АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1550/16 Справа № 202/1328/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ 10 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Волошин М.П.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства

ОСОБА_2 банк «Приватбанк»,

на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 червня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «Приватбанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ КБ «ПриватБанк» у січні 2014 року звернулося до суду з позовом, в якому просять стягнути з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором /а.с.2-3/.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилаються на те, що 29 червня 2004 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав останній грошові кошти с визначенням розміру процентної ставки та строків виконання зобовязань договору. Зобовязання за договором було забезпечено договором поруки від 20 жовтня 2010 року укладеним між позивачем та ПАТ «Акцент-Банк». Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику кредитні кошти. Позичальник обов'язки системно не виконувала, у зв'язку з чим станом на 20 листопада 2013 року утворилася заборгованість. Посилаючись на порушення умов кредитного договору та необхідністю захисту свого цивільного права позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами та наполягає на їх задоволенні /а.с.2-3/.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено /а.с.66-68/.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у звязку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення /а.с.71-73/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення на підставі ч.1 ст.309 ЦПК України, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що 29 червня 2004 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № MKTWSK0449, за умовами якого останній був виданий кредит на споживчі потреби в розмірі 4 000 грн. на строк 12 місяців, тобто по 28 червня 2005 року включно, із сплатою 25,92 % річних за користування кредитними коштами /а.с.8/.

Відповідно цього договору ОСОБА_3 зобов'язалася використати кредит за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути позивачу кредит в повному обсязі в порядку та у строки обумовлені кредитним договором (п. 1.2, 3 кредитного договору).

Також, сторони погодили порядок повернення кредиту з визначенням щомісячної суми мінімально необхідного платежу у розмірі не менш ніж 382, 90 грн., який необхідно сплатити до 30 числа поточного місяця.

Разом з тим, зобовязання за даним договором, було забезпечено договором поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року, укладеним з ПАТ «Акцент-Банк» /а.с.6/.

У порушення умов кредитного договору від 29 червня 2004 року, відповідач свої зобовязання виконувала неналежним чином, у зв'язку з чим станом на 20 листопада 2013 року утворилася заборгованість в розмірі 69 400, 81 грн., яка складається з заборгованості: по кредиту у розмірі 3 008, 46 грн.; по відсоткам у розмірі 19 570, 64 грн. та пені у розмірі 46 821, 71 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості /а.с.5/.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, та застосовав до даних правовідносин строк позовної давності, який закріплений нормами ст. 258 та 261 ЦК України. Крім того, зазначив про відсутність підстав для стягнення боргу за договором поруки, оскільки даний договір було укладено після закінчення дії основного зобовязання.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна, з наступних підстав.

Нормами ч.3 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Крім того, п.31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у чинній редакції на час ухвалення рішення, розяснено, що враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність.

Отже, враховуючи наведені норми закону та те, що в матеріалах справи відсутня заява відповідача про застосування строків позовної давності щодо стягнення заборгованості, колегія суддів приходить до висновку, що до даних правовідносин положення ст. 258 та 261 ЦК застосуванню не підлягають.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530, 629 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства у встановлений договором строк, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

За змістом ст. ст. 610, 611, 612, 623, 625 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Положеннями ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Приймаючи до уваги неналежне виконання ОСОБА_3 покладених зобовязань за кредитним договором, колегія суддів приходить до висновку, про обґрунтованість заявлених позовних вимог та доцільність стягнення заборгованості за спірним кредитним договором.

Разом з тим, стосовно вказаного позивачем розміру пені 46 821, 71 грн., слід зазначити, що вирішуючи питання про розмір такої заборгованості, судова колегія виходить з її розрахунку, наданого банком, однак, вважає за можливе зменшити розмір пені, як її складової частини, виходячи з наступного.

Частиною 3 ст.551 ЦК України, зокрема передбачено, що Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, частина 3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини 4 ст.10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року № 6-100 цс 14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Також, ст. 616 ЦК України передбачено, якщо порушення зобовязання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобовязання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

З матеріалів справи вбачається строк повернення кредитних коштів за вказаним кредитним договором визначений по 28 червня 2005 року включно, проте, із зазначеними позовними вимогами до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся лише у січні 2014 року, що свідчить про те, що своїми діями позивач сприяв збільшенню розміру пені, а тому розмір пені за вищевказаним договором має бути зменшений з 46 821,71 грн. до 5 000 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості з ПАТ «Акцент-Банк» за договором поруки слід зазначити, що як вбачається з матеріалів справи строк повернення кредитних коштів за договором встановлено по 28 червня 2005 року включно, тоді як договір поруки з ПАТ «Акцент-Банк» було укладено 20 жовтня 2010 року.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право обєднати в одній позовній заяві кілька вимог, повязаних між собою.

Відповідно до розяснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 розяснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути обєднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно повязані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке обєднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-745ц15.

Виходячи з того, що суд помилково прийняв до розгляду позовні вимоги про стягнення заборгованості з ПАТ «Акцент-Банк» як поручителя, рішення суду в цій частині на підставі ст. ст. 205, 310 ЦПК України необхідно скасувати, а провадження у справі в цій частині закрити, повідомивши позивача, що розгляд його позовних вимог до даного відповідача віднесено до юрисдикції господарських судів.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 та закриттям провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк».

Керуючись ст.ст. 205, 303, ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2015 року скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором 3 008, 46 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 19 570, 64 грн. та пеню в сумі 5 000 грн.

Провадження по справі в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості закрити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Демченко Е.Л.

ОСОБА_5