УХВАЛА іменем україни
17 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

МартинюкаВ.І., Ситнік О.М.,

за участю прокурора Карман В.В.

розглянувши в судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_3, заінтересовані особи: Державна казначейська служба України, прокуратура Самарського району м. Дніпропетровська, про визначення розміру на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду,

за касаційними скаргами Державної казначейської служби України та заступника прокурора Дніпропетровської області на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеною заявою, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 19 травня 2009 року відносно неї було порушено кримінальну справу за фактом фіктивного підприємництва за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205 КК України. Цього ж дня вона була затримана. Відповідно до постанови про накладення арешту на майно від 02 червня 2009 року в рамках цієї кримінальної справи з її автомобіля було вилучено 158 865 грн, абсолютно всі кошти, які на той момент мала її родина, тобто їхнє джерело існування на найближчі декілька місяців, оскільки вона та її чоловік ОСОБА_4 знаходились під слідством, в ІТТ і ніяким чином не могли заробляти. 05 серпня 2009 року відносно неї була порушена ще одна кримінальна справа за фактом зловживання службовим становищем та службове підроблення за ознаками складів злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 та ч. 2 ст. 366 КК України. 07 серпня 2009 року старшим слідчим Самарської районної прокуратури м. Дніпропетровська була винесена постанова про звільнення її із ІТТ, тобто вона майже 3 місяці перебувала під вартою, а саме: з 19 травня до 07 серпня 2009 року. 24 січня 2012 року вказану кримінальну справу було направлено на додаткове розслідування. 28 березня 2012 року кримінальна справа за її обвинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України була припинена за відсутністю у її діях складу злочину. 18 жовтня 2012 року кримінальна справа за обвинуваченням відносної неї у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 205 та ч. 2 ст. 366 КК України, також була припинена за відсутністю у її діях складу злочинів.

Посилаючись на викладене, а також на вимоги Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового, слідства, прокуратури і суду», ОСОБА_3 просила відшкодувати за рахунок держави моральну шкоду у розмірі 500 тис. грн, завдану внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2015 року, заяву задоволено частково.

Визначено, що розмір шкоди, завданої ОСОБА_3 внаслідок незаконних дій органів, що здійснюються оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду у кримінальній справі № 68099031 (судова справа № 1-436/1/12) за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 205, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 212, ч. ч. 1, 3 ст. 358, ст. 218 КК України становить 350 тис грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

У касаційній скарзі Державна казначейська служба України просить скасувати постановлені в справі ухвали та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заступник прокурора Дніпропетровської області у касаційній скарзі просить змінити ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2015 року, зменшивши розмір на відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої інстанції або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вирішуючи вимоги заявника про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, посилався на те, що проти ОСОБА_3 незаконно була порушена кримінальна справа і вона перебувала під слідством 3 роки 5 місяців - з 19 травня 2009 року до 18 жовтня 2012 року, при цьому з 19 травня до 07 серпня 2009 року, тобто більше 2-х місяців, відносно неї був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Визнаючи розмір на відшкодування моральної шкоди - 350 тис. грн, суд виходив з принципів розумності, справедливості та достатності для сатисфакції моральних страждань ОСОБА_3, а також твердження її представника про те, що ОСОБА_3 перебувала у страшних нелюдських умовах, мокрих та холодних камерах, на все її рухоме та нерухоме майно було накладено арешти, її життя було повністю паралізоване та зруйноване незаконними діями працівників прокуратури, міліції та суду, вона була позбавлена можливостей реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми.

Судом установлено, що 19 травня 2009 року відносно ОСОБА_3 порушено кримінальну справу за фактом фіктивного підприємництва за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205 КК України. Цього ж дня ОСОБА_3 була затримана. Відповідно до постанови про накладення арешту на майно від 02 червня 2009 року в рамках цієї кримінальної справи з автомобіля ОСОБА_3 було вилучено 158 865 грн. ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_4 знаходились під слідством. 05 серпня 2009 року відносно ОСОБА_3 порушено ще одну кримінальну справу за фактом зловживання службовим становищем та службове підроблення за ознаками складів злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 та ч. 2 ст. 366 КК України. 07 серпня 2009 року старшим слідчим Самарської районної прокуратури м. Дніпропетровська винесена постанова про звільнення ОСОБА_3 із ІТТ, тобто ОСОБА_3 майже 3 місяці перебувала під вартою: з 19 травня до 07 серпня 2009 року. 24 січня 2012 року вказану кримінальну справу направлено на додаткове розслідування. 28 березня 2012 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_3 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України припинена за відсутністю у діях ОСОБА_3 складу злочину. 18 жовтня 2012 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_3 у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 205 та ч. 2 ст. 366 КК України, припинена за відсутністю у діях ОСОБА_3 складу злочинів.

Таким чином, позивач перебував під вартою більше 2-х місяців та 3 роки 5 місяців - під слідством.

При визначенні розміру на відшкодування моральної шкоди суди керувалися положеннями ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання досудового слідства, прокуратури і суду» та дійшли висновку з урахуванням встановлених вище обставин у справі про можливість відшкодування шкоди ОСОБА_3 в розмірі більшому, ніж мінімальний.

Так, згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ходікримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладенняарешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) таінших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтею 4 зазначеного Закону встановлено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її надмірного збагачення за рахунок держави.

Задовольняючи частково заяву та визначаючи розмір шкоди, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшли вірного висновку щодо доведеності факту незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивача та обрання щодо неї запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, враховуючи що кримінальна справа відносно ОСОБА_3 припинена у зв'язку з відсутністю в її діях складу злочину.

Обставини справи досліджено повно, зібраним доказам надана оцінка.

Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень, та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновком судів щодо їх оцінки, тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційні скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Державної казначейської служби України та заступника прокурора Дніпропетровської області відхилити.

Ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

І.М.Завгородня

В.І.Мартинюк

О.М.Ситнік