У Х В А Л А

Іменем України

25 жовтня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої: Готри Т.Ю.,

суддів: Джуги С.Д., Кожух О.А.,

при секретарі: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 червня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, 3-ї особи приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Гулянич Т.М. про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, визнання права власності на автомобіль та зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и л а :

Відповідач ОСОБА_1 оскаржив в апеляційному порядку рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 червня 2016 року, яким позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «AUDI», модель 100 2.2, 1985 року випуску, шасі № НОМЕР_2, тип ТЗ загальний легковий седан, колір червоний, що був укладений між ОСОБА_4 від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_1, шляхом оформлення довідки-рахунку ТОВ «ПОСТ», серії ААЕ, номер 138237 від 23.04.2015 року. Зобов»язано ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказаний автомобіль. У решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_1 солідарно на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 487,20 грн. сплаченого позивачами судового збору.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовити. Вказує на те, що позивачами неправильно обрано спосіб захисту порушеного права.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали.

Представник позивачів ОСОБА_8 апеляційну скаргу не визнала, просила таку відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_9 (батько позивачів) помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що стверджується копією Свідоцтва про смерть від 16.01.2015 року, серії НОМЕР_3 (а.с.6).

Спадкоємцями майна померлого є його діти, позивачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яким видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з транспортного засобу - автомобіля марки «AUDI», модель 100 2.2, 1985 року випуску, шасі № НОМЕР_2, тип ТЗ загальний легковий седан - В, колір червоний, реєстраційний номер НОМЕР_1, належний померлому на праві власності на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ, серії НОМЕР_4, виданого РЕВ Ужгородського МРВ УДАІ УМВС України в Закарпатській області, 12.09.2007 року (а.с.7-9).

Однак, 23 квітня 2015 року відповідачка ОСОБА_4, діючи на підставі довіреності від 08.09.2014 року, якою ОСОБА_9 за життя уповноважив її на керування та розпорядження вказаним автомобілем, після смерті власника автомобіля продала його відповідачу ОСОБА_1, шляхом оформлення довідки-рахунку ТОВ «ПОСТ», серії ААЕ, номер 138237 від 23.04.2015 року (а.с.14-15).

Визнаючи недійсним вказаний договір купівлі-продажу автомобіля, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідно до п.6 ч.1 ст.248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність. А тому правильно дійшов висновку, що у зв'язку зі смертю власника автомобіля ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ОСОБА_4 станом на 23.04.2015 року не мала повноважень на відчуження спірного автомобіля.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статі 203 цього кодексу.

Встановивши, що спірний договір купівлі-продажу автомобіля ОСОБА_4 був вчинений на підставі довіреності, представництво за якою у ОСОБА_4 на момент його вчинення припинилося у зв'язку зі смертю власника автомобіля ОСОБА_9, який видав цю довіреність, що вказує на недодержання сторонами вимог, які встановлені ч.1 ст.203 ЦК України, суд першої інстанції правильно визнав зазначений договір купівлі-продажу автомобіля недійсним на підставі ч.1 ст.215 ЦК України.

Також суд правильно зобов'язав відповідача ОСОБА_1 передати позивачам ОСОБА_2 і ОСОБА_3 спірний автомобіль на підставі положень статей 387, 388 ЦК України.

Посилання відповідача ОСОБА_1 на те, що позивачами не правильно обрано спосіб захисту порушеного права не заслуговують на увагу, оскільки згідно з ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (статті 215 - 235), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 330, 338).

Позивачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулись з позовом про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним з підстав його невідповідності вимогам закону.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України.

Однак ст. 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання згідно зі ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Оскільки спірний автомобіль відповідачкою ОСОБА_4 був відчужений відповідачу ОСОБА_1 на підставі одностороннього правочину (довіреності) шляхом оформлення довідки-рахунку, тому суд першої інстанції правильно дійшов висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, до якого не застосовуються положення ст.216 ЦК України про двосторонню реституцію, та правильно зобов'язав відповідача ОСОБА_1 передати спірний автомобіль позивачам, що фактично є витребуванням майна у відповідності до положень п.3 ч.1 ст.388 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ст.308 ЦПК України підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 відхиленню, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча :

Судді: