АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області в складі:

головуючої Перепелюк І. Б.

суддів: Cавчук М.В., Яремка В.В.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю: представника апелянта

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління освіти Чернівецької міської ради, треті особи на стороні відповідача ОСОБА_2, гімназія №3 м.Чернівців про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 24 лютого 2016 року -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Управління освіти Чернівецької міської ради, треті особи на стороні відповідача ОСОБА_2, гімназія №3 м.Чернівців про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги обгрунтовувала слідуючими обставинами.

В жовтні 2002 року вона була прийнята на посаду вчителя французької мови в гімназію №3 м.Чернівців.

30.10.2014р. під час занять у школі її син ОСОБА_4 отримав травму внаслідок побиття однокласницею, у зв'язку з чим позивач перевела сина до іншої школи.

По вказаному факту, з метою вжиття відповідних заходів, чоловік позивача ОСОБА_5 звернувся з заявою до начальника управління освіти Чернівецької міської ради.

22-ц/794/562/ 2016р. Головуючий у 1 інстанції Данилюк М.І.

Категорія 54/55 доповідач Перепелюк І.Б.

На протязі двох тижнів після інциденту, директор гімназії почала погрожувати позивачу та давати неетичні пояснення її діям та діям її чоловіка. Не витримавши психологічного тиску та образ, позивач, не маючи на те наміру та доброї волі, 17.11.2014р. написала заяву про звільнення.

Однак, як вбачається з копії наказу про звільнення №2143 від 14.11.2014р., ОСОБА_1 було звільнено раніше, ніж вона написала заяву про звільнення, що свідчить про те, що її звільнення було сплановане директором гімназії.

Також позивач вказувала, що розрахунок з нею був здійснений 19.12.2014р., як вбачається з виписки по рахунку по картці для виплат.

При зверненні до суду позивач ОСОБА_1 зазначала, що строки, передбачені ст. 233 КЗпП України, були нею пропущені з поважних причин, а саме у звязку з тим, що вона протягом тривалого часу намагалась отримати у відповідача необхідні документи для звернення до суду, а саме копію заяви та наказу про звільнення, подання про звільнення.

Позивач просила поновити пропущений строк для звернення до суду, визнати незаконним та скасувати наказ № 2143-К від 14 листопада 2014 року про її звільнення; поновити її на посаді вчителя французької мови; стягнути з управління освіти Чернівецької міської ради на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 25537,40грн. з відрахуванням всіх платежів та зборів та стягнути з відповідача судовий збір на користь держави; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення її на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць у розмірі 2218,46грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 24 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить рішення скасувати та задовольнити позов в повному обсязі.

Апелянт вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим, посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції фактично проігнорував обґрунтування поважності причин пропуску строку, зазначивши, що звернення до органів виконавчої влади з приводу незаконного звільнення з роботи не зупиняє перебігу строку звернення до суду за захистом порушеного права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, рішення - залишити без змін з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що позивачем пропущений строк передбачений ст.ст.233, 234 КЗпП України звернення до суду і поважності причин пропуску цього строку не встановлено. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92р. «Про практику розгляду судами трудових спорів », встановлені ст.ст. 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він

поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки

звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних

причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у

позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує

не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і

обов'язки сторін.

По справах про звільнення за ст.38 КЗпП слід

перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений

ним орган примусили його подати заяву про звільнення.

Встановлено, що в жовтні 2002 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду вчителя французької мови у гімназію №3.

17.11.2014р. вона написала заяву про звільнення за власним бажанням та просила звільнити її з 14.11.2014р.

На підставі заяви позивача наказом № 2143-к від 14.11.2014р. ОСОБА_1 було звільнено.

За змістом ст. 38 КЗпП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

За відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно зі ст.ст. 47, 116 КЗпП, адміністрація зобов'язана у день звільнення працівника видати йому належно оформлену трудову книжку та провести з ним повний розрахунок.

Відповідно до п.4.1 ч.4 Наказу Міністерство праці України, Міністерство юстиції України і Міністерство соціального захисту населення України № 58 від 29.07.93р. «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

З копії книги обліку руху трудових книжок та вкладишів, яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що трудову книжку ОСОБА_1 отримала на підставі наказу № 2143-К від 14.11. 2014р., що підтверджується її підписом.

Заява позивача про звільнення її з посади вчителя французької мови за власним бажанням датується 17.11.2014р., однак позивач в заяві просила звільнити її з 14.11.2014р. при цьому перебуваючи на лікарняному.

Працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення. Водночас працівникові дається право відкликати раніше подану заяву про звільнення за власним бажанням. Це - безумовне право працівника.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП, не допускається звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд унаслідок тимчасової непрацездатності), а також у період перебування працівника у відпустці з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Стаття 38 КЗпП, що регулює порядок звільнення з ініціативи працівника, не містить прямої заборони на звільнення працівника, аналогічної до тієї, що міститься у ст.40 КЗпП. З огляду на це працівник може бути звільнений за власним бажанням у період тимчасової непрацездатності. Звільнення працівника за власним бажанням під час хвороби (відпустки) чи після її закінчення є законними.

З матеріалів справи, зокрема відповіді Управління держпраці у Чернівецькій області від 23.12.2015р. №530/0/04-2/15 на звернення позивача встановлено, що при реєстрації наказу про звільнення позивача в журналі реєстрації наказів з кадрових питань було допущено механічну помилку, а саме : в наказі помилково зазначена дата видачі 14.11.2014р., в той час, як фактично данний наказ був виданий 17.11.2014р.

Доводи ОСОБА_1 про те, що заяву про звільнення вона писала під психологічним тиском або примусом, не маючи на те наміру та доброї волі, жодним чином не підтверджені.

Апелянт посилається на те, що строк звернення до суду слід рахувати з часу надання органами виконавчої влади витребуваних позивачем та його представником документів, що потрібні були для підготовки позовної заяви до суду.

Ці доводи є безпідставними, оскільки відповідно до ст.137ЦПК України у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази. Клопотання про витребування доказів має бути подано до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті із залученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 на її звернення від 23.02.2015р. з Управління освіти Чернівецької міської ради отримала наступні документи : наказ про її звільнення № 2143-к від 14.11.2014р., наказ про її прийняття на роботу від 01.10.2012р., витяги з наказів від 01.10.2002р., від 18.09.2003р., від 18.09.2003р. та витяги з наказів навчального закладу, що стосуються заохочень та стягнень ОСОБА_1 за період 2003-2014рр. Зазначені документи позивач ОСОБА_1 отримала 17.03.2015р., що підтверджується її підписом на супровідному від 17.03.2015р. №01-15/399.

Отримавши зазначені документи 17.03.2015р., позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу лише 28.12.2015р.

Поважності причин пропуску строку звернення до суду із позовом про поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу апелянтом не представлено, а судом не встановлено.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду є правильним, доводи апеляційної скарги цього не спростовують.

Керуючись ст. ст.307, 308 ЦПК України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 24 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча (підпис)

Судді:(підписи)

З оригіналом вірно :