Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

№ 384/163/16-ц

№пр. 2/384/55/2016

04 квітня 2016 року

Вільшанський районний суд

Кіровоградської області

в складі:

головуючого судді Сорокіної О.О.,

з участю секретаря судового засідання Лалаяна А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт. Вільшанка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вільшанської селищної ради Вільшанського району Кіровоградської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Вільшанської селищної ради Вільшанського району Кіровоградської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом, посилаючись на те, що 08 квітня 2013 року померла ОСОБА_2, якій належав житловий будинок, розташований в с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області по вул. Лідії Гірник, 133. Зазначає, що є спадкоємцем за заповітом, але не може отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок. У звязку з наведеним, просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок, розташований в с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області по вул. Лідії Гірник, 133, після смерті ОСОБА_2, яка померла 08 квітня 2013 року.

Позивач в судове засідання не зявився, подав до суду заяву, в якій просив справу слухати в його відсутність, позовні вимоги підтримує повністю та просив задовольнити позов.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просить справу слухати у відсутність представника Вільшанської селищної ради Вільшанського району, позов визнає, не заперечує проти задоволення позову.

Представник третьої особи Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просить справу слухати у відсутність представника управління, щодо задоволення позовних вимог покладається на розсуд суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до копії заповіту, посвідченого 18 лютого 2013 року приватним нотаріусом Голованівського нотаріального округу Кіровоградської області ОСОБА_3, ОСОБА_2 на випадок своєї смерті заповіла у власність позивачу усі її права та обов"язки, які їй належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов"язки, які можуть належати їй у майбутньому, та усе її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право (а.с.10).

ОСОБА_2 померла 08 квітня 2013 року в с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії І-ОЛ №164229, виданого 09 квітня 2013 року відділом ДРАЦС РС Вільшанського РУЮ у Кіровоградській області (а.с.5).

Відповідно до інформації Вільшанської державної нотаріальної контори за №162/01-16 від 29.03.2016 року та наданими інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), після смерті ОСОБА_2, яка померла 08 квітня 2013 року у Вільшанській державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа №107/2013 від 21 червня 2013 року на підставі заяви про прийняття спадщини, яку подав ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є спадкоємцем за заповітом, посвідченим ОСОБА_3, приватним нотаріусом Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області, 18 лютого 2013 року за № 126 в реєстрі. 04 березня 2016 року за реєстром № 66 Вільшанською держнотконторою на імя ОСОБА_1 видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за кадастровім номером :02:000:0750 площею 5,4156 га, яка розташована на території Вільшанської селищної ради Вільшанського району Кіровоградської області (а.с.29-32).

Згідно з постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса Вільшанської державної нотаріальної контори, від 04 березня 2016 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, який знаходиться в с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області по вул. Лідії Гірник, 133, що залишився після смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла 08 квітня 2013 року, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на зазначений житловий будинок (а.с.12).

Відповідно до архівної довідки Ульяновського КМБТІ за № 22 виданої 26.02.2016 року, право власності на житловий будинок за №133 по вул. Лідії Гірник в с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області не зареєстровано (а.с.16).

Згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок розташований по вул. Лідії Гірник, 133, в с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області, виготовленого Ульяновським КМБТІ, зазначений будинок побудований у 1917 році (а.с.13-15).

В судовому засіданні було оглянуто оригінали погосподарських книг Вільшанської сільської ради народних депутатів за період з 1980 року по 1985 рік, особисті рахунки №216, 226, копії яких знаходяться в матеріалах справи, згідно яких ОСОБА_2 значиться власником житлового будинку, розташованого в с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області з 1980 року (а.с.17-18).

Згідно з копією архівного витягу з рішення виконкому Вільшанської селищної Ради народних депутатів від 5 жовтня 1992 року №97 "Про визнання права власності на домоволодіння в селах Осички та Калмазове", визнано за ОСОБА_2 право особистої власності на жилий будинок та господарчі споруди, розташований в с. Осички Вільшанського району вул. Лідії Гірник, 133 (а.с.19).

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Виходячи з вимог ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У частині першій статті 1223 ЦК України зазначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачає обов'язкової реєстрації таких прав.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (правовий висновок Верховного Суду України викладений у постанові від 13 червня 2012 року за наслідками розгляду справи за №6-54цс12).

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з ч.1 та ч.2 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Так, 5 серпня 1992 року було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення" (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року").

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів").

Відповідно до листа Міністерства юстиції України № 19-32/319, від 21 лютого 2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку.

Відповідно до додатку 3 "Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно" рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до п. 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої наказом Мінкомгоспу УРСР від 31.01.1966 року (надалі Інструкція), реєстрації підлягали лише всі будинки та домоволодіння в межах міста і селища міського типу Української РСР, а відповідно до п. 6 Інструкції не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах. Отже, у сільській місцевості оформлення індивідуальних (приватних) будинків здійснювалося шляхом проведення у погосподарській книзі сільської ради відповідного запису та відкриття особистого рахунку. Інших правовстановлюючих документів чинне на той час законодавство не передбачало.

Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Підстави набуття права власності на житловий будинок, споруди та належність цього майна особі визначаються законодавством, чинним на час набуття права власності. Законодавством, яке діє на час відкриття спадщини, врегульовано питання спадкування цього майна, а не його належність спадкодавцю.

Відповідно до п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, п. 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР № 1/5 від 19 січня 1976 року, підтвердженням належності будинку може служити відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку; розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки.

Житлові будинки, побудовані до 05 серпня 1992 року на земельній ділянці, яка була відведена для такого будівництва та у сукупності з висновком про технічний стан і погодження з відповідними службами судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючий документ.

Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обовязковим. Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

Враховуючи вище наведене суд вважає, що право власності спадкодавця на спірний будинок встановлено матеріалами справи, підтверджено технічним паспортом від 03.11.2015 року та записами в погосподарських книгах.

За таких підстав, вимога позивача про визнання права власності в порядку спадкування майна ОСОБА_2, яка померла 08 квітня 2013 року, а саме житлового будинку, розташованого по вул. Лідії Гірник, 133 в с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області, підлягає задоволенню, оскільки захистити невизнане право позивача іншим способом ніж в судовому порядку неможливо. А тому суд приходить до висновку, що є усі достатні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом, відповідно до ст. 1218 ЦК України, оскільки він є спадкоємцем за заповітом та звернувся із заявою про прийняття спадщини.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Вільшанської селищної ради Вільшанського району Кіровоградської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на житловий будинок, розташований за адресою: с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області, вул. Лідії Гірник, 133, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2, яка померла 08 квітня 2013 року в с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської області через Вільшанський районний суд Кіровоградської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.О. Сорокіна