АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1-й інстанції - Рибак М.А.
№22-ц/796/614/2016 Доповідач - Українець Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря Сливка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Фірми «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю та ОСОБА_2, поданою представником ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року в справі за позовом Фірми «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А

У березні 2015 року позивач звернувся в суд із позовом до відповідача про стягнення заборгованості.

У мотивування вимог посилався на те, що Фірма «Т.М.М.» -ТОВ є експлуатуючою організацією будинку АДРЕСА_1, надає житлово-комунальні та інші послуги мешканцям будинку, що підтверджується актом про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта №241.

ОСОБА_2 офіційно зареєстрований, проживає в АДРЕСА_1 та користується житлово-комунальними та іншими послугами, які надає фірма «Т.М.М.» - ТОВ, про що свідчить довідка форми 3.

У період за жовтень 2010 р. по червень 2014 р. позивачем було виставлено до оплати рахунки за надані послуги на суму 143 554,68 грн, однак відповідачем не було оплачено надані послуги.

У серпні 2014 року Фірма «Т.М.М.» -ТОВ звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із заявою про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_2 заборгованості в оплаті за житлово-комунальні послуги в розмірі 143 554,68 грн.

30 вересня 2014 року Шевченківським районним судом м. Києва було видано судовий наказ про стягнення коштів в розмірі 143 554,68 грн.

Згідно заяви відповідача судовий наказ було скасовано ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2015 року.

З урахуванням наведеного просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість у розмірі 143 554,68 грн, а також судовий збір у розмірі 1435,55 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю Фірми «Т.М.М.» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Фірми «Т.М.М.» заборгованість в сумі 28201,60 грн та 282,01 грн судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що позивачем суму заборгованості розраховано за період з жовтня 2010 року по червень 2014 року, а позов був пред'явлений 14.04.2015 року, тобто заборгованість розрахована зі спливом строку позовної давності.

12.01.2015 було сплачено заборгованість за період з 01.01.2012 року по 31.12.2014 року в сумі 80 698,40 грн за наступні види послуг: утримання будинків і споруд та прибудинкових територій 62 253,06 грн, постачання і водовідведення холодної води 1 490,50 грн, постачання гарячої води 3 468,35 грн і опалення 13 486,49 грн.

Отже, заборгованість, яку мав право позивач за строком позовної давності просити стягнути з відповідача, є заборгованість за строком починаючи з 01.01.2012 року.

Вказує, що позивачем заявлені вимоги про стягнення оплати за послуги з утримання служби охорони, послуги з обслуговування системи колективної телевізійної мережі, послуги з обслуговування відеоспостереження з оплатою вартості обладнання системи відеоспостереження, послуги з обслуговування системи будинкового зв'язку (відео пристрій).

При цьому, договір ні в письмовій, ні в усній формі щодо надання цих послуг укладений не був.

ОСОБА_2 повідомляв Фірму «Т.М.М.» - ТОВ про те, що він відмовляється від отримання вищеназваних послуг, та цими послугами не користується і не бажає користуватись.

У серпні місяці 2014 року Фірма «Т.М.М.» - ТОВ звернулася до ОСОБА_2 з письмовою пропозицією укласти договір про надання житлово-комунальних та інших послуг.

ОСОБА_2 30.08.2014 та 15.09.2014 було направлено Фірмі «Т.М.М.» - ТОВ заяву про згоду укласти договір, але на інших умовах, а саме на умовах, що відповідають Типовому договору, затвердженому Постановою КМУ від 20.05.2009 № 529. Відповіді від Фірми «Т.М.М.» - ТОВ з цього приводу не надійшло.

Посилається, що відповідач не користується службою охорони, системою колективної телевізійної мережі, у відповідача не має доступу до відеоспостереження і відповідач не користується системою будинкового зв'язку.

Таким чином, сторонами не досягнуто згоди, а отже, не укладено договору та не виникло обов'язку щодо оплати таких додаткових послуг, як утримання служби охорони, обслуговування системи будинкового зв'язку (відеопристрій), обслуговування системи відео спостереження, обслуговування системи колективної телевізійної мережі.

Окрім того, позивач не надав жодного доказу того, що відповідач отримав зазначені вище послуги, а також не надано доказів існування цих послуг взагалі.

Не погоджуючись з рішенням, Фірма «Т.М.М.» - ТОВ подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині відмови в стягненні 80 698 грн 40 коп. скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким стягнути з відповідача 80 698 грн 40 коп.

Зазначає, що суд першої інстанції зарахував в рахунок погашення заборгованості відповідача грошові кошти, внесені власником квартири ОСОБА_4 12.01.2015 року.

31 березня 2009 року Шевченківським районним судом м. Києва було винесено рішення, згідно якого з ОСОБА_4 було стягнуто 41 296 грн 27 коп.

Дане рішення ОСОБА_4 не виконала.

Тому суд не правомірно зарахував внесені нею грошові кошти в рахунок оплати за отримані послуги з жовтня 2010 року по грудень 2014 року, яку мав здійснити відповідач.

Вказує, що відповідач був зареєстрований за місцем споживання комунальних послуг 22.09.2010 року. При цьому ОСОБА_4 не була споживачем житлово-комунальних послуг у період з жовтня 2010 року по грудень 2014 року. А тому, при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скарга Фірми «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю не підлягає задоволенню, а скарга ОСОБА_2, подана представником ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є споживачем житлово-комунальних послуг, які надавалися Фірмою «Т.М.М.» - ТОВ, а тому зобов'язаний сплачувати кошти за їх користування. При цьому, в рахунок погашення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з січня 2012 року по липень 2014 року судом враховано 69 123,56 грн, що були сплачені ОСОБА_5, а також застосовано строк позовної давності до вимог позивача за період з жовтня 2010 року по вересень 2011 року на суму 46 229,52 грн.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_1 що підтверджується Свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 від 04 березня 2004 року (а.с. 138 т. 1).

Згідно довідки №5 форми №3, виданої 28.05.2014 року Фірмою «Т.М.М.» - ТОВ, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, особистий рахунок відкритий на ОСОБА_8, яка у даній квартирі не зареєстрована (а.с. 6 т. 1).

Сторонами підтверджено, що Фірма «Т.М.М.» - ТОВ є експлуатуючою організацією будинку АДРЕСА_1, яка надає житлово-комунальні послуги мешканцям цього будинку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

У ч. 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України лише власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Так, тягар утримання майна лежить на власникові, що відповідає ст. 322 ЦК України, згідно якої власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України).

Аналогічні вимоги зазначені й у ст. 150 ЖК Української РСР, зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ч. 3 ст. 156 ЖК Української РСР спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 162 ЖК Української РСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Отже, системний аналіз вказаних вище норм матеріального права свідчить про те, що лише власнику належить право укладати договори про надання житлово-комунальних послуг. При цьому слід зазначити, що лише власник володіє правовстановлюючими документами на свою власність на підстав яких може бути укладений договір про надання послуг позивачем.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив, що він поселився в квартирі зі згоди власника цієї квартири, з якою у нього і виникли певні правовідносини щодо користування житлом. Будь-яких правовідносин між ним та позивачем немає. Жодних угод про надання послуг з позивачем він не укладав і відповідно не має перед позивачем жодних обов'язків. Підтвердив, що не є власником квартири.

Представник позивача також підтвердив той факт, що між ним та ОСОБА_2 не існує договору про надання послуг.

На зазначені норми матеріального права суд першої інстанції не звернув уваги та дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить посилання на зазначені обставини, протевідповідно ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Щодо апеляційної скарги Фірми «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю то з наведених підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319, ст. 322, ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150, ч. 3 ст. 156, ч. 1 ст. 162 ЖК Української РСР, ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 88, 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу Фірми «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Фірми «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Українець Л.Д.

Судді Оніщук М.І.

Шебуєва В.А.