Справа № 147/1249/15-ц
Провадження №2/147/15/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2016 року смт Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді: Костюк Г.М.,

при секретарі: Кучер І.В.,

за участю представника позивача: ОСОБА_1,

відповідача: ОСОБА_2,

представника відповідача: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Тростянець цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 02.09.2014 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав від нього кошти в сумі 29 578,00 доларів США зі строком повернення до кінця поточного року. Факт отримання коштів та кінцевий термін повернення боргу було посвідчено розпискою ОСОБА_2 Відповідач свої зобовязання в установлений строк не виконав, тому позивач, з врахуванням збільшених позовних вимог, просить стягнути з останнього на його користь суму заборгованості в розмірі 3 342 682,31 грн., що складається з основного боргу 784 766,40 грн., 3 % річних 19 265,12 грн., процентів за користування позикою 164 428,21 грн., неустойки в сумі 2 344 222,58 грн. У відшкодування моральної шкоди просив стягнути з відповідача 30 000,00 грн., мотивуючи тим, що він хворіє на важке захворювання нирок, очікує операції з трансплантації нирок, проходить дороге лікування гемодіалізом. Неповернення коштів, неможливість оплатити операцію, страх за своє життя у звязку з цим спричиняє йому моральні страждання. Просив також стягнути на його користь витрати, повязані з оплатою правової допомоги.

Позивач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_1 в судовому засіданні кожен окремо позовні вимоги підтримали за обставин, викладених у позові, просили їх задовольнити. Позивач пояснив, що 02.09.2014 року він передав ОСОБА_2 на його прохання грошові кошти в сумі 29 578,00 доларів США з умовою повернення до кінця року. ОСОБА_2 власноруч написав розписку про отримання коштів. Згідно розписки вони погодили неустойку 1% за кожен день прострочення. Розписка написана в присутності свідка. Тиску на ОСОБА_2 він не чинив, не погрожував, записок з погрозами не писав. Відповідач ухиляється від виконання обовязку повернути борг, тому просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю. За обставин, викладених у письмових запереченнях проти позову (а.с.114), просили в позові відмовити.

Відповідач впродовж судового розгляду змінював свої пояснення щодо обставин написання ним боргової розписки, отримання коштів та їх повернення. Зокрема, спершу пояснив, що розписка була написана 02.10.2014 року. В подальшому визнав, що боргова розписка була написана ним 02.09.2014 року у нього дома в присутності позивача та свідка, який приїхав з ним. Отримав від ОСОБА_4 29 000,00 доларів США. В подальшому зазначив, що гроші в той день не отримував, розписка писалась без грошей. Ще у 2011 році він позичив 30 000,00 долів США у ОСОБА_4 на придбання автомобіля DAF. Тоді гроші позичив без написання розписок, оскільки мав з позивачем товариські стосунки. Домовленості про проценти не було. В рахунок того боргу повертав позивачу готівкою кошти, однак розписок про це не брав у ОСОБА_4 У себе в нотатнику відмічав суми повернутих грошей. Станом на 01.10.2014 року він повернув позивачу в доларах 26 847, та 19.10.2014 року 6 000,00 доларів, і ще 100,00 доларів. Передавав гроші на лікування самого ОСОБА_4, його дитини, оплатив установку памятника на могилу діда позивача. Відповідач не зміг пояснити чому за відсутності домовленості про проценти, неустойку сплатив ОСОБА_4 суму, що перевищує позичену, та продовжував проводити проплати у гривнях на карту «Приватбанку» ОСОБА_4 ОСОБА_4 вимагав повернення всього боргу, нервувався, приїздив до них додому, влаштовував істерики, погрожував спалити хату, залишив записку з погрозами, яку знайшла після його візиту дружина. В міліцію не звертався з приводу такої поведінки позивача. В черговий приїзд ОСОБА_4, під його тиском написав власноруч розписку 02.09.2014 року. Просив у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача просить визнати розписку про отримання в борг 29 578 доларів США у ОСОБА_4 нікчемним правочином, у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено, що 02.09.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів, згідно з яким останній отримав від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 29 578 доларів США. На підтвердження укладення вказаного договору ОСОБА_2 була складена письмова розписка.

Як вбачається із письмової розписки 02.09.2014 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 кошти в сумі 29 578 доларів США, з умовою повернути позичені кошти за поточний рік (а.с.100).

Встановленим фактам відповідають правовідносини, що регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ч.2 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути продавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 207 ч.1 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідач заперечував проти позову, вказував, що погасив перед позивачем борг за отримані у 2011 році кошти на придбання автомобіля. Тоді ним від ОСОБА_4 було отримано 29000 доларів. До 2014 року цей борг він погасив частинами, перерахуванням на картку позивача, особисто передаючи в різних сумах від двохсот до двох тисяч гривен, від тисячі до пяти тисяч доларів готівкою. Цей борг виплачено більш ніж було позичено, з врахуванням відсотків. Розписка від 02.09.2014 року ним написана під примусом з боку позивача, який погрозами фізичної розправи, знищення майна вимагав повернення боргу, і як гарантія його повернення примусив написати його дану розписку. У звязку з чим вважає дану розписку нікчемним правочином.

За клопотанням відповідача на підтвердження вказаних обставин допитані свідки дружина ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Зокрема, свідок ОСОБА_5 пояснила, що чоловік у 2011 році позичив у ОСОБА_4 гроші на придбання автомобіля. На яких умовах були позичені гроші вона не знає. Цей борг повернуто повністю, оскільки чоловік будь-які вільні гроші з сім'ї забирав та віддавав ОСОБА_4 Однак той нервувався через гроші, вимагав негайного повернення, приїздив до них додому і тоді, коли чоловіка не було. Облив хату соляркою, залишив записку з погрозами. Іншого разу намагався розлити солярку в хаті. 02.09.2014 року ОСОБА_4 в супроводі іншого чоловіка приїхав до чоловіка. Вони сиділи в альтанці у дворі. Вона була в хаті, де доглядала стареньку, лежачу матір. Періодично поглядала у вікно за присутніми чоловіками. Вона не бачила як передавались гроші, як чоловік писав розписку. Після відїзду ОСОБА_4 чоловік повідомив, що написав таку розписку. Грошей чоловік не мав при собі. З приводу погроз ОСОБА_4 знищити майно, після облиття хати соляркою, після того, як знайшла на порозі записку з погрозами до правоохоронних органів не звертались. При передачі грошей ОСОБА_4, принаймі вона, від останнього розписок про отримання ним коштів не вимагала.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що не пригадує якого числа, було тепло, приїхав до ОСОБА_2 Вони товариші, один час разом збирались їхати на заробітки за кордон. Застав там ОСОБА_4, який з каністрою бігав по хаті. Він його заспокоїв, переконав нічого не робити поганого. Міліцію не викликали, оскільки мали намір з ОСОБА_2 їхати за кордон на заробітки, та не хотіли мати клопоту з міліцією. У його присутності розписка не писалась, гроші не передавались. Про те, що така розписка написана дізнався зі слів самого ОСОБА_2, якого ця обставина дуже пригнічувала. ОСОБА_2 у 2011 році купував автомобіль. Гроші на це позичив у ОСОБА_4, на яких умовах йому не відомо.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що у 2013 році разом із своїм товаришем ОСОБА_10 купив у ОСОБА_2 автомобіль DAF, оформили договір. Обумовлена сума передавалась ОСОБА_2 частинами. Останню суму, рівну 6000,00 доларів мали передати у жовтні. Гроші були в гривневому еквіваленті. Передали їх дружині ОСОБА_2 Вона відразу мала їх передати ОСОБА_11 ОСОБА_5 відмовилась приймати гроші гривнями. Банки були зачинені, обміняти гроші не було де, тому знайшли де таку суму позичити. В результаті 6000,00 доларів по розписці передали ОСОБА_5, а та передала їх ОСОБА_11

Свідок ОСОБА_9, будучи допитаним в судовому засіданні 25.12.2015 року пояснив, що на прохання ОСОБА_2 передав близько двох років тому для ОСОБА_4 2000,00 грн. на лікування. Про борг ОСОБА_2 знає зі слів самого ОСОБА_2 та його дружини, яка доводиться йому родичкою.

Свідок ОСОБА_8 показав, що за життя дід ОСОБА_4 замовив собі памятник на могилу. Памятник зберігався у нього на складі. Коли прийшов час встановлювати, за роботу з його установки в сумі 7000,00 грн. розрахувався ОСОБА_2 Документів про це немає.

Допитаний був судом також за клопотанням представника позивача свідок ОСОБА_12, який пояснив, що 02.09.2014 року на прохання ОСОБА_4 поїхав з ним до смт Тростянець до ОСОБА_2 Сиділи з ним в альтанці, він пригощав їх кавою. В розмову не втручався, її зміст його не цікавив. З альтанки відлучався відповісти на телефонні дзвінки. Ніхто нікому не погрожував, ні до чого не примушував. Передачі грошей не бачив, адже відлучався. ОСОБА_4 мав при собі сумочку через плече. Розписку ОСОБА_2 написав добровільно, самостійно, спокійно, без примусу. Він, свідок, посвідчив написання розписки в його присутності.

Таким чином, відповідач переконував суд в тому, що ОСОБА_4 є недобросовісним позикодавцем, позика була безвалютною.

Відповідно до положень ст. 1051 ЦК України тягар доказування обставин стосовно непередання грошових коштів за договором позики, покладається на сторону, яка посилається на таку обставину.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК.

Позивач зазначені обставини показаннями свідків не довів. Допитані свідки перебувають у родинних, дружніх, товариських стосунках із ОСОБА_2, а тому не можуть сприйматися судом як щирі. Крім того, жоден із цих свідків не був очевидцем написання розписки без передачі грошей. Дані обставини їм відомі зі слів самого відповідача та його дружини.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, діє презумпція правомірності правочину, поки протилежне не буде доведено стороною, яка проти цього заперечує.

Обставини написання розписки під психологічним тиском, погрозами розправи, знищення майна відповідач доводив запискою з погрозами, яку зі слів дружини відповідача позивач залишив після облиття хати соляркою. Відповідач та його представник клопотали про призначення почеркознавчої експертизи даної записки з метою встановлення її авторства позивачу. Суд відмовив у задоволенні зазначеного клопотання. Мотиви прийнятого рішення судом наведені в ухвалі від 03.02.2016 року.

Поряд з цим суд звертає увагу на ту обставину, що заявлення такого клопотання відповідачем не було спрямоване на встановлення обставин даної справи. Зокрема, відповідач і його представник графологічною експертизою мали намір доводити авторство записки позивачу.

На виконання вимог ч.4 ст. 10 ЦПК України, у звязку з неумотивованістю такого письмового клопотання, суд в судовому засіданні зясував у відповідача та його представника якого виду експертизу вони просять призначити, на встановлення яких обставин, які запитання слід поставити на вирішення експерта, яка експертна установа може провести такого виду експертизу, чи обізнаний відповідач про вартість такої експертизи і чи гарантує її оплату. Встановлено, що за допомогою графологічної експертизи відповідач бажав отримати відповідь на питання чи належить автору ОСОБА_4 авторство записки.

Однак, ані почеркознавча експертиза, яка ідентифікує виконавця тексту, ані авторознавча, яка ідентифікує автора тексту, не дають відповіді на питання коли, за яких умов написаний текст. Саме по собі вирішення питання авторства тексту погроз не доводить написання розписки 02.09.2014 року під примусом.

Така позиція відповідача та його представника вказує на намагання відволікти увагу суду від встановлення дійсних обставин справи. Ні сам відповідач, будучи з його слів, безпосереднім очевидцем неправомірних дій позивача, ні його дружина до правоохоронних органів жодного разу не звертались, обґрунтовуючи неможливістю доказати такі дії позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, суд приходить до висновку, що визначеними законом засобами доказування відповідач не довів обставини безвалютності розписки від 02.09.2015 року та написання її під примусом і тиском.

Кожна із сторін у даному спорі вказувала на те, що між ними існували грошові зобовязання за договором позики від 2011 року. Позивач стверджував про те, що у звязку з виконанням того боргу на виконання вимог закону позичальнику ОСОБА_2 була повернута боргова розписка. Її копія не виготовлялась. 02.09.2014 року виникли грошові зобовязання між сторонами на підставі нової розписки. Відповідач же стверджував про те, що між ними існують боргові зобовязання за договором позики від 2011 року. Саме на його виконання він до 2014 року у різний спосіб, різними сумами, у гривні, у іноземній валюті доларах, передавав ОСОБА_4 гроші. Підрахував, що в цілому передав ОСОБА_4 близько 31 000,00 доларів, при позичених 29 000,00 доларів. Надмірну суму пояснив відсотками. Разом з цим, відповідач пояснив, що про розмір відсотків, як і про їх сплату з ОСОБА_4 не домовлялись.

З матеріалів справи, а саме квитанції терміналу «Приватбанк», датованої 24.07.2014 року, поданої відповідачем (а.с117), вбачається, що на картку позивача, номер рахунку відповідає номеру з банківської виписки, було перераховано 3500,00 грн. Однак, жодна із сторін на підтвердження своїх тверджень, не довела чи дійсно у 2011 році це були боргові зобовязання, в якій сумі мали місце боргові зобовязання та на яких умовах. А тому суд вважає встановленим факт отримання ОСОБА_2 02.09.2014 року позики на суму 29 578 доларів США, та часткове погашення боргу після написання розписки.

Отже, письмова розписка, яка містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів на підставі наведених вище положень Цивільного кодексу України, є належним доказом, що свідчить про укладення договору позики. ОСОБА_13 позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15. У цій же справі Верховний Суд України сказав, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Встановлено, що станом на час розгляду справи відповідач позики в повному обсязі не повернув.

Суд приходить до висновку, що сторони в належній формі досягли згоди з істотних умов договору щодо його предмету і строку виконання і даний договір відповідає вимогам ст. 1046 ЦК України.

Відповідно до виписки по картковому рахунку ОСОБА_4 в ПАТ КБ «Приватбанк», належність якого позивачу відповідачем не оспорюється, за період з 01.01.2015 року по 19.10.2015 року, відповідачем на зазначений рахунок переводились кошти в різних сумах за вирахуванням комісії. Зокрема: 15.05.2015 року - 993,01 грн., 05.06.2015 року 1132,31 грн., 12.07.2015 року 1098,00 грн., 12.08.2015 року 1142,26 грн., 07.09.2015 року -1092,51 грн., а всього - 5452,60 грн. (а.с.112). Перерахування на вказаний рахунок зазначених сум підтвердив відповідач, надавши чеки по операціям через термінал «Приватбанку» (а.с.118,119,122,123).

Відповідач в судовому засіданні пояснив, що позивачу 19.10.2014 року також в рахунок погашення боргу було передано 6 000 доларів. Дану суму в присутності свідків передала його дружина ОСОБА_5 дружині позивача ОСОБА_11 Позивач знаходився на лікуванні, сам відповідач на роботі в м. Києві, тому передачі коштів особисто між ними не було. Зазначена сума була отримана від ОСОБА_10 за проданий йому автомобіль «DAF» та відразу передана, за погодженням в телефонному режимі з позивачем, його дружині. Про що була написана розписка.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_11 пояснили, що дійсно мало місце отримання ОСОБА_11 грошей в сумі 6000,00 доларів США. Не заперечив і отримання цих коштів позивач, однак як і його дружина пояснив, що гроші були отримані за попереднім договором позики з відповідачем від 2011 року.

Дані твердження позивача не знайшли свого підтвердження. 6 000,00 доларів США були отримані 19.10.2014 року позивачем після написання ОСОБА_2 боргової розписки від 02.09.2014 року, а тому суд вважає ці кошти частковим виконанням зобовязання за договором позики.

Таким чином, в установлений строк відповідач ОСОБА_2 не виконав в повному обсязі своє зобовязання, тим самим порушив вимоги ч.1 ст. 1049 ЦК України, згідно якої позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві (ч.3 ст. 1049 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 533 ЦК України гривневий еквівалент валюти боргу визначається на день здійснення платежу за офіційним курсом відповідної валюти.

За офіційним курсом НБУ 1 долар США до гривні становив: 05.06.2015 року 21,01 грн., 15.05.2015 року 20,57 грн., 12.07.2015 року 21,84 грн., 12.08.2015 року 21,37 грн., 07.09.2015 року 21,94 грн.

Таким чином, за договором позики від 02.09.2014 року відповідачем повернуто позивачу загалом 6255,42 доларів США, що складаються із 6000 доларів США, переданих дружиною позивача, та сум, перерахованих на картковий рахунок позивача в гривні, що станом на день здійснення платежів, відповідно до ст.553 ЦК України еквівалентно 225,42 доларам США: 05.06.2015 року 53,89 долара США (1132,31 грн.?21,01 грн.); 15.05.2015 року - 48,27 доларів США (993,01 грн.?20,57 грн.); 12.07.2015 року 50,02 доларів США (1092,51 грн.?21,84 грн.); 12.08.2015 року 53,45 долари США (1142,26 грн.?21,37 грн.); 07.09.2015 року 49,79 долари США (1092,51 грн.?21,94 грн.).

Борг у залишку складає 23 322,58 доларів США.

За офіційним курсом НБУ станом на 18.02.2016 року, на яку позивач розрахував основний борг згідно заяви про збільшення позовних вимог (а.с.235), 1 долар США дорівнює 26,72 грн.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу у розмірі 23 322,58 доларів США, що станом на 18.02.2015 року становить 623 179,34 грн. = 23 322,58?26,72.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Згідно із ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом (ОСОБА_13 позиція Верховного суду України від 02.09.2015 року у справі №6-369цс15).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання.

Позивач, залишаючись на позовних вимогах від 01.12.2015 року, згідно наведеного ним у заяві про збільшення позовних вимог розрахунку (а.с.137-138) за період з 01.01.2015 року по 30.11.2015 року просив стягнути з відповідача на його користь три проценти річних від простроченої суми в сумі 19 265,12 грн.;суму процентів за користування грошовими коштами відповідно до ст. 1048 ЦК України на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 164 428,21 грн.; та неустойку (пеню) за прострочення виконання грошового зобовязання у розмірі, передбаченому договором 1% неповерненої суми за кожен день прострочення 2 344 222,58 грн.

Однак, із такими розрахунками суд погодитись не може.

На підставі наведених вище норм закону боржник ОСОБА_2 за період з 01.01.2015 року по 30.11.2015 року зобовязаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, виходячи із наступних вихідних даних: сума заборгованості 623 179,34 грн.; кількість днів прострочення 334 (з 01.01.2015 року по 30.11.2015 року), розрахованих по формулі: сума боргу ? процентну ставку ?100%?365 днів ? кількість прострочених днів.

Отже, три відсотки річних за період з 01.01.2015 року по 30.11.2015 року складають 17 107,55 грн. = 623 179,34 ?3%?100%?365 днів ?334.

За вказаний період боржник ОСОБА_2 зобовязаний також сплати проценти за користування грошовими коштами за договором позики, відповідно до ст. 1048 ЦК України на рівні облікової ставки НБУ, оскільки іншого розміру відсотків договір між сторонами не містить.

Проценти розраховуються наступним чином: сума боргу ? процентну ставку НБУ ?100%?365 днів ?334.

При цьому суд враховує облікові ставки НБУ за період прострочки: 13.11.2014 року 14% (постанова НБУ №719 від 12.11.2014 року), 06.02.2015 року 19,50% (постанова НБУ №81 від 04.02.2015 року), 04.03.2015 року 30,00% (постанова НБУ №154 від 02.03.2015 року), 28.08.2015 року 27,00% (постанова НБУ №557 від 27.08.2015 року), 25.09.2015 року 22,00% (постанова НБУ №627 від 24.09.2015 року), 30.10.2015 року 22,00% (постанова НБУ №750 від 29.10.2015 року).

Таким чином, суд обрахував проценти за користування грошовими коштами за договором позики в сумі 145 994,71 грн. із розрахунку:

623 179,34 ? 14%?100%?365 днів ?36 =8 605,00 грн.

623 179,34 ? 19,50% ? 100% ? 365 днів ? 26 =8 656,22 грн.

623 179,34 ? 30,00% ? 100% ? 365 днів ?177 = 90 659,79 грн.

623 179,34 ? 27,00%?100%?365 днів ?28 =12 907,50 грн.

623 179,34 ? 22,00%?100%?365 днів ?35 =13 146,52 грн.

623 179,34 ? 22%?100%?365 днів ?32 =12 019,68 грн., а всього 145 994,71 грн.

Відповідно договору позики від 02.09.2014 року сторони погодили розмір неустойки (пені) - 1% неповерненої суми за кожен день прострочення. Згідно наданого позивачем розрахунку неустойка складає 2 344 222,58 грн.

Разом з тим, відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 даного Закону визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Враховуючи обумовлену в договорі ставку пені 1% за кожен день прострочення та суму заборгованості визначену судом - 623 179,34 грн., пеня за договором у вказаний вище період мала б складати 2 081 419,00 грн., що перевищує подвійну облікову ставку Національного банку України.

Тому, в даному випадку розмір пені складає суму, що вираховується від суми простроченого платежу та не перевищує подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, у якому сплачувалася пеня за наступним розрахунком: сума боргу ? ставку пені% ?100%? кількість днів.

Облікова ставка НБУ у відповідний період наведена у рішенні вище.

Відтак суд обрахував суму пені за несвоєчасне виконання ОСОБА_2 зобовязань за період з 01.01.2015 року по 30.11.2015 року в розмірі 291 989,40 грн., яка обчислюється:

623 179,34? (14%?2)?100%?36 = 17 209,99 грн.

623 179,34? (19,50%?2)?100%?26 = 17 312,43 грн.

623 179,34? (30,00%?2)?100%?177 = 181 319,58 грн.

623 179,34? (27,00%?2)?100%?28 = 25 814,99 грн.

623 179,34? (22,00%?2)?100%?35 = 26 293,05 грн.

623 179,34? (22,00%?2)?100%?32 = 24 039,36 грн., а всього 291 989,40 грн.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню заборгованість на загальну суму 1 078 271,00 грн., що складається з основного боргу 623 179,34 грн., 3% річних 17 107,55 грн., процентів за користування чужими коштами 145 994,71 грн., та пені 291 989,40 грн.

Щодо відшкодування моральної шкоди, то суд звертає увагу, що відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Позивач є інвалідом І групи з дитинства, хворіє на важке захворювання нирок, проходить лікування програмним гемодіалізом 12 годин на тиждень, тобто тричі на тиждень, очікує операції з трансплантації нирки за кордоном. Процедура гемодіалізу передбачає введення йому в тому числі коштовного медичного препарату гемакс. Впродовж судового розгляду даної справи йому двічі здійснювалось оперативне втручання з приводу тромбозу діалізної фістули (а.с.7,9,101-103,106-108,193-195).

Дане захворювання позивача мало місце на час укладення договору позики від 02.09.2014 року. Про такий стан позивача ОСОБА_2 було відомо. І таке захворювання не є наслідком невиконання останнім грошових зобовязань перед позивачем.

Разом з тим, суд враховує такий стан позивача. Лікування є коштовним 10 одиниць препарату гемакс, вартістю 13600,00 грн. вистачає на 5 процедур гемодіалізу, тобто на півтора тижні, а таку процедуру позивач проходить тричі на тиждень постійно для збереження життя. Крім того, позивач має на утримані сімю, неповнолітню дитину. Внаслідок неповернення боргу відповідачем, позивач змушений відшукувати грошові ресурси для проходження лікування і підтримання життєдіяльності свого організму, що спричиняє йому душевні страждання.

Тому, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд виходить з положень, визначених ст.ст. 23, 1167 ЦК України, враховує характер порушеного права позивача, ступінь вини відповідача, глибину душевних страждань і переживань ОСОБА_4, а також вимоги розумності і справедливості, і вважає, що компенсація моральної шкоди в сумі 7 000,00 грн. буде достатньою та обґрунтованою.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в сумі, що підтверджена документально, в тому числі фінансовими документами в розмірі 5 000,00 грн. (а.с.8,152-154).

Враховуючи те, що позивач є інвалідом І групи з дитинства (а.с.7), звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи, відповідно до ст. 88 ЦПК України, п.1 ч.2 ст.4, ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» судові витрати за вимоги майнового характеру в сумі 6 090,00 грн., немайнового характеру в сумі 487,20 грн., із заяв про забезпечення позову на загальну суму 730,80 грн. (а.с.45,217) слід стягнути з відповідача на користь держави.

На підставі зазначеного та керуючись ст.ст. 11, 23, 204, 207, 526, 530, 533, 549, 550, 610, 625, 631, 1046-1050, 1167 ЦК України, ст. ст. 5, 8, 10, 11, 57, 60, 74, 76, 79, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 02 вересня 2014 року в сумі 1 078 271 (один мільйон сімдесят вісім тисяч двісті сімдесят одна) грн. 00 коп., що складається з:

- боргу за договором позики в сумі 623 179 (шістсот двадцять три тисячі сто сімдесят девять) грн. 34 коп., що станом на 18.02.2016 року за офіційним курсом НБУ еквівалентно 23 322 (двадцять три тисячі триста двадцять два) долари 58 центів;

- 3% річних в сумі 17 107 (сімнадцять тисяч сто сім) грн. 55 коп.;

- процентів за користування позикою в сумі 145 994 (сто сорок пять тисяч девятсот девяносто чотири) грн. 71 коп.;

- неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобовязання в сумі 291 989 (двісті девяносто одна тисяча девятсот вісімдесят девять) грн. 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди 7000 (сім тисяч) грн.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати на оплату правової допомоги в сумі 5000 (пять тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за вимоги майнового характеру в сумі 6 090 (шість тисяч девяносто) грн., за вимоги немайнового характеру в сумі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн.20 коп., за забезпечення позову на загальну суму 730 (сімсот тридцять) грн. 80 коп., а всього 7308 (сім тисяч триста вісім) грн.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Вінницької області через Тростянецький районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя