Провадження №2/760/5790/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2016 року Солом`янський районний суд м. Києва
у складі головуючого судді Оксюти Т.Г.
при секретарі Горупа В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що він проходив військову службу на території Афганістану в період з 08.05.1987 року по 18.05.1988 року.
У 1988 році при виконанні службових обов`язків в зоні Демократичної республіки Афганістан отримав осколкові поранення в голову, правої нижньої кінцівки, контузія.
Наслідками поранень є рубці шкіри з зазначених анатомічних областях, які у подальшому призвели до розвитку «Дисцикулярної енцефалопотії І ст., змішаного ґенезу, помірно вираженого вестибуло-атактичного синдрому, церебростенічного синдрому, емоційно-вольових розладів, МРТ картини конвекситальної атрофії, органічно тривожного розладу».
Зазначив, що він проходив неодноразові стаціонарні лікування з приводу осколкового поранення правої нижньої кінцівки. Після проведених лікувань хода в повному обсязі не відновилась, без палиці самостійно пересуватись не може.
Внаслідок зазначеної травми, позивач змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури.
У зв`язку з цим, він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, багато коштів витрачає на лікування.
Просив стягнути з Міністерства оборони України на свою користь моральну шкоду в сумі 100000,00 грн.
Позивач в судове засідання не з`явився, у своєму позові просив справу розглянути без його участі.
Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що належних доказів завдання моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку з діями відповідача позивачем надано не було.
Крім того, зазначив, що законодавцем чітко передбачено соціальне забезпечення військовослужбовців, звільнених з військової служби у разі встановлення інвалідності, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, у формі виплати грошової компенсації, з урахуванням чого просив у задоволенні позову відмовити.
Також представник відповідача посилався на те, що позивач не надав суду доказів, які б підтверджували, що він проходив військову службу у Збройних Силах України або був військовослужбовцем іншого утворення відповідно до законів України військового формування та правоохоронного органу спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, що є ще однією підставою для відмови у задоволенні позову.
Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, врахувавши заяву позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позову виходячи з наступного.
Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться у встановленому законодавством порядку.
Судом встановлено, що позивач проходив військову службу на території Росії в період з 13.10.1986 року по 07.05.1987 року, на території Узбекистану в період з 19.05.1988 року по 09.11.1988 року та на території Афганістану в період з 08.05.1987 року по 18.05.1988 року, приймав участь у бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан, що підтверджується фотокопією довідки від 05.01.2016 року №1 Об`єднаним військовим комісаріатом Куйбишевського та Розівського районів Запорізької області.
04.04.2016 року згідно з випискою з акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії АВ №0548342, позивачу ОСОБА_1 була встановлена ІІІ група інвалідності в зв`язку з хворобою, яка пов`язана з обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.
З матеріалів справи вбачається, що у 1988 році при виконанні службових обов`язків в зоні Демократичної республіки Афганістан позивач отримав осколкові поранення в голову, правої нижньої кінцівки /контузія/.
Наслідками поранень є рубці шкіри з зазначених анатомічних областях, підтвердженні висновком спеціаліста №2 від 05.01.2016 року, виданим Пологівським міжрайвідділенням Запорізького обласного бюро судово-медичної експертизи, які у подальшому призвели до розвитку «Дисциркуляторної енцефалопатії І ст., змішаного ґенезу, помірно вираженого вестибуло-атактичного синдрому, церебростенічного синдрому, емоційно-вольових розладів, МРТ картини конвекситальної атрофії, органічно тривожного розладу», що підтверджені військово обліковими та медичними документами.
Зазначене підтверджується також витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 28.01.2016 року.
Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що причиною виникнення інвалідності у нього стали травми, які пов`язані з проходження військової служби, які завдають йому моральні страждання.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Зі справи вбачається, що від травми, отриманої під час проходження військової служби, в позивача розвинулися хвороби, стан його здоров`я погіршився.
Зазначене підтверджується консультативним висновком спеціаліста №1604897 від 22.02.2016 року (а.с. 20), випискою з медичної карти стаціонарного хворого №5096 Госпітального відділення для інвалідів та ветеранів війни (а.с. 21), випискою із медичної карти хворого №3245 Госпітального відділення для інвалідів та ветеранів війни (а.с. 22-23), епікризом історії хвороби №459 (а.с. 24), епікризом історії хвороби №444 (а.с. 25), епікризом №94 (а.с. 26), епікризом №454 (а.с. 27), МРТ головного мозку від 12.02.2015 року (а.с. 28), МРТ головного мозку від 22.03.2016 року (а.с. 29).
Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пп. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Отже, обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державного управління.
Також, ч. 4 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Таким чином, особа, якій завдано моральної шкоди, має право на її відшкодування незалежно від інших виплат, які вона отримала, чи могла б отримати.
Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу.
Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, враховуючи конкретні обставини справи, тривалість, характер та глибину фізичних і душевних страждань позивача, ступінь вини відповідача, розмір втрати позивачем працездатності внаслідок отриманої травми, що пов`язана з проходження військової служби, а також з урахуванням принципів розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 20000 грн.
Що стосується заперечень представника відповідача стосовно того, що позивачем не надано доказів причинно-наслідкового зв`язку завдання йому моральної шкоди то суд не приймає їх до уваги, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено завдання моральної шкоди позивачу та причинно-наслідковий зв`язок з діями відповідача.
Крім цього, суд не приймає доводи представника відповідача що позивач не надав суду доказів, які б підтверджували, що він проходив військову службу у Збройних Силах України або був військовослужбовцем іншого утворення відповідно до законів України військового формування та правоохоронного органу спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, з таких підстав.
Відповідно до положень статті 3 Закону «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» сфера дії цього Закону поширюється на:
1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей;
2) військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти;
3) військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.
Відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР «Про проголошення незалежності України» та Акту проголошення незалежності України від 24.08.1991 № 1427-XII, Україна була проголошена незалежною демократичною державою 24.08.1991 року.
Згідно з положеннями Закону «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України утворені лише 06.12.1991 року.
Відповідно листа Генерального штабу Збройних Сил України Головного управління оборонного та мобілізаційного планування Міністерства оборони України від 21.08.2014 № 322/2/7142 документом, який підтверджує призов та проходження військової служби військовослужбовцем є військовий квиток, в якому в відповідних розділах здійснюються службові відмітки.
З копії військового квитка позивача, який міститься в матеріалах справи (а.с. 11-16) вбачається, що він з 08.05.1987 по 18.05.1988 року проходив військову службу у військовій частині п/п НОМЕР_1 .
Таким чином, позивач не може надати суду документ, що він проходив військову службу у Збройних Силах України або був військовослужбовцем іншого утворення відповідно до законів України військового формування та правоохоронного органу спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, оскільки проходив військову службу у період коли Збройні Сили України та інші військові формування створені ще не були.
У відповідності з вимогами ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн.
Керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.ст. 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 10, 27-30, 57-58, 60, 74, 79, 84, 88, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В :
Позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з Міністерства оборони України (, 03168 м. Київ, пр. Повітрофлотський, 6) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , моральну шкоду в сумі 20000,00 грн.
Стягнути з Міністерства оборони України (, 03168 м. Київ, пр. Повітрофлотський, 6) на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн.
У решті позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Солом`янський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня наступного після проголошення рішення
Суддя