Справа № 399/1003/15-ц
Провадження 2/399/23/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 лютого 2016 року селище Онуфріївка

Онуфріївський районний суд Кіровоградської області в складі головуючого судді Лях М.М., за участі секретаря судового засідання Гриценко Т.М., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в заслі суду в селищі Онуфріївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про захист честі та гідності,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила: визнати інформацію: «..., ОСОБА_5 (під час німецької окупації був поліцаєм), ...», що опублікована на сторінці 95; в таблиці, де зазначено відомості: «село» - «Морозівка», «поліцаї» - «ОСОБА_6, ОСОБА_5» опубліковану на сторінці 149; «..., а поліцаями брати ОСОБА_5» опубліковану на сторінці 150, в книзі «ІНФОРМАЦІЯ_11», 2010 року видання, м. Кременчук, авторами якої є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 такою, що не відповідає дійсності; зобов'язати відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спростувати вказану інформацію в книзі «ІНФОРМАЦІЯ_11» шляхом опублікування у районній газеті «Придніпров'я» повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту та розповсюдити копію публікації даного спростування по всім школам та бібліотекам Онуфріївського району, в тому числі й обласній бібліотеці Кіровоградської області, як додаток до кожного видання книги «ІНФОРМАЦІЯ_11». Після збільшення позовних вимог просила, крім раніше заявлених вимог, визнати інформацію: «...а поліцаями - два брати ОСОБА_5. В Морозівці порядкував ОСОБА_6, а на участках - ОСОБА_5», опубліковану на сторінці 22 в книзі «ІНФОРМАЦІЯ_12», 2006 року видання, автором якої є ОСОБА_3, такою, що не відповідає дійсності, та зобов'язати відповідача ОСОБА_3 спростувати вказану інформацію в книзі «ІНФОРМАЦІЯ_12», 2006 року видання, шляхом опублікування у районній газеті «Придніпров'я» повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту та розповсюдити копію публікації даного спростування по всім школам та бібліотекам Онуфріївського району, в тому числі й обласній бібліотці Кіровоградської області, як додаток до кожного видання книги «ІНФОРМАЦІЯ_12».

Крім того, просила стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на її користь моральну шкоду в сумі 1000 гривень та судові витрати понесені нею по справі.

Свій позов мотивувала тим, що в травні 2015 року, позивач взяла в місцевій бібліотеці с. Млинок, Онуфріївського району, книгу «ІНФОРМАЦІЯ_11», опубліковану в 2010 році в м. Кременчук, авторами якої є відповідачі, і, прочитавши її, знайшла інформацію, що не відповідає дійсності, про її рідного батька ОСОБА_5 та дядька ОСОБА_7. Так, на сторінках книги «ІНФОРМАЦІЯ_11» було опубліковано інформацію про те, що її батько та дядько входили до числа «поліцаїв» під час німецької окупації в 1941-43 рр. Зокрема, на сторінці 95, в спогадах очевидця ОСОБА_8, який розповідав про часи колективізації, надруковано: «..., ОСОБА_5 (під час німецької окупації був поліцаєм), ...», в розділі книги «ІНФОРМАЦІЯ_13» на сторінці 149 книги надруковано таблицю, в якій зазначено відомості: село - Морозівка, поліцаї - ОСОБА_6, ОСОБА_5, та на сторінці 150, зокрема, в спогадах того ж ОСОБА_8 вказано: «Бригадиром був ОСОБА_9, а поліцаями брати ОСОБА_5». Позивач ОСОБА_1 також зазначила, що така інформація є такою, що не відповідає дійсності, порочить честь та гідність, ганьбить пам'ять її батька та дядька, які на сьогоднішній день вже померли. Назвавши її рідних «поліцаями» автори фактично віднесли їх до німецько-фашистських лиходіїв та пособників, повісили ярлик зрадників СРСР, що нівелює цінність її рідних та робить соціальну оцінку ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в очах оточуючих негативною. Батько позивача, ОСОБА_5, під час колективізації вступив у колгосп, здавши туди 15 десятин землі, корів, коней, весь реманент для обробітку землі. І ким був її батько, позивачу з дитинства було відомо. В часи німецької окупації, ОСОБА_5 був бригадиром, що відповідав за колгоспну техніку, цим він займався і до війни. Попавши в немилість до німецької влади, він силою був відправлений в пересильний концтабір у Павлиш. Звідти батька відправили на примусові роботи до Німеччини, і повернувся він додому в 1945 році. Після війни працював механізатором, а будучи вже пенсіонером, завідував олійницею. Багато років був головою ревізійної комісії колгоспу «Україна». Дядько позивача, ОСОБА_10 був завжди конюхом. Отже, батько та дядько позивача не були «поліцаями», батько позивача був шанобливою людиною на селі.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позов підтримала та просила задовольнити і надала пояснення згідно поданого до суду позову та пояснила, що збираючи матеріали про своє село Морозівка, де позивач народилася і виросла, прочитала вищевказані книги. Прочитане для неї було шоком, і вона все сприйняла дуже близько до серця, по-перше, а по-друге, вона пам'ятала батька таким, що для нього була важлива думка людей, що ніхто про них не сказав нічого поганого. І от, вже після скількох років після його смерті, знайшлись люди, які осквернили його честь. Позивач вирішила, що вона не повинна проігнорувати цей наклеп, і повинна реабілітувати честь свого батька, бо він, мабуть би, цього б не простив. Дуже довго позивач про цю ситуацію нікому не говорила, навіть своїй доньці, і близько місяця ходила з цією книгою, довго не віддавала в бібліотеку, боячись, щоб її не прочитали люди, які знали її батька. Через місяць позивач написала листа авторам цієї книги, але відповіді на нього вона не отримала. Потім зателефонувала ОСОБА_11, і він їй дуже недбало відповів, пояснивши, що в них там тисячі прізвищ і їй ніхто нічого не скаже. Розмови не вийшло, і тому позивач змушена була звернутися до суду. Також пояснила, що її батька десь у 1943 році побили, бо він когось із селян захищав, і відправили до концтабору у Павлиш. Ніколи позивач не чула нічого поганого про свого батька. Вона була шокована коли прочитала про те, що її батько був поліцаєм, і всі люди, з якими вона розмовляла цього не підтвердили. Крім того, позивач зазначила в судовому засіданні й те, що її батько був бригадиром. Під час окупації колгоспи так і існували, люди працювали, тільки працювали вже на німців. Її батько виконував свою роботу, але німцям не сподобався, і у 1945 році він повернувся з Німеччини, пішов працювати в колгосп механізатором і до пенсії так і працював. А вже перебуваючи на пенсії його поставили завідуючим олійницею. Також батько позивача був мисливцем. Всі мисливці перед полюванням збиралися у їхньому будинку. Він був доброю людиною, але був строгий - строго їх виховував, і був справедливою людиною. Поліцаями, з літератури, називали людей, які були як допоміжна служба до німецьких керівників. Для цього обирали когось із місцевого населення, оскільки вони могли більше впливати на селян ніж німець, який заїхав у село. Тобто ці люди допомагали дотримуватися порядків, які встановлювали німці. Позивач стверджувала, що її батько та дядько не були поліцаями.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити та пояснила, що інформація про те, що близькі родичі позивача були поліцаями є такою, що не відповідає дійсності та порочить честь і гідність, ганьбить пам'ять її родичів: батька та дядька, які на сьогоднішній день вже померли. Назвавши рідних позивача «поліцаями» автори фактично віднесли їх до німецько- фашистських лиходіїв та пособників, повісили ярлик зрадників СРСР, що нівелює цінність її рідних та робить соціальну оцінку ОСОБА_5 та ОСОБА_7 в очах оточуючих негативною. На адвокатський запит НАНУ Інститут історії України надали відповідь, що, поняття «поліцай» - неофіційне побутове найменування службовців допоміжних формувань поліційного та охоронного спрямування, створених нацистськими армією та поліцією на зайнятій Третім Рейхом території України з місцевого населення. Основним завданням «поліцаїв» було вирішення завдань для забезпечення порядку, виконання наказів фашистів. Звернувшись до архіву СБУ було з'ясовано, що ні в архівах СБУ, ні в Державному архіві, ні в галузевому архіві Кіровоградської області немає інформації про застосування до ОСОБА_5 та ОСОБА_7 заходів репресивного характеру, що свідчить про те, що радянськими органами держбезпеки, факт відношення її рідних батька та дядька до німецьких формувань (з місцевого населення), зокрема поліції, не встановлений. Проте, у даній відповіді є дані, що «в архіві СБУ в Полтавській області знаходиться на постійному зберіганні архівна кримінальна справа № 1692п66 стосовно ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження: Харківська область, Онуфріївський район, с. Млинки; місце проживання: АДРЕСА_1 місце роботи: колгосп «ім. Будьоного»; дата арешту 27.04.1933 року; кваліфікація злочину ст. 54-11 КК УРСР 1927-66 рр. (контрреволюційна діяльність); первинне рішення винесено Кременчуцькою міською прокуратурою; він вважається реабілітованим згідно з остаточним рішенням по кримінальній справі; з-під варти звільнений; справа закрита 08.06.1933 року згідно з постановою Кременчуцької міської прокуратури», що очевидно стосується її батька. Вказані дані спростовують інформацію опубліковану в книзі «ІНФОРМАЦІЯ_11» на сторінці, 95, про те, що її батько, ОСОБА_5, входив до групи активістів, які «заганяли людей до колгоспу, і не зупинялись ні перед чим». Опублікована інформація спростовується також іншими письмовими доказами - свідченнями очевидців від 24.09.2015 року, які були завірені працівником Млинківської сільської ради, оскільки, дані люди є похилого віку і їх явку у судове засідання в якості свідків важко забезпечити, зокрема: ОСОБА_13, який зазначав, що знав ОСОБА_5 і його брата ОСОБА_7 до війни і під час німецької окупації, вони поліцаями не були; ОСОБА_14, яка зазначає що знала ОСОБА_5 і його брата ОСОБА_7 і стверджує, що вони під час німецької окупації поліцаями не були; ОСОБА_15, яка зазначає, що знала ОСОБА_5 і його брата ОСОБА_7 до війни і під час німецької окупації, в Морозівці жили по сусідству. Вона стверджує, що ні дядько ОСОБА_5, ні дядько ОСОБА_10 поліцаями не були. ОСОБА_16 був бригадиром до війни та під час окупації, ОСОБА_10 - конюхом. Доказами про те, що батько позивача ОСОБА_5 та дядько ОСОБА_6 проживали в АДРЕСА_2 під час німецької окупації є довідка Млинківської сільради, де зазначено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, проживав в АДРЕСА_2 разом зі своєю родиною з 1944-1971 рр, а до дня смерті (ІНФОРМАЦІЯ_14.) проживав в с. Млинок. ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 проживав в с. Морозівка зі своєю родиною до дня смерті (ІНФОРМАЦІЯ_15). Інших осіб з ім'ям ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які проживали в с. Морозівка в зазначений період у відповіді не вказано. Згідно свідоцтва про народження позивача, що видане їй повторно 27.10.2015 року, її батьком є ОСОБА_5. Відповідно до ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити та пояснив, що являється автором-упорядником книг «ІНФОРМАЦІЯ_12», яка написана на основі спогадів остарбайтерів Онуфріївського району, виданої в 2006 році, і співавтором книги «ІНФОРМАЦІЯ_11», виданої 2010 року. В травні 2015 року до нього, по телефону, звернулася позивач ОСОБА_1 з претензіями, що в даних книгах «міститься інформація, що не відповідає дійсності, порочить честь і гідність, ганьбить пам'ять її батька ОСОБА_5 та дядька ОСОБА_7, які на сьогоднішній день вже померлі». Остарбайтер ОСОБА_8, згадував: «бригадиром був ОСОБА_17, а поліцаями - два брати ОСОБА_7. В Морозівці порядкував ОСОБА_6, а на Участках - ОСОБА_16». Саме в ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позивач вбачає своїх рідних, а як саме вона розпізнала в згаданих ОСОБА_8 ОСОБА_7 своїх рідних зрозуміло аргументувати не змогла. Надане позивачем свідоцтво про народження свідчить про те, що вона є дочкою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_8 в своїх спогадах не вказував звідки родом ці ОСОБА_5, якого вони року народження, хто їхній батько, і чи були вони рідними або двоюрідними братами. В ході підготовки до судового слухання, при вивченні різних доступних джерел, зокрема книги: «ІНФОРМАЦІЯ_16» і «ІНФОРМАЦІЯ_17», з книги «ІНФОРМАЦІЯ_16» з книги «ІНФОРМАЦІЯ_16» з'ясувалося, що прізвище ОСОБА_5 на території Млинківської сільради, на той час, було широко розповсюджене. В різних списках вони зустріли 25 людей носіїв прізвища ОСОБА_5. В списках зустрічаються ОСОБА_19 та ОСОБА_18 (син ОСОБА_16). Це говорить про те, що крім родичів позивача могли бути ще чоловіки з ідентичними іменами. В своїй книзі, яку позивач присвятила своїй малій Батьківщині - Морозівці, вона пише: «Так сталося, що з двох рідних братів, один з яких був мій дід - ОСОБА_20, вступив в колгосп, здавши туди 15 десятин землі, весь реманент, худобу, а його брат, теж ОСОБА_21 (певно на ОСОБА_21 обидва народилися, але в різні роки) відмовився вступати, тому його розкуркулили… Сім'я мого діда довго не спілкувалася з сім'єю його брата…Онуки обох братів навіть не знали, що вони родичі.» Відповідач припускає, що серед іншої гілки ОСОБА_20 могли бути і ОСОБА_7, і ОСОБА_5, як могли бути і в інших родинах ОСОБА_20, що мешкали на той час на території Млинківської сільради, і всі вони вважалися місцевими. До Млинківської сільради на той час, входили п'ять сіл: Морозівка, Участки, П'ятомиколаївка, Андріївка та Петрівка. На жаль на сьогодні, неможливо точно з'ясувати кого з ОСОБА_20 мав на увазі ОСОБА_8, так як останній помер ІНФОРМАЦІЯ_18 року в селищі Онуфріївка. В своєму позові ОСОБА_1 нічим, крім власних припущень, не підтвердила, що згадані ОСОБА_8 ОСОБА_1 і її рідні - одні і ті ж особи. Аргументом до позову стало лише те, що в спогадах ОСОБА_1 - поліцаї, а рідні позивачки були батько - бригадир громадського двору, а дядько - конюх. Якщо допустити, що ОСОБА_1, згадані ОСОБА_8 і рідні позивачки одні і ті ж особи, то функціональні обов'язки поліцая від обв'язків бригадира громадського двору, майже нічим не відрізнялися. Таку гіпотезу підтримала і сама позивач в своєму листі до авторів-упорядників, в якому поліцаями назвала українців німецького походження, які на той час проживали на території Млинківської сільради, ОСОБА_22 та ОСОБА_23. Насправді ж ОСОБА_22 «під час німецької окупації працював перекладачем в німецькій жандармерії», а ОСОБА_24 «під час німецької окупації працював завгоспом німецького двору» - «ІНФОРМАЦІЯ_16». Отож, відповідач дійшов до висновку, що для пересічних людей, всі хто працював в якихось окупаційних структурах - були поліцаями. Тим паче, що окупаційна влада вимагала від своїх помічників широкого впливу на підневільне окуповане населення. Та найбільше людям боліло те, що складання списків для відправки молоді до Німеччини було покладено на керівництво громадських дворів. Тому відправка сотень тисяч українських остарбайтерів лежить на совісті цих німецьких прислужників. Відповідач звертає на довідку, яку надала позивач в суд, стосовно свого батька ОСОБА_5, в якій говориться про те, що її батько ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, знаходився в Німеччині з 23/30 грудня 1943 року по 19/20 квітня 1945 року і працював на зброєвому заводі «Маузер-верке А.Г.» в Обердорнфі на ОСОБА_29, за спеціальністю - закалювач сталі (Нarter) і мав статус цивільарбайтер з 23.12.1943 року, оплата робітника була здійснена повністю. Позивач окрім слів, не може нічим підтвердити за яких обставин її батько потрапив до Німеччини, чому мав стасус «цивільарбайтер», а не остарбайтера, як всі інші вивезені на примусові роботи з України. А ще загадковіше, як її батько потрапив назад до Ураїни, так як в Кіровоградському Державному архіві його фільтраційна картка відсутня. Наприкінці своїх пояснень наголошує, що для всих простих українців, бригадири, конюхи, комірники, перекладачі, завгоспи, писарі і, навіть, мельники та механіки, а одним словом всі ті, що працювали на німців були поліцаями, а згідно конституції СРСР від 1936 року це ст. 133 наголошувала «защита Оттечества есть священный долг каждого гражданина СССР. Измена родине: Нарушение присяги, переход на сторону врага, нанесение ущерба военной мощи советского государства, шпионаж. Караются по всей строгости социалистического закона как самое тяжкое злодеяние.» І була відповідна стаття Кримінального Кодексу - 58, і аналог Кодексу УРСР - ст. 54 - «Контреволюционная деятельность и измена Родине». Ні покійний ОСОБА_8, ні ми як автори книг не давали оцінки діяльності згаданим у книгах поліцаям ОСОБА_5. Позов ОСОБА_1 вважаю безпідставним.

Відповідач ОСОБА_4 також не визнав позовні вимоги, просив в позові відмовити з наступних підстав, він зазначив, що в цій справі є підстави для застосування строку позовної давності. Статтею 258 ЦК України встановлено, що спеціальна позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1. про стягнення неустойки (штрафу, пені); 2. про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації. А відповідно до статті 261 цього ж кодексу встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки позивач подала свою заяву до суду в 2015 році, то значить спливли терміни розгляду даної заяви. Позивач посилається на те, що в книгах «ІНФОРМАЦІЯ_12» та «ІНФОРМАЦІЯ_11» йдеться саме про її батька. Ця теза є нічим не підтвердженою, оскільки з цих книг абсолютно неможливо чітко встановити про яку особу йдеться. Так як людина, яка давала ці свідчення, а саме ОСОБА_8, помер в 2015 році, то неможливо без додаткових свідчень встановити про кого саме він вів мову. Наклеп - юридичний термін на позначення певного виду протиправної дії. В Кримінальному кодексі України 1960 р. наклеп визначався як поширення завідомо неправдивих вигадок, що ганьблять іншу особу. В контексті Закону під поширенням відомостей маються на увазі різні способи передачі інформації, в тому числі через ЗМІ, мережу Інтернет, за умови її отримання принаймні однією особою. Завідомо неправдивими (стосується переважно кримінального контексту поняття) вважаються відомості, неправдивість яких є очевидною для їх поширювача. В даній справі навіть якщо ідентифікувати особу про яку йдеться в книгах «ІНФОРМАЦІЯ_12» та «ІНФОРМАЦІЯ_11», як батька позивача, то з її ж слів він був «бригадиром громадського двору», тобто німецьким колаборантом, так само, як і співробітники української допоміжної поліції, а отже принципової різниці у цих визначеннях немає. І неправдивість не є очевидною в даному випадку. На відміну від наклепу при образі винний принижує честь і гідність потерпілого шляхом висловлювання нецензурних чи брутальних слів, вчинення непристойних або насильницьких дій, або дає непристойну оцінку особистим якостям чи поведінці потерпілого в формі, яка різко суперечить прийнятому спілкуванні між людьми. Вважаю, що такого не могло бути суто з фізичних причин, оскільки ні відповідача, ні її батька я особисто до цієї судової справи не знав і ніколи не зустрічався. В 2011 році книга «ІНФОРМАЦІЯ_11» була нагороджена краєзнавчою премією ім. В. Ястребова Кіровоградської обласної ради, до складу журі якої входять відомі історики, журналісти, публіцисти і т.д., і інформацію поміщену у книзі, очевидно, не вважали як таку, що може нести в собі наклеп чи може образити третіх осіб. Оскільки, позивач вважає слово «поліцай» таким, що ображає честь і гідність її батька, то варто відзначити, що воно є українським аналогом слова «поліцейський», «працівник поліції». Оскільки, ними, як авторами, «ІНФОРМАЦІЯ_11» задумувалась як книга, що розповсюджується безкоштовно, то претензій правового характеру висувати не маємо наміру. Але претензія морального плану є: якщо вони не коректно обійшлись з інформацією, отриманою від третіх осіб, то очевидно що позивач також не зовсім коректно обходиться з інформаційними матеріалами щодо тих, кого вона вважає порушниками закону.

Свідок ОСОБА_26 в судовому засіданні пояснила, що являється двоюрідною сестрою позивача. Свідок особисто знала і ОСОБА_5, і ОСОБА_6 Близькі рідні позивача були чесними і добросовісними людьми. У свідка батька не було, і тому батько позивача їй був як батько, виховували їх разом і їхню сім'ю поважали. У ОСОБА_7 загинула вся сім'я: троє дітей і дружина, вони втопилися. Він не був радий своєму життю, не то щоб ще когось кривдити. ОСОБА_5 у нього був як опікуном, тому що було таке становище у роду, всі дружні були і справедливі. Написане в книзі шокувало не тільки позивача, а й свідка, оскільки це все наклеп. Свідок також пояснила, що дядька її покійного чоловіка відправили до Німеччини разом з ОСОБА_5, вони, збираючись разом, неодноразово, згадували період перебування в Німеччині, а саме ті моменти коли останнім куском хліба ділилися. Вважає, що їх до Німеччини було направлено примусово.

Суд, заслухавши позивача, її представника, відповідачів та свідка, вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що на сторінці 95 в книзі «ІНФОРМАЦІЯ_11», 2010 року видання, м. Кременчук, авторами якої є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зазначено «ОСОБА_5 (під час німецької окупації був поліцаєм)», на сторінці 149 в таблиці зазначено відомості: «село» - «Морозівка», «поліцаї» - «ОСОБА_6, ОСОБА_5», на сторінці 150 « а поліцаями брати ОСОБА_5» /а.с. 8-13/.

На сторінці 22 в книзі в книзі «ІНФОРМАЦІЯ_12», 2006 року видання, автором якої є ОСОБА_3 зазначено «...а поліцаями - два брати ОСОБА_5. В Морозівці порядкував ОСОБА_6, а на участках - ОСОБА_5» /а.с. 82,83/.

Письмові пояснення ОСОБА_15, ОСОБА_14, ОСОБА_13, які додано до позовної заяви, суд до уваги не приймає, оскільки допитує свідків безпосередньо в судовому засіданні, а клопотань про їх допит позивачем не заявлялось /а.с. 17-19/.

Також встановлено, що батьком позивача ОСОБА_1, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_19 року є ОСОБА_5 /а.с. 22/.

Позивач ОСОБА_1 являється інвалідом другої групи, що підтверджується відповідною довідкою МСЕК серія МСЕ № 004146 від 24.03.1995 року (безстроково) /а.с.69/.

7 липня 2015 року позивач листом зверталась до авторів книги «ІНФОРМАЦІЯ_11» ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з проханням спростувати інформацію, що не відповідає дійсності відносно її батька та дядька /а.с. 27-28/.

Згідно довідки від 20.10.2015 року за № 123/890 виданої НАНУ Інститут історії України вбачається що, поняття «поліцай» - неофіційне побутове найменування службовців допоміжних формувань поліційного та охоронного спрямування, створених нацистськими армією та поліцією на зайнятій Третім Рейхом території України з місцевого населення. Основним завданням «поліцаїв» було вирішення завдань для забезпечення порядку, виконання наказів фашистів. Крім того, згідно наданої інформації НАНУ Інститут історії України, під час війни, виявлені радянськими органами держбезпеки, службовці поліції (так звані «поліцаї») підпадали під дію Указу Президії ВР СРСР від 19.04.1943 року «Про заходи покарання для німецько-фашистських лиходіїв, винних у вбивствах і катуваннях радянського цивільного населення і полонених червоноармійців, для шпигунів, зрадників Батьківщини з числа радянських громадян і для їхніх пособників». При цьому сам факт служби окупантам ставав приводом для засудження до смертної кари або іншого покарання на підставі цього указу. Основна маса базових джерел щодо покарання таких осіб(в тому числі поліцаїв) міститься у архівах СБУ /а.с. 14, 15/.

Згідно листа Управління СБУ в Кіровоградській області за вих. № 61-Б-257-25 від 29 жовтня 2015 року за результатами проведення пошуку в Управлінні Служби безпеки України в Кіровоградській області, Управління МВС України в Кіровоградській області, Державному архіві кіровоградської області, а також в Галузевому державному архіві Служби безпеки України будь-яких відомостей про ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не виявлено /а.с. 16/.

В інформації на адвокатський запит Млинківькою сільської радою 8 жовтня 2015 року за вих. № 01-14/163/1 було повідомлено, що в сільській раді на зберіганні знаходиться по господарська книга починаючи з 1944 року і по теперішній час. Виходячи з вищезазначеного повідомлено наступне: згідно записів по господарських книгах ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_20, проживав в АДРЕСА_2 кіровоградської області разом зі своєю родиною 1944-1971 р.р., а з 1971 до дня смерті (ІНФОРМАЦІЯ_21) проживав на підвідомчій території за адресою АДРЕСА_3 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, згідно записів по господарських книгах проживав в АДРЕСА_4 разом зі своєю родиною 1944 р. до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_22 /а.с. 20/.

Згідно листа від 2 жовтня 2015 року за вих. № 01-06/397 Кіровоградського обласного краєзнавчого музею книга «ІНФОРМАЦІЯ_11» була проведена на здобуття обласної краєзнавчої премії ім.. В.Ястребова 25.03.2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_28 (авторами) за клопотанням відділу освіти Онуфріївської РДА, з рецензіями фахівців, відзначена ІІІ преміями за змістовність і широкий обсяг інформації. Обидва автори проживають у смт. Онуфріївка Кіровоградської області, відомі краєзнавці і шановні люди /а.с. 25/.

З листа відділу освіти Онуфріївської РДА від 29 жовтня 2015 року видно, що відділ освіти не приймав участі у виданні книги «ІНФОРМАЦІЯ_11» /а.с. 26/.

В листі Млинківькою сільської радою 11 листопада 2015 року за вих. « 01-14/177/1 надано відомості про склад сім»ї ОСОБА_5 та ОСОБА_7 та додано копію з по господарської книги /а.с. 53-66/.

З довідки наданої позивачу від 08.01.2016 року вбачається, що її батько ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_9, уродженець с. Морозівка Кіровоградської області з 23/30 грудня 1943 року до 19/20 квітня 1945 року працював на заводі «Маузер - Верке АГ (АГ = акционерное общество)» в м. Оберндорф у ОСОБА_30 і з 5 січня 1944 року мешкав у лагері для росіян /а.с. 87/.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно ст.275 ч.1 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.

Частиною четвертою ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім"ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.

Згідно ст. 277 ЦК України визначає, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім'ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно п.п. 15, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому, згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, оглянувши матеріали справи, суд дійшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, в позовній заяві позивач не наводить та в ході судового розгляду справи не надала достаніх доказів, що оспорювана нею інформація яка міститься в книзі «ІНФОРМАЦІЯ_11» під авторством ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та книга «ІНФОРМАЦІЯ_12» під авторством ОСОБА_3 стосується саме її батька та дядька. А ні позивач, а ні свідок та інші письмові докази надані позивачем не змогли підтвердити чи спростувати факт, описаний в книзі відповідачами, щодо близьких рідних позивача, та те, що про них йдеться мова. В судовому засіданні встановлено, що очивидець ОСОБА_31., спогади якого написані в книгах, помер, а тому встановити кого саме мав він на увазі у своїх спогадах щодо двох братів ОСОБА_7 та ОСОБА_5 неможливо. Крім того, позивач не надала суду жодного належного та допустимого доказу про те, що оспорювана нею інформація порушує її особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає їй повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Крім того, суд зазначає, що книга «ІНФОРМАЦІЯ_12» та «ІНФОРМАЦІЯ_11», видані в 2006 році та 2010 році, були відразу розповсюджені, в тому числі по бібліотеках Онуфріївського району та до Кіровоградської обласної універсальної наукової бібліотеки ім. Д.І. Чижевського, тобто були загальнодоступними для ознайомлення.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволенню не підлягають, оскільки в їх діях відсутній склад дій , який передбачає юридичну відповідальність за розповсюдження недостовірної інформації, а саме з чотирьох необхідних ознак наявна лише дві: поширення інформації та ознайомлення із змістом книги більше однієї особи, що підтверджується поясненнями сторін й іншими доказами по справі, а також та поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно п.п. 1,2 ч. 2 цієї статті Закону, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Тобто, Закон пов'язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи, коли таке право безпосередньо передбачене Конституцією України, нормами Цивільного кодексу та іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

При цьому, порушення права повинно бути встановлене.

Як роз'яснено у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди" - відповідно до загальних підстав Цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, причинного зв'язку з протиправними діями заподіювача і вини останнього.

Оскільки у попередніх вимогах було відмовлено, а вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною суд відмовляє у її задоволенні.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за недоведеністю в межах їх обгрунтування.

Керуючись ст.ст.10, 60, 88, 209, 212-215, 224 ЦПК України, суд -

вирішила:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про захист честі та гідності відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Кіровоградської області через Онуфріївський районний суд Кіровоградської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 12 лютого 2016 року.

Суддя М.М. Лях