Справа № 414/217/16-ц
Провадження № 22ц/782/241/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2016 року, березня місяця, 30-го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі : головуючого судді Яреська А.В., суддів- Карташова О.Ю., ОСОБА_1, за участю секретаря: Попової Т.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 23 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

встановила:

10.02.2016 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, у позовній заяві просила суд визнати за нею право власності на ? частину будинку №125 по вул.. Красна в м. Кремінна Луганської області, а земельну ділянку для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства залишити в загальному користуванні.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 23 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені, було визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину житлового будинку №125 по вул. Красна в м. Кремінна Луганської області, розташованого на земельній ділянці площею 600 кв.м. Земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок № 125 по вул Красна в м. Кремінна Луганської області було залишено у загальному користуванні ОСОБА_3 до ОСОБА_2 для обслуговування будинку та ведення особистого підсобного господарства.

Із рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 23 лютого 2016 року відповідач ОСОБА_2 не погодився та надав на нього апеляційну скаргу, у якій посилався на незаконність та необґрунтованість рішення. Просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити ОСОБА_3В у задоволені позовних вимог.

Вислухавши доповідача, пояснення апелянта та його представника, позивачки, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до таких висновків.

Статтею ст. 303 ЦПК України є передбачено , що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Статті 213, 214 ЦПК України вказують на те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Ст. 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що встановив, що сторони з 16 листопада 2002 року перебували у шлюбі, спірний будинок було придбано вже після реєстрації шлюбу, а саме 28 листопада 2002 року, спірний будинок є розташованим на земельній ділянці 600 кв.м. При винесенні рішення суд першої інстанції констатував, що сторони не домовились про порядок поділу спільного майна, шлюб між ними було розірвано, відповідач ОСОБА_3 визнав позовні вимоги. Колегія суддів погоджується із висновками суду щодо наявності підстав для поділу спільного майна подружжя у вигляді будинку, що був придбаний вже після вступу сторін у зареєстрований шлюб, адже позивач визнав позовні вимоги, не заперечував проти їх задоволення судом, не посилався на обставини, що робили б неможливим віднесення цього будинку до спільної власності подружжя та його поділ.

Доводи апеляційної скарги тут на увагу не заслуговують, вони спростовуються матеріалами справи, адже як вбачається з журналу судового засідання, технічної фіксації його перебігу відповідач мав час та можливість детально ознайомитись із змістом позовних вимог, підготувати свої заперечення проти них. Так,у судовому засіданні 18.02.2016 року він просив суд вручити йому копію позову, відкласти судове засідання для ознайомлення із позовом (а.с. 30), його прохання було задоволено судом, він власноруч отримав копію позову де зазначались позовні вимоги, розписався за отримання позову на бланку судової повістки (а.с. 32), а у наступному судовому засіданні, що відбулось через декілька днів, а саме 23.02.2016 року він визнав позов (а.с. 33), не надавав зауважень до журналу судового засідання чи технічного запису. Отже, за таких обставин колегія суддів критично розцінює доводи апелянта про те, що суд не повинен приймати до уваги його визнання позову, адже тоді він просто помилився і не зрозумів реального змісту позовних вимог, гадаючи про те, що мова у них іде про спільно нажите рухоме майно, а не про поділ будинку. За таких обставин, враховуючи правила ст.ст. 10,11 ЦПК про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом то відсутні підстави для перевірки не використаних судом першої інстанції доказів, на які не посилався відповідач, для допиту у апеляційній інстанції свідків, чи перевірки обставин придбання будинку про які не було заявлено ним у суді першої інстанції. Адже частиною 2 статті 303 ЦПК є передбачено, що апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. По цій же справі відповідач без поважних причин не послався у суді першої інстанції на ці докази, більш того, визнавши при цьому позов. За таких обставин рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя треба залишити у силі, проте дещо змінивши його та доповнивши його словами «на 1/2 частину житлового будинку деревяного житловою площею 36,7 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами», адже саме про такий предмет позову є вказаним у договорі купівлі-продажу та технічному паспорті на будинок, експертному висновку про оцінку житлового будинку (а.с. 11, 13-15, 18-19), інша інформація щодо його технічного стану у матеріалах справи відсутня а на стадії апеляційного розгляду колегія суддів є обмеженою процесуальною формою цієї стадії. Процесуальним законодаством не передбачено можливість призначення з ініціативи суду судової експертизи із метою обстеження фактичного стану будинку, тоді як сторони по справі не заявляють про це клопотань, хоч і визнають факт певної перебудови будинку відносно вказаного у договорі купівлі-продажу та техничній документації на будинок.

Відповідно до приписів частини 3 ст. 303 ЦПК «апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення». З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги були заявлені і щодо земельної ділянки, а саме позивачка просила суд земельну ділянку для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства залишити у загальному користуванні. З наявної у справі документації не вбачається права власності на земельну ділянку, між тим у судовому засіданні обидві сторони підтвердили, що після придбання будинку було здійснено приватизацію земельної ділянки на імя відповідача, документації про це сторони суду надати не змогли, але обидва визнають цей факт, хоч і не можуть уточнити дати приватизації. За таких обставин колегія суддів вважає за неможливе залишити у силі оскаржуване судове рішення у частині залишення у загальному користуванні земельної ділянки, адже позовні вимоги були заявлені та обґрунтовувались іншими підставами, суд не має права виходити за межі заявлених позовних вимог. Між тим, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно із частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Законом України «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного Кодексу щодо обєктів права спільної сумісної власності подружжя» ( 2913-17 ), який набув чинності з 8 лютого 2011 року внесено зміни до частини пятої вказаної статті та визначено, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Але до моменту вступу в силу вищевказаних змін до Сімейного кодексу України приватизована земельна ділянка визнавалась особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє імя був виданий державний акт про право власності на земельну ділянку. Суд першої інстанції не зясував цих обставин, вирішив питання без встановлення власника земельної ділянки, позовні вимоги у частині щодо земельної ділянки не є належним чином обґрунтованими. За таких обставин у їх задоволенні слід відмовити, адже вимоги були заявлені щодо майна, статус якого був іншим, ніж є заявленим у позові. Позивачка не є позбавленою права повторно звернутись до суду із позовними вимогами щодо земельної ділянки, виходячи із визначеного нею її реального правового статусу. Відповідно до правил статті 309 ЦПК підставами для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на викладене вище та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314-315, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кремінського районного суду Луганської області від 23 лютого 2016 року змінити, скасувавши його у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про залишення у загальному користуванні земельної ділянки відмовити у цій частині заявлених позовних вимог.

Замінити у резолютивній частині рішення слова «на 1/2 частину житлового будинку» словами «на 1/2 частину житлового будинку деревяного житловою площею 36,7 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами», у іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: