Справа № 303/1854/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

28 жовтня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Леска В.В.

суддів - Готри Т.Ю., Джуги С.Д.

при секретарі - Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ПАТ «ВіЕс Банк», приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Іванчової Наталії Сергіївни про визнання договору іпотеки недійсним, зобов'язання зняти заборону на відчуження предмета іпотеки і виключення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 в інтересах позивачки ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 червня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, ПАТ «ВіЕс Банк» (правонаступник ВАТ «Електрон Банк»), приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Іванчової Н.С. про визнання договору іпотеки недійсним, зобов'язання зняти заборону на відчуження предмета іпотеки і виключення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек.

Позивач зазначала, що з 10 листопада 1990 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, під час якого ними спільно було придбано земельну ділянку площею 0,0853 га за адресою: АДРЕСА_1, Крім того, під час шлюбу було придбано кафе, лазню та кухню загальною площею 131,3 м.кв., до яких примикають наступні будови: бесідка літера «Б», бесідка літера «В», вбиральня літера «Г», кафе літера «Д», лазня літера «Ж», насосна літера «З», споруди літери № 1, 2, насос літера «Н», септик літера «Н1», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, а також кафе-ресторан, загальною площею 403,46 м.кв., що розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Згодом їй стало відомо, що без її згоди спільне майно було передано в іпотеку відповідно до договору іпотеки від 06 червня 2008 року, укладеного між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_2 У зв'язку з цим підставою для визнання недійсним договору іпотеки вважає відсутність згоди одного з подружжя на укладення цього договору щодо спільного майна, право власності на яке виникло на підставі ст. 60 СК України, оскільки майно було придбане під час шлюбу.

Посилаючись на вказані обставини, просила визнати недійсним договір іпотеки від 06 червня 2008 року, укладений між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_2, застосувати наслідки недійсності правочину і зобов'язати приватного нотаріуса Мукачівського нотаріального округу Іванчову Н.С. зняти заборону відчуження предмета іпотеки та виключити відповідні записи з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна й з Державного реєстру іпотек.

У судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_5 додатково зазначив, що договір іпотеки має бути також визнаний недійсним і з тих підстав, що відповідно до кредитного договору № KF 49840 від 06.06.2008 року банк надав відповідачу ОСОБА_2 кредит у розмірі 150000 доларів США, а відповідно до оспорюваного договору іпотеки, предмет іпотеки передається для забезпечення виконання зобов'язань за кредитом в сумі 350000 доларів США. На його думку, зазначене свідчить про недотримання порядку укладання та посвідчення договору іпотеки.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 10 червня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ПАТ «ВіЕс Банк», приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Іванчова Наталія Сергіївна про визнання договору іпотеки недійсним, зобов'язання зняти заборону на відчуження предмета іпотеки і виключення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек відмовлено.

У апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_4 порушує питання про скасування рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 червня 2016 року та ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з'ясуванням обставин, на які посилався позивач, що потягло за собою ухвалення незаконного, необґрунтованого і необ'єктивного рішення.

Межі доводів апеляційної скарги - судом першої інстанції не взята до уваги суттєва різниця в сумі кредиту та розмірі основного зобов'язання, зазначеного в оскаржуваному договорі іпотеки, що на думку апелянта, є підставою для визнання договору недійсним, так як недотримана форма його укладення. Крім того, поза увагою суду залишився той факт, що правочин щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю, при поданні для нотаріального посвідчення повинен бути підписаний всіма співвласниками цього майна і в ньому повинно бути посилання на згоду другого з подружжя із зазначенням реєстрового номеру та дати надання такої згоди. Оскільки позивачка згоди на укладення договору іпотеки не надавала, в договорі не вказано про її згоду, в договорі вказано невірну суму основного зобов'язання, це є підставами для визнання договору іпотеки недійсним та задоволення інших заявлених позовних вимог.

Сторони в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, а представник ПАТ «ВіЕс Банк» Михайлишин В.М. надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України справу розглянуто у відсутності сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 197 ЦПК).

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень Верховного Суду України, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

За змістом ст.ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпечувального іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність згоди одного з подружжя на укладення іншим договору іпотеки з передачею в іпотеку майна, що є спільною власністю подружжя, сама по собі не може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсним, та враховуючи те, що позивачка ОСОБА_1 надала належним чином оформлену згоду на передачу в іпотеку належного їй спільно із чоловіком майна, зробив вірні висновки про те, що підстави для визнання договору іпотеки недійсним відсутні, з чим погоджується і колегія суддів.

Зазначені висновки суду узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, яка є обов'язковою для всіх судів України (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК), згідно якої іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, тобто ніяким чином не порушує права власності іншого члена подружжя. Крім того, відсутність згоди іншого члена подружжя сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Матеріалами справи встановлено та знайшло своє підтвердження в судових засіданнях судів першої та апеляційної інстанції те, що 06 червня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № KF 49840 від 06 червня 2008 року, відповідно до якого відповідачу ОСОБА_2 було надано кредит у розмірі 150000 доларів США з кінцевим терміном повернення 05 червня 2023 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 06 червня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та відповідачем ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір, згідно з умовами якого ОСОБА_2 в забезпечення виконання умов кредитного договору передав банку в іпотеку земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кафе, лазню та кухню, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, та кафе-ресторан, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Зазначене майно є спільним майном подружжя, набутим під час шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, укладеним 10.11.1990 року, зареєстрованим виконкомом Ключарківської сільської Ради народних депутатів, актовий запис № 31 (Свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 10.11.1990 року).

Встановлено, що на виконання вимог ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» при укладанні договору іпотеки та його нотаріальному посвідченні до нього було додано нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_1 від 06 червня 2008 року, відповідно до якої остання дала згоду на передачу в іпотеку зазначеного вище нерухомого майна, яке було придбано за спільно набуті грошові кошти під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Заяву-згоду, зареєстровано в реєстрі за № 1708 (а.с. 46).

Крім того, встановлено, що позивачка ОСОБА_1 надала свою письмову згоду також і на укладення її чоловіком кредитного договору № KF 49840 від 06.06.2008 року, про свідчить її особистий підпис на договорі кредиту (а.с. 76).

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи й ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги - скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Твердження позивачки та її представника про те, що додатковою підставою для визнання договору іпотеки недійсним є зазначення в ньому суми основного зобов'язання більшою ніж в договорі кредиту, не можуть бути взяті до уваги, як такі, що не грунтуються на нормах закону та суттєвого значення не мають, оскільки судом встановлено, що це є технічною помилкою, й підтверджується витягом про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек № 19016213 від 06.06.2008 року, згідно якого внесено реєстраційний запис до реєстру на підставі оспорюваного договору іпотеки, де розмір основного зобов'язання визначено у сумі 150000 доларів США.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального чи процесуального права

У відповідності до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на обставини, встановлені у справі в їх об'єктивній сукупності, та з врахуванням вищезазначених норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскарженого рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 в інтересах позивачки ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: