АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/361/16 Справа № 208/1667/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Максюта Ж.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Макарова М.О., Прозорової М.Л.,

за участі секретаря: Самокиші О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 вересня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства "Трамвай", про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оплати за щорічну відпустку, компенсацію за невикористану відпустку, виплати, у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 в березні 2014 року звернувся до суду із позовом до Комунального підприємства «Трамвай» про визнання незаконним наказ, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оплати за щорічну відпустку, компенсацію за невикористану відпустку, виплати, у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

В обґрунтуванні позову, з урахуванням уточнень до позовних вимог, позивач зазначив суду, що він з 02 лютого 2012 року згідно наказу № 22к працював начальником служби автотранспорту Комунального підприємства «Трамвай». Відповідно до наказу директора КП «Трамвай» від 29.04.2013 року № 83к його було звільнено у зв' язку зі скороченням штату працівників та на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.11.2014 року було поновлено на роботі на посаді начальника служби автотранспорту. Наказом від 24.11.2014 року № 602 йому була надана відпустка з 25.11.2014 року по 02.01.2015 рік на 38 календарних днів. Перед виходом у відпустку 24 листопада 2014 року був ознайомлений з попередженням від 20.11.2014 року про майбутнє звільнення зі займаної посади за п.1 ст.40 КЗпП України з 01.02.2015 року. Під час відпустки стан його здоров'я погіршився та звертався до лікарів, про що свідчить листок тимчасової непрацездатності АГС № 118028 про його непрацездатність з 28.11.2014 року по 08.12.2014 року, тобто на 11 днів, листок непрацездатності АГС № 088300 про непрацездатність з 14.12.2014 року по 08.01,2015 рік на 26 днів. Тимчасово був непрацездатний на протязі 37 календарних днів із них 31 день під час відпустки. На підставі заяви від 12.01.2015 року № 04/01 та листків тимчасової непрацездатності АГС № 118028 та АГС 088300 був виданий наказ від 12.01.2015 року № 11 «Про продовження строку відпустки ОСОБА_2А.» на 24 дні з 09 січня по 01 лютого 2015 року у зв'язку з хворобою». Оскільки дата звільнення 01.02.2015 року припала на вихідний день неділю, тому його було звільнено 02 лютого 2015 року.

Звільнення вважає незаконним та необґрунтованим. Вважає, що відпустка повинна була бути продовжена до 08 лютого 2015 року, тому як він непрацездатний був в період відпустки 31 робочий день. Наказ про відкликання його з відпустки не було та в день звільнення мав би знаходитись у відпустці, а звільнивши відповідач порушив вимоги ч.4 ст.40 КЗпП України, а тому підстав для звільнення не було.

19 листопада 2014 року його було поновлено за рішенням суду та до відпустки працював чотири робочих дні. Середньоденна заробітна плата становить 207,36 грн., тому заробіток за час вимушеного прогулу станом на 10 вересня 2015 року складає 31 104,00 грн. Крім того, при звільненні відповідач не в повній мірі з ним розрахувався, у зв'зязку з наданням планової відпустки, невірним проведенням розрахунків по тимчасовій втраті працездатності, невірним нарахуванням компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги, зменшив суму податків та зборів із заробітної плати за вимушений прогул. Підприємство після звільнення нарахувало та виплатило 02.02.2015 року заробітну плату за 8,20 годин 02.02.2015 року - 203,77 грн. компенсацію за невикористану поточну відпустку 1560,10 грн., вихідну допомогу в розмірі 4672,96 грн. Вважає, що примусово стягнена сума за рішенням суду підлягала стягненню в розмірі 65 903, 18 грн., зайве сплачену суму він повернув КП «Трамвай».

В частині нарахуванням військового збору, ставки ПДФО та кількість днів вимушеного прогулу не погоджується. Вважає, що КП «Трамвай» безпідставно зменшило відрахування із заробітної на загальну суму 3046,04 грн., військовий збір на суму 1118,16 грн., ЄСВ на суму 109,64 грн. та ПДФО на суму 1818,24 грн. За рахунок зменшення заробітних плат за час вимушеного прогулу підприємство нарахувало відпускних у розмірі 5872,90 грн., тобто відповідач повинен додатково нарахувати 225,34 грн. По листку тимчасової непрацездатності АГС № 118028 підприємство нарахувало 1516,33 грн. замість 1574,4 6 грн., тобто відповідач заборгував 58,13 грн., а по листку непрацездатності АГС № 088300 підприємство нарахувало 3 666,35грн. замість 3801, 88 Щ грн., заборгувало - 135,53 грн. У довідці відповідача від 02.06.2015 року зазначена сума компенсації за десять днів у розмірі 1560, 10 грн., за п' ять днів у розмірі 780,05 грн., помилково нарахована 780,05 грн. Свій борг підприємству за п'ять зайвих днів невикористаної відпустки повернув у розмірі 627,48 грн. Підприємство повинно було нарахувати за п' ять днів компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 92 4,85 грн., тобто заборгувало 144,80 грн. Нарахування вихідної допомоги повинно дорівнювати 4480,54 грн., а не 4 672,96 грн., тобто відповідачем помилково нараховано зайвих 192,42 грн., які повернув КП «Трамвай».

Крім цього, діями відповідача також спричинена й моральна шкода, яку оцінює позивач у 8 000 грн.

З урахуванням викладеного позивач просить суд визнати незаконним наказ від 12.01.2015 року № 11 «Про продовження строку відпустки ОСОБА_2А.» в частині зазначення кількості днів, на які продовжено строк відпустки та кінцевого строку відпустки; визнати незаконним наказ від 02 лютого 2015 року № 21 про припинення трудового договору; поновити ОСОБА_2 на роботі начальника служби автотранспорту в Комунальному підприємстві «Трамвай»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 лютого 2015 року по 10 вересня 2015 рік в сумі 31 104,00 грн., ; стягнути з відповідача на його користь за щорічну відпустку у сумі 225,34 грн.; стягнути з відповідача на його користь компенсацію за невикористану відпустку у сумі 144,80 грн.; стягнути з Комунального підприємства «Трамвай» на його користь виплати за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв' язку з тимчасовою втратою працездатності, а також виплату перших п'яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства відповідно до листка тимчасової непрацездатності АГС № 118028 у сумі 58,13 грн., та відповідно до листка тимчасової непрацездатності АГС № 088300 у сумі 135,53 грн.; середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за час з 03 лютого 2015 року по 10 вересня 2015 рік в сумі 45 619,20 грн.; стягнути з відповідача на користь держави ОСОБА_2 податку з доходів фізичних осіб у сумі 1818,24 грн.; військового збору у сумі 1118,16 грн., єдиного соціального внеску у сумі 109,64 грн.; стягнути з Комунального підприємства «Трамвай» на його користь моральну шкоду в розмірі 8000 грн., понесені витрати на правову допомогу в розмірі 500 грн, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за один місяць у розмірі 4480,54 грн.

Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 вересня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано Наказ від 12 січня 2015 року № 11 «Про продовження строкувідпустки ОСОБА_2А.», виданого директором Комунального підприємства «Трамвай» ОСОБА_3 незаконним.

Визнано Наказ від 02 лютого 2015 року № 21 «Про припинення трудового договору» та звільнення ОСОБА_2 з 02 лютого 2015 року незаконним.

Поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді начальника служби автотранспорту в Комунальному підприємстві «Трамвай».

Стягнуто з Комунального підприємства «Трамвай» на користь ОСОБА_2 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 26 546,32 грн. та моральну шкоду в розмірі 1 000 грн.

В решті позовних вимог - відмовлено.

В частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за один місяць в розмірі 4480,54 грн. допущено до негайного виконання.

Також судом було вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати частково, та ухвали нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, Позивач з 02 лютого 2012 року працював начальником служби автотранспорту Комунального підприємства «Трамвай», що не заперечується представником відповідача та підтверджується копією трудової книги.

Відповідно до наказу директора КП «Трамвай» від 29.04.2013 року № 83к позивача ОСОБА_2 було звільнено, у зв'язку зі скороченням штату працівників та на підставі рішення Апеляційного суду?

Дніпропетровської області від 18.11.2014 року його було поновлено на роботі на посаді начальника служби автотранспорту, що вбачається з копії рішення суду.

Наказом № 602 від 24.11.2014 року позивачу була надана відпустка з 25.11.2014 року по 02.01.2015 рік на 38 календарних днів та перед відпусткою 24 листопада 2014 року останній був ознайомлений із попередженням від 20.11.2014 року про майбутнє звільнення зі займаної посади за п.1 ст.40 КЗпП України з 01.02.2015 року.

Як вбачається з наданих суду документів під час відпустки стан здоров'я позивача погіршився та звертався до лікарів, про що свідчить листок тимчасової непрацездатності АГС № 118028 про непрацездатність з 28.11.2014 року по 08.12.2014 року, тобто на 11 днів, листок непрацездатності АГС № 088300 про непрацездатність з 14.12.2014 року по 08.01.2015 рік на 26 днів, тобто тимчасово був непрацездатний на протязі 37 календарних днів із них 31 день під час відпустки.

На підставі заяви від 12.01.2015 року № 04/01 та листків тимчасової непрацездатності АГС № 118028 та АГС 088300 був виданий наказ від 12.01.2015 року № 11 «Про продовження строку відпустки ОСОБА_2А.» на 24 дні з 09 січня по 01 лютого 2015 року у зв'язку з хворобою». Оскільки дата звільнення 01.02.2015 року припала на вихідний день неділю, тому його було звільнено 02 лютого 2015 року.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що позовні вимоги позивача знайшли своє часткове підтвердження в ході судового розгляду та підтверджені належними та допустимими доказами у справі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Колегія суддів вважає, що рішення районного суду про часткове задоволення позову, ухвалено на підставі повного та всебічно зясування обставини справи та вказані висновки узгоджуються з приписами ст.40, 78, 235, 237-1 КЗпП України, відповідно до яких дні тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку, а також відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами до щорічних відпусток не включаються.

Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 26 546,32грн, яка стягнута за рішенням суду на користь позивача, розрахована судом правильно, оскільки розраховуючи заробітну плату позивача за час вимушеного прогулу в порядку вимог ст.235 КЗпП України районний суд обґрунтовано поклав в основу розрахунку дані про середньоденну та середньомісячну заробітну плату позивача, які зазначені в довідці, наданій відповідачем, та відрахував від цієї суми грошові кошти отримані позивачем, як дохід під час знаходження останнього на обліку у Дніпродзержинському міському центрі зайнятості в сумі 4 557,68 грн.

Період вимушеного - прогулу складає 03 лютого 2015 року по 10 вересня 2015 року, що становить 150 днів. Середньоденна заробітна плата становить 207,36 грн., тобто сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу правильно нарахована судом 150x207,36 грн. = 31104,00 грн. - 4 557,68 грн. = 26 546,32 грн.

Доводи апеляційної скарги про стягнення з відповідача суми заробітку за час вимушеного прогулу саме у розмірі 31104,00 є безпідставними.

Не підлягають до задоволення і вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за час з 03 лютого 2015 року по 10 вересня 2015 року в сумі 45 619,20 грн., оскільки позивачем заявлені позовні вимоги про поновлення на роботі, та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволені його позовних вимог про стягнення оплати за щорічну відпустку у сумі 225,35 грн., компенсації за невикористану відпуску у сумі 144,80 грн., виплати за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням у звязку з тимчасовою втратою працездатності, в сумі 58,13 грн. та 135.53 грн. та податку з доходів фізичних осіб у сумі 1818,16 грн., а також єдиного соціального внеску у сумі 109,64 грн., не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки районний суд відмовляючи у задоволені цих вимог правильно послався, та обґрунтував свої висновки, вимогами діючого законодавства України, які регулюють ці спірні правовідносини, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а лише констатують факт незгоди апелянта з цього приводу.

Доводами апеляційної скарги також не спростований висновок районного суду про відсутність доказів оплати коштів на правову допомогу у сумі 500 грн., а тому підстав для задоволення позову в цій частині немає.

Стягнутий розмір моральної шкоди у сумі 1000 грн., на думку колегії суддів відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням конкретних обставин по справі, моральних страждань Позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, а тому, на думку колегії суддів, розмір моральної шкоди, визначеної судом першої інстанції є обгрунтованим.

За викладених обставин апеляційний суд приходить до висновку, що підстави для зміни чи скасування рішення суду - відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315,317 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: