Справа № 697/1751/15-ц
№ пров. 2/697/22/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року

Канівський міськрайонний суд Черкаської області

в складі: головуючого - судді Льон О.М.

за участю секретаря с/з ОСОБА_1

позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представників відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Каневі Черкаської області справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 надала заяву про зміну підстави позову, в якій зазначила, що в період шлюбу вони з відповідачем придбали квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, яка належала їм на праві спільної сумісної власності в рівних частинах. Вказує, що вона та відповідач вселялись у вказану квартиру як її власники, а отже відповідач не вселявся як член сімї власника квартири. Вони розірвали шлюб в 1996 році і з цього моменту не ведуть спільного господарства та не проживали разом, тобто відповідач перестав бути членом сімї позивача. Так як відповідач 18.07.2003 року подарував їй належну йому частину квартири, він втратив своє право на проживання у вказаній квартирі з цього моменту, оскільки його право на проживання було похідним від права власності. Оскільки відповідач не проживає з грудня 2013 року в квартирі і не бажає добровільно знятись з реєстрації, на підставі ч.2 ст.405 ЦК України він втратив право користування цією квартирою, будь-яких угод про проживання відповідача в належній позивачу квартирі не укладалось. У звязку з тим, що відповідач під час проживання в квартирі періодично зловживав спиртними напоями (у зв'язку із чим у квартирі час від часу з'являлися невідомі особи), вона, побоюючись за свою безпеку та збереження речей змінила вхідний замок до квартири. Просить суд задовольнити позов та визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою № 13 будинку № 45 по вул. Героїв Дніпра в м. Каневі.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позов підтримав.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 заявлений позов не визнав, посилаючись на те, що квартиру АДРЕСА_2 придбали з позивачем у період шлюбу і незалежно від розірвання шлюбу у 1996 році він продовжував проживати у даній квартирі до травня 2014 року, оплачував комунальні послуги до січня 2015, після чого оформив субсидію. Однак з червня 2014 року позивач повернулась проживати у вказану квартиру і змінила замки у вхідних дверях, чим створила перешкоди в його користуванні. Підтверджує, що у 2003 році він подарував позивачу належну йому 1/2 частину даної квартири але з умовою його права проживання, про що вони усно домовились з позивачем. Просив відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні представники відповідача просили суд відмовити в позові.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі до 27.11.1996, під час шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 30.05.1992 Другою Канівською міською державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-846 (а.с.4).

27.11.1996 шлюб між сторонами було розірвано, про що відділом РАГС виконкому Канівської міської Ради народних депутатів Черкаської області було видано свідоцтво серії І-СР № 019132 (а.с.7).

Згідно свідоцтва про право власності від 24.06.1999, виданого приватним нотаріусом Канівського міського округу 24.06.1999 року ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за № 1-1427 (а.с.42), на підставі чинної на той час ст. 22 КпШС було посвідчено, що ОСОБА_2 в спільному сумісному майні подружжя, придбаному під час шлюбу належить право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3.

Згідно договору дарування від 18.07.2003, зареєстрованого в реєстрі за № 1347, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 належну йому на праві власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 (а.с. 4-5).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.06.2014, одноосібний власник квартири АДРЕСА_4 є позивач ОСОБА_2 ( а.с. 6).

Згідно довідки виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області від 27.08.2015 № 2854 вбачається, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 зареєстровані за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 4).

Згідно акту № 3 від 06.01.2016 (а.с.106) вбачається, що мешканці житлового будинку № 45 по вул. Героїв Дніпра в м. Каневі, а саме: ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 засвідчують, що ОСОБА_4, який зареєстрований в квартирі № 13, не проживає в даній квартирі з грудня 2013 року по даний час.

Згідно акту від 14.01.2016 (а.с.107) вбачається, що мешканці житлового будинку №18 по вул. Пилипенка в м. Каневі Черкаської області засвідчили, що ОСОБА_2 з квітня 2004 року по червень 2014 року фактично проживала в ІНФОРМАЦІЯ_2 (в кв. № 53 та № 2).

Допитана в суді свідок ОСОБА_8, показала, що постійно проживає у ІНФОРМАЦІЯ_3, тобто є безпосереднім сусідом сторін по справі, так як вхід до їх квартир обєднаний одним тамбуром і підтверджує, що ОСОБА_4 з грудня 2013 року не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_4, а позивач повернулась та проживає в даній квартирі з літа 2014 року, бачила лише у серпні 2015 року як ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розмовляли на подвірї біля будинку.

Допитаний в суді свідок ОСОБА_11 показав, що в квартирі АДРЕСА_5 проживає його матір, а тому він часто приїздить до неї на вихідні та святкові дні і підтверджує, що ОСОБА_4 з грудня 2013 року не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_4.

Допитана в суді свідок ОСОБА_12, показала, що її попереднє прізвище ОСОБА_10, вона постійно проживає у ІНФОРМАЦІЯ_5, тобто є безпосереднім сусідом сторін по справі, так як їх квартири на одному поверсі і підтверджує, що ОСОБА_4 з грудня 2013 року не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_4.

Допитана в суді свідок ОСОБА_13, показала, що постійно проживає у ІНФОРМАЦІЯ_6, тобто є сусідом сторін по справі, так як їх квартири знаходяться в одному підїзді і підтверджує, що у травні 2014 року ОСОБА_4 віддавав їй борг, але в її квартирі, чи був він в цей період у квартирі АДРЕСА_6 їй невідомо.

Допитані в суді свідки ОСОБА_14, ОСОБА_15 показали, що постійно проживають у квартирах відповідно №16 та № 17 будинку №45 по вул. Героїв Дніпра в м. Каневі, тобто є сусідами сторін по справі, так як їх квартири знаходяться в одному підїзді і вказують, що зі слів відповідача їм відомо, що у серпні 2015 року він не зміг потрапити до квартири АДРЕСА_6 у звязку із заміною позивачем замка на вхідних дверях.

З огляду на надані безпосередньо у суді покази свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, які не підтвердили у суді факт проживання відповідача у квартирі АДРЕСА_6 станом на травень 2014 року, суд критично оцінює акт № 76 від 10.02.2016, складений цими ж особами, як мешканцями квартир у вказаному будинку (ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_16М.) про факт проживання відповідача у вказаній квартирі в період до 11.05.2014 (а.с.94).

Посилання відповідача на оформлення субсидії за комунальні послуги за вказану квартиру з 27.11.2015 є необґрунтованим, поскільки позивач звернулась до суду з даним позовом до оформлення даної субсидії, а саме 28.08.2015.

Судом встановлено, що відповідач не вселявся до квартири як член сім'ї власника квартири, поскільки сторони вселялися у квартиру як її власники, що мали рівні права на володіння, користування та розпорядження нею, так як право користування квартирою відповідача було наслідком його права сумісної власності на цю квартиру.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 Житлового кодексу України (ЖК України), а саме дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство.

Судом встановлено, що з моменту розірвання шлюбу у 1996 році сторони не вели спільного господарства, та в подальшому разом не проживали і з цього часу відповідач перестав бути членом сім'ї позивача.

Згідно ст.156 ЖК України встановлено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Ч.1 ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Так як відповідач 18.07.2003 року подарував належну йому частину квартири позивачу, він втратив своє право на проживання у вказаній квартирі з цього моменту (оскільки його право на проживання було похідним від його права власності).

У випадку втрати власником його права власності на житло чинне законодавство України не передбачає збереження за ним права користування цим житлом.

Посилання відповідача на те, що він до 1996 року був членом сім'ї позивача є необґрунтованим, оскільки гарантії збереження права на користування житлом встановлені ст. 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України, не можуть застосовуватись до правовідносин, що мають місце між сторонами, які вселялись до квартири як власники, а не як члени сім'ї власника; із припиненням права власності особи на квартиру втрачається й право користування нею житловим приміщенням.

Такі висновки підтверджені правовою позицією Верховного Суду України висловленою під час розгляду справи № 6-158цс14 (постанова ВСУ від 05.11.2014 року).

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Виходячи з наведеного, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. При цьому втрата права користування жилим приміщенням є наслідком припинення права власності на жиле приміщення у колишнього власника житла.

Оскільки між позивачем та відповідачем після дарування відповідачем 1/2 частини квартири позивачу, не укладалось будь-яких договорів найму/оренди житлового приміщення, яким є квартира АДРЕСА_7, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Крім цього, аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, судом встановлено, що відповідач не проживає на спірній житловій площі в квартирі АДРЕСА_7 понад рік, а саме з грудня 2013 року без поважних причин, а тому втратив право користування зазначеним житловим приміщенням з підстав ч.2 ст.405 ЦК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 321, 383,391,405 ЦК України, та керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57-60, 61, 169, 212-215, 218, 219, 224 - 226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити .

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7, таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 13 будинку № 45 по вул. Героїв Дніпра в м. Каневі Черкаської області.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Черкаської області через Канівський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий О . М . Льон