У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів: Кадєтової О.В.,Мостової Г.І.,
Карпенко С.О., Наумчука М.І.,-
розглянувши в судовому засіданні справуза позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Полтава від 09 червня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Полтави від 08 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості в розмірі 28 507,15 грн, обґрунтовуючи свої позовні вимоги неналежним виконанням зі сторони відповідача умов кредитного договору № DNH4KS20180807, укладеного між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк») та відповідачем 03 квітня 2006 року.

У березні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», у якому просив встановити нікчемність кредитного договору від 03 квітня 2006 року, посилаючись на те, що він не вчиняв будь-яких дій, направлених на укладання вказаного договору, та не підписував його.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 05 червня 2014 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано кредитний договір від 03 квітня 2006 року № DNH4KS20180807, укладений від імені ОСОБА_6 та ПАТ КБ «ПриватБанк», нікчемним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області від 22 липня 2014 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 05 червня 2014 року в частині визнання договору нікчемним скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким встановлено, що кредитний договір від 03 квітня 2006 року № DNH4KS20180807, укладений від імені ОСОБА_6 та ПАТ КБ «ПриватБанк», є нікчемним. У решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 грудня 2014 року зазначені судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 09 червня 2015 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_6 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про встановлення нікчемності правочину, залишено без розгляду, у зв'язку з поданням заяви про залишення позову без розгляду.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтава від 09 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області від 08 вересня 2015 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить судові рішення першої та апеляційної інстанції скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів передачі відповідачеві кредитних коштів або інших речей, на підтвердження реального виконання кредитного договору.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна виходячи з наступного.

03 квітня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику 2 007,56 грн для придбання мобільного телефону 19544 Samsung E760, вартістю 1 619 грн, строком на 12 місяців із терміном повернення до 03 квітня 2007 року включно та сплатою 2,09 % на місяць за користування коштами (а.с. 7, т. 1).

Відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, у зв'язку з чим станом на 09 січня 2013 року утворилась заборгованість по оплаті основного боргу у сумі 1 775,27 грн, по оплаті процентів за користування кредитом у сумі 8 892,70 грн, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 16 005,51 грн, штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн та штрафу (процентна складова) - 1 333,67 грн.

З матеріалів справи убачається, що відповідач заперечуючи проти заявлених позовних вимог, зокрема, щодо укладення ним з позивачем кредитного договору та підписання його, отримання будь-яких коштів та фінансових зобов'язань перед позивачем заявив клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, яке судом задоволено.

З висновку судової почеркознавчої експертизи від 25 квітня 2014 року № 3451, проведеної Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, вбачається, що підпис від імені ОСОБА_6 у заяві позичальника № DNH4KS20180807 від 03 квітня 2006 року від імені ОСОБА_6, розташований на зворотньому боці, в рядку «(підпис)», - виконаний не ОСОБА_6, а іншою особою (а.с. 144-149, т. 1).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 546 ЦК України, передбачено виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Частинами 2, 3 статті 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, судове рішення теж не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так згідно правил ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суд першої інстанції, в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, на вказані положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема, дослідивши надані сторонами докази, не надав належної оцінки у їх сукупності і взаємозв'язку, прийнявши до уваги заперечення відповідача щодо укладення кредитного договору, залишив поза увагою положення ст. 204 ЦК України, за якими правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, даних щодо звернення відповідача з вимогами про визнання кредитного договору недійсним матеріали справи не містять, натомість зустрічні позовні вимоги останнього про визнання правочину нікчемним ухвалою суду першої інстанції від 09 квітня 2015 року (а.с. 26, т. 2) за заявою ОСОБА_6 залишено без розгляду. Суд першої інстанції не перевірив чи звертався відповідач до позивача та до продавця ТОВ «Моцарт» з письмовими зверненнями щодо підписаних документів, не визначився належним чином з природою спірних правовідносин, зокрема, поклавши обов'язок щодо надання доказів отримання відповідачем грошових коштів або будь-яких речей, залишив поза увагою, що ПАТ КБ «ПриватБанк» є кредитною установою, Акт прийому-передачі товару від 03 квітня 2006 року № DNH4KS20180807 підписаний між ТОВ «Моцарт» та ОСОБА_6 (а.с. 41, т. 2), а отже оригіналів таких документів у позивача не може бути. Придбав відповідач мобільний телефон чи не придбав з будь-яких причин, суд першої інстанції не дослідив.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін, зауваживши при цьому, що позивачем не надано на вимогу суду першої інстанції належних та допустимих доказів факту передачі та отримання товару відповідачем, зокрема, оригіналів рахунку від 03 квітня 2006 року № PLT-00338 та Акта прийому-передачі товару № від 03 квітня 2006 року № DNH4KS20180807, не звернувши уваги, що таких документів у позивача не може бути.

За таких обставин, судові рішення першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтава від 09 червня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Полтави від 08 вересня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук