Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №333/8697/14
Провадження №22ц/778/431/16 Головуючий у 1 інстанції: Ярошенко А.Г.
Суддя-доповідач: Каракуша К.В.
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:
головуючого судді: Гончар М.С.,
суддів: Стрелець Л.Г.
Каракуші К.В.
при секретарі: Путій Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2015 року за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, Головного управління національної гвардії України, третя особа Запорізька міська рада про виключення квартири зі складу службового житла, -

ВСТАНОВИЛА:
У листопаді 2014 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду з вказаним позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

У позові зазначали, що ОСОБА_1 проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 МВС України з 28.02.1995 року та був звільнений в запас 17.02.2006 року за п. 63 «в» Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України (за станом здоров`я) наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 5 о/с від 13.02.2006 року.

На підставі розпорядження Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради № 762р від 20.04.2004 року виконавчим комітетом Запорізької міської ради ОСОБА_1 на родину з 4 осіб було видано ордер № 76-К від 23.04.2004 року на службове житлове приміщення трикімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , в якій позивачі зареєстровані і проживають з 20.05.2004 року.

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 із заявою про виключення квартири із складу службового житла. Рішенням житлово-побутової комісії військової частини йому було відмовлено у задоволенні цієї заяви. Оскільки ОСОБА_1 на час звільнення в запас за станом здоров`я мав загальну календарну вислугу 20 років 06 місяців 25 днів, тобто термін, який перевищує 10 років, він разом з членами родини не підлягає виселенню з службового житлового приміщення, тому у відповідача відсутні правові підстави використовувати спірне житло у якості службового.

Посилаючись на ці обставини, просили суд зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України надати на адресу Запорізької міської ради клопотання про виключення квартири АДРЕСА_2 зі складу службового житла.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2015 року відмовлено у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення сторін апеляційного провадження, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

На підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд виходив з того, що позивачами пропущено строк позовної давності, проте колегія суддів не погоджується з такими висновками суду виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 МВС України з 28.02.1995 року та його було звільнено в запас 17.02.2006 року.

Під час проходження військової служби на підставі ордеру №76-К від 23.04.2004 року ОСОБА_1 на склад родини з 4 осіб отримав службове житло - трикімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 (а.с.6), де мешкають позивачі в теперішній час.

Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від від 08 серпня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23 жовтня 2013 року, позов військової частини НОМЕР_1 МВС України про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 (позивачів у цій справі) із вказаного службової квартири відмовлено (а.с.37-38).

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 із заявою про виключення вказаної квартири із складу службової. Рішенням житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_1 від 31 січня 2014 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Позивачі, посилаючись на те, що ОСОБА_1 на час звільнення мав загальну вислугу більше 20 років і він разом з ними, як членами його родини, не підлягають виселенню із службового житла, у відповідача відсутні правові підстави для використання спірного житлового житла у якості службового, просили зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України звернутись до Запорізької міської ради з клопотанням про виключення цієї квартири із складу службової.

Порядок надання військовослужбовцям службового житла, як і виключення такого житла із складу службового регламентується приписами ЖК України, Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловим приміщенням, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №1081 від 03.08.2006 року та Інструкцією з організації забезпечення, надання військовослужбовцям Національної Гвардії України та членам їх сімей житлового приміщення, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ №278 від 28.07.2007 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за №942/14209 від 15.08.2007 року.

У відповідності до п.11 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловим приміщенням, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1081 від 03.08.2006 року житлове приміщення виключається з числа службового, якщо відпала потреба в його використанні, а також якщо в установленому порядку його виключено з числа житлових приміщень.

Згідно до п.3.6, п.3.7.3 Інструкції з організації забезпечення, надання військовослужбовцям Національної Гвардії України та членам їх сімей житлового приміщення, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ №278 від 28.07.2007 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за №942/14209 від 15.08.2007 року у Головному управлінні Національної гвардії України наказом командувача Національної гвардії України створюється центральна житлово-побутова комісія, яка здійснює контроль за обліком і розподілом житлової площі у військових частинах Національної гвардії України, а також веде власний облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та надає дозвіл на переведення житлової площі з державного житлового фонду в комунальну власність. До компетенції центральної житлово-побутової комісії також входить розгляд пропозицій командування військових частин та прийняття рішення щодо включення (виключення) житлового приміщення до (із) числа службового.

Таким чином, вирішення питання про виключення житлового приміщення із числа службових належить до компетенції центральної житлово-побутової комісії Головного управління Національної гвардії України.

Ухвалою суду першої інстанції від 21 січня 2015 року до участі у справі залучено Головне управління Національної гвардії України (а.с.82).

Проте матеріали справи не містять позовних вимог проти Головного управління Національної гвардії України, до компетенції якого входить вирішення питання про виключення спірного житла з числа службового.

Твердження апеляційної скарги про те, що позивач звертався із заявою про залишення без розгляду позову до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України є належним чином не підтвердженими, оскільки матеріали справи не містять такої письмової заяви позивача, тому у суду першої інстанції не було правових підстав для постановлення ухвали про залишення позовних вимог до військової частини без розгляду.

До того ж, позивач не скористався правами передбаченими ст.31 ЦПК України щодо позовних вимог, і позовні вимоги залишились незмінними, а саме, позивач просив суд зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України надати на адресу Запорізької міської ради клопотання про виключення квартири з числа службових (а.с.2-4).

Правом визначити предмет та підстави позову наділений лише позивач, який розпоряджається таким правом на власний розсуд (ст. ст. 11, 27, 31 ЦПК України).

Відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Зважаючи на викладене, колегія суддів у відповідності до вимог ст.11, 303 ЦПК України вважає, що у задоволенні позовних вимог про зобов`язання військову частину надати клопотання до Запорізької міської ради про виключення вказаної квартири зі складу службового житла не підлягає задоволенню, оскільки військова частина є неповноважною особою у спірних правовідносинах, до того ж відсутні докази про те, що у Головного управління Національної гвардії України відпала потреба у використанні даного жилого приміщення як службового.

Суд першої інстанції неправильно визначив підставу відмови у задоволенні позову у вигляді пропуску строку позовної давності, оскільки сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні в порядку п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314,317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2015 року по цій справі змінити в частині правого обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте воно може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Судді: