не надала.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному дослідженні наявних у справі доказів та на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, судом вірно застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального та процесуального права.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, сторони у справі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є сестрами. У 2003 році ОСОБА_1 виїхала за кордон для працевлаштування, де перебувала до 2010 року. За період з 2003 року по 2010 рік ОСОБА_1 шляхом платіжних доручень здійснювала переказ готівки як на адресу ОСОБА_4 на загальну суму 23 931,01 євро, так і на адресу інших осіб.

Також встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, що сторони у 2010 та 2012 роках обговорювали питання щодо розподілу отриманих та витрачених коштів, про що на платіжних дорученнях про отримання грошових коштів як позивачем, так і відповідачем зроблені власноручні відповідні відмітки.

Так, за ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, підтвердженням реальності договору позики є його письмова форма, а істотними умовами є умови щодо суми позики та умови повернення.

Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Документом, який видається боржником кредитору за договором позики, що підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, може бути також розписка або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей саме в позику.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Такий правовий висновок викладений ВСУ у постанові від 11 листопада 2015 року за результатами розгляду справи № 6-1967цс15 та постанові ВСУ від 13 травня 2015 року за результатами розгляду справи № 6-144цс15.

Згідно із частиною 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Звернувшись із позовом, позивач зазначала, що надавала гроші ОСОБА_4 у позику шляхом банківських переказів на її імя, разом з тим вказівок про перерахунок коштів у позику, які б підтверджували укладення між сторонами договору позики, копії банківських документів не містять, що суперечить вимогам ст.ст. 1047, 1049 ЦК України та виключає наявність між сторонами саме позикових договірних зобов'язань.

Таким чином безпідставними є доводи апелянта про доведеність позовних вимог.

Зі змісту банківських переказів та пояснень сторін вбачається, що між сторонами виникли правовідносини щодо фінансової неузгодженості у веденні спільної господарської діяльності,які не регулюються положеннями ст.ст. 1046-1053 ЦК України, факт отримання грошової суми відповідачем не оспорюється.

Тому підстави для стягнення на користь ОСОБА_1 з відповідача грошової суми, передбачені ст. 1049 ЦК України, відсутні.

Вказані обставини суд першої інстанції врахував, у зв'язку із чим дійшов до вірного висновку про відсутність між сторонами зобов'язань за договором позики та відсутність правових підстав для покладення на відповідача зобов'язань із повернення боргу.

При цьому суд першої інстанції помилково вжив термін корпоративний спір між сторонами, але вказане не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Згідно із ч. 4 ст. 60 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним у справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч.6 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову вжиті відповідно до ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 16 березня 2016 року у вигляді накладення арешту на майно ОСОБА_4, а саме:

гараж загальною площею 125,20 кв.м, що знаходиться в с. Шубранець по вул. Головній, 104 Заставнівського району Чернівецької області;

нежитлову будівлю - телятник загальною площею 418,30 кв.м., що знаходиться в с. Шубранець, пров. Обїзний l-й, буд. 10 Заставнівського району Чернівецької області слід скасувати.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2014 року залишити без змін.

Заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 16 березня 2016 року у вигляді накладення арешту на майно ОСОБА_4, а саме:

гараж загальною площею 125,20 кв.м, що знаходиться в с. Шубранець по вул. Головній, 104 Заставнівського району Чернівецької області;

нежитлову будівлю - телятник загальною площею 418,30 кв.м., що знаходиться в с. Шубранець, пров. Обїзний l-й, буд. 10 Заставнівського району Чернівецької області, скасувати.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: