Справа № 303/1042/16-ц
№ 2/303/797/16
Номер стат.звіту- 52
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

29 березня 2016 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючої судді Гутій О.В., при секретарі Фозекош І.І., з участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 підприємства Центральна районна аптека №4 про стягнення боргів підприємства, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 підприємства Центральна районна аптека №4 в якому просить стягнути з відповідача на її користь 2 000 гривень та 500 гривень за борги по договорах; недоплату заробітної плати підприємством до рівня мінімальної, як фармацевта аба завідуючої аптечним пунктом за 2014 рік 9 202 гривні та за 2012-2013 рр. 8 000 гривень; компенсацію за невикористані відпустки за 3 періоди 4 677 гривень.

Позовні вимоги мотивує тим, що вона, ОСОБА_1, працює в системі обласного виробничого обєднання «Фармація» з 1968 року, з 1977 року завідуюча аптечним пунктом №1 КП Центральної районної аптеки №4. У 1977 році вона організувала при поліклінічному відділення Мукачівської ЦРЛ згідно вимог МОЗ аптечний пункт, як державне підприємство підрозділу КП ЦРА №4 ОВО «Фармація», який функціонував до цього часу, де позивач відпрацювала 37 років. Також вказує на те, що в травні 2014 року вона сплатила згідно договору за технічну оцінку робочого кабінету 500 гривень, з тим, що підприємство їй поверне цю суму, однак їх повернуто не було. Крім цього, 29 вересня 2014 року згідно Договору №1 позивач внесла 2 000,00 гривень власних коштів, як кредит, в ЦРА №4 для закупки ліків. Вказані кошти також повернуто не було. Як зазначає позивач, відповідачем систематично порушуються її права, свободи та інтереси, а саме без її згоди самовільно і упереджено вирішує систему оплати праці як відрядну (від товарообігу). Також позивачем не було використано з серпня 2013 року чергові відпустки.

В подальшому позивач збільшила позовні вимоги та, крім вищезазначеного, просить суд зобов'язати відповідача виплатити їй за лікарняний САГИ № 303718 з 08.09.2014 до 12.09.2014 року, зробити відрахування до ДПІ згідно виплаченої їй заробітної плати щомісячно за 2015 рік та здати персоніфікацію за 2015 рік та стягнути на її користь моральну шкоду в сумі 5 000 гривень.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_4 позов, за винятком стягнення з відповідача на її користь 500 гривень за договором від травня 2014 року, підтримала з підстав, наведених у позовній заяві, просила позов задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у запереченні. Проте зазначила, що листок непрацездатності можливо отримувала від ОСОБА_1 попередній головний бухгалтер. У випадку якщо такий листок непрацездатності дійсно видавався, а також якщо позивачем буде надано договір від 29.09.2014 року, то підприємтвом буде оплачено ОСОБА_1 ця заборгованість.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 1968 року працювала у Закарпатському облаптекоуправлінні, з 21.03.1977 року завідуюча філіалом при поліклініці, з 04.05.1987 року завідуюча аптечним пунктом при Мукачівській поліклініці, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці (а.с. 9).

Також, як вбачається з матеріалів справи, позивача було звільнено з КП ЦРА № 4 з 05.01.2015 року, а відповідно до заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду від 05 березня 2015 року позивач була поновлена на роботі.

Однак, рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі до цього часу не виконане.

Згідно із рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 07 грудня 2015 року було стягнуто з КП Центральна районна аптека № 4 на користь ОСОБА_1 5130 ,72 гривень (з урахуванням обов'язкових платежів і зборів) середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення на роботі (а.с. 96-97).

Відповідно до статті 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Статтею 79 КЗпП України визначено, що невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

Згідно із ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Аналогічні положення містятся і у ст. 24 Закону України «Про відпустки».

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст. 182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.

Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. При цьому слід мати на увазі, що тривалість визначеної в робочих днях щорічної відпустки (основної й додаткової), яка не була використана працівником за попередні роки, зберігається такою, якою вона була до набрання чинності Законом "Про відпустки" (до 1 січня 1997 р.). Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Як вбачається з наказу № 39 від 03.06.2013 року позивачу було надано відпустку за 2012 рік на 31 календарний день з 06.06.2013 року (а.с.68), а з наказу № 49 від 09.07.2013 року вбачається, що позивачу було надано відпустку за період 2013 року на 31 календарний день з 09.07.2013 року (а.с. 69).

Доказів надання позивачу відпустки за 2014 рік або виплату компенсації за невикористану відпустку за цей період при її звільненні 05.01.2015 року відповідачем суду не надано.

У зв'язку з цим, підлягає задоволенню позовна вимога позивача про стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку за 2014 рік.

Що стосується компенсації за невикористану відпустку за 2015 рік, то підстави для її стягнення відсутні, оскільки після звільнення позивача 05.01.2015 року рішення Мукачівського міськрайонного суду від 05.03.2015 року про її поновлення на роботі належним чином не виконане. Крім того, в силу ст. 83 КЗпП України навіть під час роботи компенсація за невикористану відпустку працівнику може бути виплачено лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів.

Також судом встановлено, що позивачу було видано листок непрацездатності серії АГИ № 303718, згідно якого вона перебувала на амбулаторному лікуванні з 08.09.2014 року по 12.09.2014 року (а.с.108). Вказаний листок непрацездатності був поданий до КП ЦРА № 4 31.12.2014 року, однак, як вбачається з матеріалів справи та показань сторін, дні тимчасової непрацездатності позивача згідно нього не були оплачені.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06 травня 2001 року «Про затвердження Порядку оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів підприємства, установи, організації» (чинної на час видачі листка непрацездатності) оплата днів тимчасової непрацездатності застрахованій особі провадиться за основним місцем роботи у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати за робочі дні (години) згідно з графіком роботи, що припадають на дні тимчасової непрацездатності. Підставою для оплати днів тимчасової непрацездатності є виданий в установленому порядку листок непрацездатності.

Також постановою Кабінету Міністрів України від 26.06.2015 року №440 «Про затвердження Порядку оплати перших пяти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів роботодавця» (чинної на даний час) встановлено, що оплата днів тимчасової непрацездатності здійснюється за основним місцем роботи застрахованої особи та за місцем роботи за сумісництвом у формі матеріального забезпечення, що повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу). Підставою для оплати днів тимчасової непрацездатності є виданий в установленому порядку листок непрацездатності, а в разі роботи за сумісництвом - копія листка непрацездатності, засвідчена підписом керівника, скріпленим печаткою за основним місцем роботи.

За таких обставин підлягає до задоволення також позовна вимога позивача про зобов'язання відповідача провести оплату їй згідно вищезазначеного листка непрацездатності.

Крім того, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданим споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Судом встановлено, що діями відповідача КП ЦРА № 4 щодо невиконання рішення суду про поновлення її на роботі, невиплати їй належних їй сум було порушено законні права позивача, внаслідок чого йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у настанні негативних наслідків, оскільки позивача було позбавлено гарантованого Констицією України права на працю та на своєчасне одержання винагороди за працю, для відновлення та захисту якого вона змушена звернутися до суду.

Однак, при визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодування, суд враховує принцип розумності та справедливості та вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути завдану їй моральну шкоду у розмірі 2 000 гривень.

Що стосується позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь 2000 гривень заборгованість згідно договору № 1 від 29.09.2014 року, то суд приходить до такого висновку.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надала суду доказів укладення такого договору між нею та відповідачем.

Отже, у задоволенні вимоги про стягнути з відповідача на користь позивача 2 000 гривень заборгованості за договором слід відмовити.

Що стосується вимоги позивача щодо стягнення недоплаченої заробітної плати підприємством до рівня мінімальної, як фармацевта або завідуючої аптечним пунктом, то суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Статтею 14 Закону України "Про оплату праці" передбачене, що договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на державному (генеральна угода), галузевому (галузева угода), регіональному (регіональна угода) та виробничому (колективний договір) рівнях відповідно до Закону України "Про колективні договори і угоди".

Відповідно до ст.ст. 2-4 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Між адміністрацією КП ЦРА №4 і трудовим колективом м.Мукачева та Мукачівського району 14.06.2013 року було укладено колективний договір в п.2 Розділу ІV якого визначено, окрім іншого, що зарплата нараховується по результатам роботи кожної аптечної установи за попередній місяць (а.с. 42-46).

З штатного розпису КП Центральна районна аптека №4, який діяв з 01.01.2013 року, затвердженого 28.12.2012 року вбачається, що посадовий оклад завідуючого-фармацевта вищої категорії аптечного пункту № 1 становив 10% від товарообігу (а.с.18-20).

Згідно штатного розпису КП Центральна районна аптека №4, який діяв з 01.08.2014 року, затвердженого 01.08.2014 року, посадовий оклад завідуючого-фармацевта вищої категорії аптечного пункту № 1 становив 10% від товарообігу (не нижче мінімальної) (а.с.16-17).

Згідно довідки №26/2016 від 29.02.2016 року про нараховану заробітну плату ОСОБА_1 за 2012 рік вбачається, що останній за січень-грудень 2012 року нараховано 11 921,64 гривень, середньоденна зарплата складає 64,10 гривень, у погодинному розмірі 10,68 гривень (а.с.65).

Згідно довідки №27/2016 від 29.02.2016 року про нараховану заробітну плату ОСОБА_1 за 2013 рік вбачається, що останній за січень-грудень 2013 року нараховано 15 628,85 гривень, середньоденна зарплата складає 95,30 гривень, у погодинному розмірі 15,88 гривень (а.с.66).

Згідно довідки №45/2015 про нараховану заробітну плату ОСОБА_1 за 2014 рік вбачається, що останній за січень-грудень 2014 року нараховано 8 948,66 гривень, середньоденна зарплата складає 84,42 гривень, у погодинному розмірі 14,07 гривень (а.с.67).

Також з вказаних довідок вбачаєтся, що заробітна плата нараховувалася і відповідно до фактично відпрацьованих ОСОБА_1 днів.

Позивач, займаючи посаду завідуючої аптечним пунктом №1 при Мукачівській поліклініці, вважає, що їй повинна була виплачуватися заробітна плата, виходячи з розміру окладу, встановленого для іншої посади фармацевта (без категорії). Однак, матеріали справи не містять доказів, що позивачу повинна була виплачуватися заробітна плата в іншому розмірі, ніж в тому, що встановлений штатним розписом для посади, яку вона займала.

У зв'язку з цим, у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити.

Щодо вимоги про зобов'язання відповідача здійснити відрахування до ДПІ згідно виплаченої позивачу заробітної плати щомісячно за 2015 рік та здати персоніфікацію за 2015 рік, то суд приходить до наступного висновку.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 05.03.2015 року про поновлення позивача на роботі до цього часу не виконано, і відповідно заробітна плата позивачу не нараховувалася.

Позивачу згідно із ст. 236 КЗпП України за рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 07.12.2015 року стягнуто з відповідача середній заробіток (з урахуванням обов'язкових платежів і зборів) за затримку виконання рішення про поновлення на роботі.

Доказів про виконання цього рішення матеріали справи не містять.

Крім того, згідно із рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 14 травня 2015 року на користь ОСОБА_1 також було стягнуто мінімальний посадовий оклад за час вимушеного прогулу з 11 грудня 2014 року по 14 травня 2015 року (а.с. 135-137).

Згідно платіжних доручень № 3757 відповідачем було сплачено єдиний соціальний внесок за ОСОБА_1 у розмірі 2004,83 грн., № 3750 - 4922,63 прибутковий податок із зарплати за ОСОБА_1, № 3752 1830,20 грн. військовий збір із зарплати (а.с. 98-99).

Згідно норм податкового законодавства перевірка правильності нарахування та своєчасності сплати податків, зборів, платежів належить до компетенції контролюючих органів органів доходів та зборів, у зв'язку з чим у задоволенні і цієї позовної вимоги слід відмовити.

Згідно із ст. 88 ПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Оскільки позивач як інвалід ІІ групи звільнена від сплати судового збору, то з відповідача на користь держави слід стягнути 551,2 гривню судового збору.

Враховуючи наведене, керуючись ст. 2-4, 47, 74, 94, 95, 233, 237-1 КЗпП України, ст.ст.1, 2, 14, 33, 34 Закону України «Про оплату праці», ст. 24 Закону України «Про відпустки», ст.ст. 10, 11, 56-61, 64, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 підприємства Центральна районна аптека №4 про стягнення боргів підприємства задоволити частково.

Стягнути з відповідача ОСОБА_3 підприємства Центральна районна аптека №4 на користь позивача ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку за 2014 рік.

Зобов'язати відповідача ОСОБА_5 підприємство Центральна районна аптека №4 провести позивачу ОСОБА_1 оплату згідно листка непрацездатності серії АГИ № 303718.

Стянути з відповідача ОСОБА_3 підприємства Центральна районна аптека №4 на користь позивача ОСОБА_1 моральну шкоду розмірі 2000 гривень.

В решті позову відмовити.

Стягнути з відповідача ОСОБА_3 підприємства Центральна районна аптека №4 на користь держави 551,2 гривню (п'ятсот п'ятдесят одну гривню двадцять копійок) судового збору.

На рішення може бути подана апеляція до апеляційного суду Закарпатської області через цей суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуюча О.В.Гутій