Справа № 161/5202/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/773/1502/16 Категорія: 30 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Русинчук М.М., Овсієнка А.А.

з участю секретаря - Лимаря Р.С.

позивача -ОСОБА_1,

прокурора - Романішиної Т.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськарйонного суду Волинської області від 14 вересня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 вересня 2016 року в задоволені позову ОСОБА_1 в даній справі відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, покликаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст. 62 Конституції України матеріальна і моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з ч. 5 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення у цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11.01.2008 року придбав у ОСОБА_2 чотирьохкімнатну житлову секцію № 15, загальною площею 90,9 кв.м. у житловому будинку по вул. Сагайдачного, 1 в м. Луцьку за 434150 грн., що на момент укладення договору в еквіваленті становило 85970 доларів США (а.с.7, 8).

Рішенням господарського суду Волинської області від 23.04.2008 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23.04.2009 року та постановою Вищого господарського суду України від 07.10.2010 року, було задоволено позов прокурора та визнано будівлю гуртожитку по вул. Сагайдачного, 1 в м. Луцьку обєктом комунальної власності м. Луцька. Вказане рішення набрало законної сили.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 08.06.2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 26.07.2011 року, яке набрало законної сили, в позові прокурора м. Луцька в інтересах держави та територіальної громади міста Луцька в особі Луцької міської ради до відкритого акціонерного товариства «Волиньрембуд», ОСОБА_3, ЗАТ «Лізинг-нерухомість» про визнання недійсним договорів міни та купівлі-продажу житлового будинку та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено (а.с.14-17).

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 22.09.2011, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 19.04.2013 року, позов задоволено частково та витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1, АКІБ «УкрСиббанк» майно: чотирьохкімнатну секцію № 15, що знаходиться у місті Луцьку по вулиці Сагайдачного,1 загальною площею 90,9 кв.м, житловою 51,2 кв.м та передано Луцькій міській раді та стягнуто з ОСОБА_1, АКІБ «УкрСиббанк» 332,76 грн. судового збору. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Луцької міської ради про визнання добросовісним набувачем відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.07.2013 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на вищезазначені судові рішення(а.с.18-23).

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Звертаючись до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що шкода йому заподіяна незаконними рішеннями місцевого, апеляційного та вищого спеціалізованого судів, що призвело до порушення його прав.

Однак позивачем всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Рішення судів на які покликався позивач, як в позовній заяві так і в апеляційній скарзі, були досліджені судом в ході розгляду справи, набрали законної сили та не скасовані у передбаченому законом порядку.

Крім того, обвинувальним вироком не встановлено незаконність дій суддів, при ухваленні судових рішень, а тому відсутні правові підстави цивільно-правої відповідальності для відшкодування матеріальної та моральної шкоди згідно з ч. 5 ст. 1176 ЦК України та ст. 1173 ЦК України, на яку покликався позивач в позовній заяві.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України), прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову за безпідставністю.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції при ухвалені рішення порушено ч.1 ст. 215 ЦПК України, є безпідставними, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до субєктивного тлумачення норм права.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було застосовано ст. 1 Протоколу 1 «Конвенції з прав людини та основоположних свобод», яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, вимоги щодо нерухомого майна, яке було витребувано у позивача за рішенням суду, а саме: чотирьохкімнатної секції № 15, що знаходиться у місті Луцьку по вулиці Сагайдачного,1 загальною площею 90,9 кв.м, житловою 51,2 кв.м, були предметом розгляду суддів різної юрисдикції та судових інстанцій, відповідно була надана оцінка, щодо правомірності набуття цього майна, а тому зазначена стаття Конвенції не застосовується до спірних правовідносин.

Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно зясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є покликання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, яке ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 14 вересня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді :