Справа № 345/3783/15-ц
Провадження № 22-ц/779/573/2016
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О. І.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Малєєва А.Ю.,

суддів: Васильковського В.М., Меленко О.Є.,

секретаря Яковин М.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, відділу державної виконавчої служби Калуського міськрайонного управління юстиції про визначення розміру заборгованості по аліментах,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 січня 2016 року позов ОСОБА_3 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2, не працюючого, в користь ОСОБА_3 неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 3366 грн, 243,60 грн судового збору та 500 грн за надання юридичної допомоги. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, відділу державної виконавчої служби Калуського міськрайонного управління юстиції про визначення розміру заборгованості по аліментах відмовлено.

Відповідач-позивач ОСОБА_2 оскаржив указане рішення в апеляційному порядку, оскільки вважає його незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Апелянт вказав, що ним надані суду докази того, що заборгованість утворилася не з його вини, а з вини первісної позивачки, яка до травня 2015 року не ставила питання про зміну розміру аліментів чи наявність самої заборгованості. Долучений розрахунок про сплату аліментів заперечує факт нерегулярності їх сплати. На думку апелянта, судом не враховано його стан здоровя що підтверджений медичними довідками (а.с. 122-127), хвороби і смерть близьких і його матеріальний стан (відсутність роботи) (а.с. 121). ОСОБА_2 з посиланням на п. 22 Постанови пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.06.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківств, материнства та стягнення аліментів» зазначив, що суд може зменшити розмір неустойки, а за передбачених ст. 197 СК України повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Невмотивованим, на думку ОСОБА_2, є рішення ще з тих підстав, що судом першої інстанції не обґрунтовано застосування ст. 182 СК України при обчисленні заборгованості, оскільки на момент прийняття нового Сімейного кодексу України, попереднє судове рішення від 2003 року і виконавчий лист по ньому ніхто не відкликав і до травня 2015 року. Також судом не включено суми по квитанціях, які відповідачем долучено за період з 01.12.2007 по 31.01.2015 згідно з яких було сплачено на 26662 грн більше ніж вказано державним виконавцем в розрахунку (а.с. 63-67).

Просить рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 січня 2016 року скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову, а зустрічний позов задовольнити.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити з указаних у ній мотивів.

Позивач проти доводів апеляційної скарги заперечила, просила її відхилити з огляду на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Заперечила, що квитанції про сплату різних сум це виконання аліментних зобовязань, таких коштів вона не отримувала. Тому розрахунок державного виконавця вірний.

Представник ВДВС апеляційну скаргу заперечила і вказала, що у неї є виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 аліментів, які останній сплачував самостійно, нерегулярно і у різних розмірах. Розрахунок вона проводила по платіжних документах, які надавав боржник. Ті квитанції, на які посилається відповідач нічого не вказують про те, що це виконання аліментних зобовязань.

Заслухавши сторони, суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити з таких підстав.

Згідно матеріалів справи, виконавчим листом Калуського міськрайонного суду №2-1706/2003 від 27.08.2003 відбувається стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини, сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку щомісячно, до досягнення ним повноліття (а.с.11, 55).

Відповідно до розрахунку державного виконавця Відділу ДВС Калуського МРУЮ заборгованість по аліментах ОСОБА_2 по виконавчому листу за період з липня 2006 року по травень 2015 року становить 15 969,20 грн (а.с.12, 59).

Згідно повторного розрахунку державного виконавця Відділу ДВС Калуського МРУЮ заборгованість відповідача по аліментах за виконавчим листом № 2-1706/2003 за період з липня 2006 року по травень 2015 року становить 10 272,51 грн (а.с.60).

Відповідно до копії Довідки від 08.05.2015 КП «ЖЕО № 4» ОСОБА_3 зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2, а також ОСОБА_2 колишній чоловік та ОСОБА_5 син (а.с. 13).

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 01.07.2015 було змінено розмір аліментів на тверду грошову суму у розмірі 700 грн щомісячно (а.с.56-58).

На а.с. 67-73 містяться розрахунки сум фактично сплачених аліментів за період 2007-2015 років, здійснений відповідачем.

Згідно копії Трудової книжки відповідача, в квітні 2015 йому закінчено виплату допомоги по безробіттю (а.с. 121).

На а.с. 122-127 містяться виписки з медичної картки хворого ОСОБА_2

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, положення ст. 196 СК України, п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», а також позицію Верховного Суду України від 11.09.2013 по справі № 6-81 цс13, дійшов обґрунтованого висновку, що про стягнення з ОСОБА_2 неустойки за прострочення сплати аліментів у розмірі 3366 грн. Крім того, судом вірно, з дотриманням вимог ст. 57 60 ЦПК України, оцінені надані відповідачем-позивачем докази щодо визнання відсутності у нього заборгованості, які не знайшли свого підтвердження.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки статтею 180 СК України встановлено обовязок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі статтею 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення.

Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, то строк виконання цього обовязку буде різним, а тому кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Отже, пеня за прострочення зі сплати аліментів нараховується за кожним періодичним платежем окремо з дня порушення платником аліментів свого обовязку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, після чого розмір нарахованої пені за кожним щомісячним платежем підсумовується та визначається загальна сума пені за порушення аліментних зобовязань.

Саме таких висновків дійшов суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги. Доводи апелянта ґрунтуються на тому, що він сплатив більшу суму, а тому розрахунок невірний. Ці твердження судом правильно оцінені як такі, що не підтверджені доказами, а тому апеляція з цих підстав задоволенню не підлягає. Ще апелянт посилався на те, що відсутня його вина у неналежному виконанні зобовязань по сплаті аліментів. Апелянт знав про виконавче провадження і звітував перед виконавцем, надаючи платіжні документи про виконання. Апелянт сплачував нерегулярно і різні суми, які визначав сам, не виконуючи тих гарантій щомісячного забезпечення дитини, які було встановлено судом. Саме за таке ставлення до виконання зобовязань законом передбачено стягнення неустойки. Розрахунок неустойки, визначений судом першої інстанції, відповідає матеріалам справи і закону.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, тому колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий А.Ю. Малєєв

Судді: В.М. Васильковський

ОСОБА_6