АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 606/1978/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Марціцка І.Б.
Провадження № 22-ц/789/1196/16 Доповідач - Храпак Н.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Дикун С. І., Парандюк Т. С.,

за участю секретаря Коваль О.І.

та сторін представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 і його представника ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Теребовлянського районного суду від 12 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

у вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики посилаючись на те, що сторонами протягом 2006-2009 року укладено низку письмових договорів позики на загальну суму 3108000,00 грн., що на час укладення договір еквівалентно становило 370000 доларів США. На даний час грошові кошти відповідачем не повернуто.

Рішенням Теребовлянського районного суду від 12 серпня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 (і.п.н. НОМЕР_1) в користь ОСОБА_1 (і.п.н. НОМЕР_2) борг в розмірі 3108000,00 грн (три мільйони сто вісім тисяч).

Стягнуто з ОСОБА_3 (і.п.н. НОМЕР_1) в користь ОСОБА_1 (і.п.н. НОМЕР_2) судовий збір в розмірі 3654,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушено норми матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначив, що суд першої інстанції безпідставно відхилив ряд клопотань щодо зібрання доказів по справі, в звязку з чим було прийнято незаконне рішення про задоволення позову. Також безпідставно судом було відмовлено у клопотанні про те, що договори позики укладені особами, що мали статус суб'єкта підприємницької діяльності і це є підставою для закриття провадження по справі в порядку цивільного судочинства і розяснення позивачу для звернення за захистом своїх інтересів до господарського суду.

У судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційної скарги не визнала, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про стягнення боргу, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами були укладені договори позики, згідно яких відповідач у позивача позичив кошти на загальну суму 3108000,00 грн. і в обумовлений строк грошей не повернув.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та зібраним по справі доказам.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається із матеріалів справи, що 16 серпня 2006 року між приватним підприємцем ОСОБА_1 - позикодавець та приватним підприємцем ОСОБА_3 - позичальник укладено договір № 1. Відповідно до якого позикодавець передав, а позичальник отримав грошові кошти у розмірі 101000,00 грн., позичальник зобов'язався повернути отримані грошові кошти до 10.01.2009 року.

10 листопада 2006 року між цими є сторонами укладено договір № 2, відповідно до якого, відповідач отримав від позивача 151500,00 грн., які зобов'язався повернути до 10.01.2009 року.

В подальшому сторони уклали договір № 3 від 06 грудня 2006 року сума позики, становила 303000,00 грн. строк повернення позики відповідачем до 10.01.2009 року; договір № 4 від 26 січня 2007 року, сума позики відповідно до якого становила 151500,00 грн. строк повернення позики відповідачем до 10.01.2009 року; договір № 5 від 1 березня 2007 року, сума позики 151500,00 грн. строк повернення позики - 10.01.2009 року; договір № 6 від 1 червня 2007 року, сума позики - 151500,00 грн. строк повернення грошових коштів - 10.01.2009 року; договір № 7 від 11 серпня 2007 року, сума позики відповідно до якого становить 252500,00 грн., строк повернення до 10.01.2009 року; договір № 8 від 01 січня 2008 року предметом якого є грошові кошти у сумі 101000,00 грн., строк повернення коштів до 10.01.2009 року; договір № 9 від 15 квітня 2008 року, розмір позики становить 252500,00 грн., строк повернення позики 10.01.2009 року та договір № 10 від 11 листопада 2008 року на суму 252500,00 грн., строк повернення позики до 10.01.2009 року.

Також сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до договорів 1,2,3,4,5,6,7,8,9,10 за якою фізична особа ОСОБА_1 (позивач) та приватний підприємець ОСОБА_3 (відповідач), за якою: позивач позичає грошові кошти відповідачу розмір та дати отримання, яких зазначаються у договорах 1,2,3,4,5,6,7,8,9,10. Абзацом другим передбачено, що на дату укладення додаткової угоди відповідач отримав від позивача 3108000,00 грн., які зобов'язується повернути до 10.01.2013 року.

Не заслуговують на увагу доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що між сторонами не укладалися вищевказані договори позики, оскільки відповідач ОСОБА_3 11 жовтня 2016 року в судовому засіданні апеляційного суду ствердив, що дані договори між ним та ОСОБА_1 були укладені, однак з іншою метою. Крім цього, підпис ОСОБА_3 на договорах позики № 1-10 та додаткової угоди № 1 (а.с.84-98) підтверджується висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів № 183/184/16-22 від 01.06.2016.

Також надуманими є посилання апелянта про те, що дана справа повинна розглядатись у порядку господарського судочинства, оскільки з предявленого представником відповідача ОСОБА_4 повідомлення про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця № 02.3-12/754 від 23012015 року вбачається, що 23 січня 2015 року внесено запис №0000419 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, НОМЕР_1.

Пунктом 14 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 1 березня 2013 року Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ передбачено, що у разі припинення діяльності фізичної особи як суб'єкта господарювання відповідно до пункту 6 частини першої статті 80 ГПК провадження у господарській справі припиняється, то з часу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця в порядку, встановленому Законом України від 15 травня 2003 року № 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", спори за участю такої фізичної особи-підприємця, у тому числі пов'язані з підприємницькою діяльністю, що здійснювалася ним раніше, належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

Ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Теребовлянського районного суду від 12 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_5