Справа № 466/2976/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2016 року Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого - судді Невойта П.С.

при секретарі с/з Леон Я.О.

за участю представників Телішевського І.Д., ОСОБА_3, Презляти С.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання заповітів недійсними, -

установив:

14.05.2014 р. ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_7, який посвідчений 23 січня 2012 року приватним нотаріусом Лейко О.І., який зареєстро ваний в реєстрі за №114, визнання недійсним заповіту ОСОБА_7 посвідчений 17 вересня 2013 року приватним нотаріусом Ярош О.В., складений на ім'я ОСОБА_6, який зареєстрований в реєстрі за №1055, визнання недійсним заповіту ОСОБА_7 посвідчений 12 грудня 2013 року приватним нотаріусом Амбросійчук Л.В., який зареєстрований в реєстрі за №3208.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка ОСОБА_7, після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

08 листопада 2010 року ОСОБА_7 склала заповіт, який посвідчений державними нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори Семенюк О.Є., який зареєстрований в реєстрі за № 2-1182. Відповідно до цього заповіту спадкодавець заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде, належати їй на день її смерті і на що вона за законом буде мати право, позивачу - ОСОБА_5.

Після відкриття спадщини ОСОБА_5 звернулася до Третьої львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де їй стало відомо про існування ще трьох заповітів, які складені ОСОБА_7, а саме: 23 січня 2012 року посвідчений приватним нотаріусом Лейко О.І., який зареєстрований в реєстрі за № 114; 17 вересня 2013 року посвідчений приватним нотаріусом Ярош О.В. складений на ім'я ОСОБА_6, який зареєстрований в реєстрі за № 1055 та 12 грудня 2013 року посвідчений приватним нотаріусом Амбросійчук Л.В. який зареєстрований в реєстрі за № 3208.

Позивач вважає такі заповіти недійсними, оскільки на час складання заповітів ОСОБА_7 довгий час хворіла на онкологічну хворобу та проходила лікування наркотичними лікарськими засобами, вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

У судове засіданні позивачка ОСОБА_5, не з'явилась довіривши представлення своїх інтересів ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності 20.07.2014 р. (а.с.97) та Телішевському І.Д., який діє на підставі договору про надання правової допомоги №27/10/2015 від 27.10.2015 р. та свідоцтва про право на зайнятість адвокатською діяльністю №1530 від 15.07.2009 року та будучи у судовоих засіданнях повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_6 будучи у суді позов заперечив. В останнє судове засідання не прибув, довіривши представлення своїх інтересів представнику Презлята С.З., який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 07.07.2014 р. та свідоцтва про право на зайнятість адвокатською діяльністю №2074 від 29.09.2012 року, який будучи в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив.

Вислухавши пояснення представників позивача, відповідача, представників відповідача, показання свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що одноособовим власником на праві приватної власності одноквартирного будинку АДРЕСА_1 була ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 18.04.2014 р. виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції (а.с.5).

За життя 08 листопада 2010 року ОСОБА_7 склала заповіт, який посвідчений державними нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори Семенюк О.Є., який зареєстрований в реєстрі за № 2-1182. Відповідно до цього заповіту спадкодавець заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде, належати їй на день її смерті і на що вона за законом буде мати право, позивачу - ОСОБА_5 (а.с.77).

Окрім цього за життя ОСОБА_7 склала ще три заповіти, а саме: 23 січня 2012 року посвідчений приватним нотаріусом Лейко О.І., який зареєстрований в реєстрі за № 114; 17 вересня 2013 року посвідчений приватним нотаріусом Ярош О.В. складений на ім'я ОСОБА_6, який зареєстрований в реєстрі за № 1055 та 12 грудня 2013 року посвідчений приватним нотаріусом Амбросійчук Л.В. який зареєстрований в реєстрі за № 3208 (а.с.65,67,69).

Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, а також заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Згідно ст. 1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

У відповідності до ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

За змістом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5зі змінами, відповідно до пунктів 157, 158 якої визначено те, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках. Присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особу свідків, а саме: прізвище, ім'я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

Відповідно до положень ст.ст. 1233-1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто.

З положень ст.ст. 202,1233 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією однієї сторони, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 1254 ЦК України передбачено, що заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт, а також скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Відповідно до роз'яснень п. 19 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Під час розгляду справи позивачем було подано клопотання про проведення судово-почеркознавчої експертизи, для з'ясування питань щодо належності підпису та рукописного тексту у оскаржуваних заповітах ОСОБА_7.

На виконання вимог ухвал від 10.12.2014 р. та 01.04.2015 року про призначення та проведення почеркознавчої експертизи, до суду надійшов з Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України висновок криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підписів за № 2233 від 10.08.2015 року, з якого вбачається, що підписи від імені ОСОБА_7, розташовані в графах «Підпис» перед записом «(ОСОБА_7)», («Підпис заповідача»), перед записом «ОСОБА_7», «Підпис» перед записом («ОСОБА_7») в заповітах від 23.01.2012 року, від 12.12.2013 року, від 17.09.2013 року, в відповідних графах реєстрів нотаріальних дій приватних нотаріусів Лойко О.І., за №114, Ярош О.В. за №1055, Амбросійчук Л.В. за №3208 та рукописні записи в заповітах від 23.01.2012 року, від 12.12.2013 року, від 17.09.2013 року, в відповідних графах реєстрів нотаріальних дій приватних нотаріусів Лойко О.І. за №114, Ярош О.В. за №1055, виконані самою ОСОБА_7 (а.с.150-153).

Вказаний висновок суд оцінює як належний та допустимий доказ, який будь-яких сумнівів у суду не викликає щодо його правильності та повноти дослідження з врахуванням при цьому всіх наданих сторонами доказів.

Як встановлено судом, при оформленні даних заповітів були дотримані вимоги до форми заповіту, а саме: заповіти складені у письмовій формі із зазначенням місця та часу їх складання, заповіти особисто підписаний заповідачем і при їх складані та посвідченні дотримано таємницю заповіту, відповідно до ст. 1255 ЦК України.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що волевиявлення ОСОБА_7 на час підписання заповіту не було вільним і не відповідало її волі та вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

З показань свідка ОСОБА_13 вбачається, що вона довший час знала покійну ОСОБА_7 та була присутньою з нею під час підписання заповіту 12.12.2013 року. На прохання ОСОБА_7 вона разом з ОСОБА_14 на його автомобілі їздили до нотаріуса для укладення заповіту. На той час покійна була повністю свідома. Вона розуміла що підписує. Після укладення заповіту вони на автомобілі повернулися додому.

Будучи у суді свідок ОСОБА_14 повідомив, що він є сусідом ОСОБА_6, знає його довго, буває у них у будинку. Позивача ОСОБА_5 він не бачить у будинку коли відвідує довший час, фактично з часу одруження вона проживає з чоловіком ОСОБА_3 за іншою адресою. Дійсно на прохання ОСОБА_7 він на власному автомобілі відвозив останню до нотаріуса, де 12.12.2013 року засвідчував підпис ОСОБА_7 на заповіті (а.с.65).

Підстави для визнання заповіту недійсним, передбачені ст.ст. 1257, 1247 ЦК України судом в судовому засіданні не встановлено та не підтверджено дані обставини і висновком експерта № 2233 від 10.08.2015 року.

Судом критично оцінюються показання представника ОСОБА_3, допитаного як свідком у суді, про те, що 23 та 24.01.2012 року він разом з ОСОБА_7 увесь день перебували у Львській міській ради з питань приватизації земельної ділянки. Дані показання нічим не підтверджені, такі надані вже після того як судові засідання проводлися неодноразово та отримано пояснення інших учасників і фактично надані свідком на спростування обставин, які були оголошені у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачкою не доведено в судовому засіданні недійсність заповітів ОСОБА_7, від 23 січня 2012 року посвідченого приватним нотаріусом Лейко О.І., який зареєстрований в реєстрі за №114, від 17 вересня 2013 року посвідченого приватним нотаріусом Ярош О.В., на ім'я ОСОБА_6, який зареєстрований в реєстрі за №1055 та від 12 грудня 2013 року посвідченого приватним нотаріусом Амбросійчук Л.В., який зареєстрований в реєстрі за №3208, як із підстав підробки підписів від імені заповідача так із підстав не усвідомлення нею значення своїх дій та не можливості керувати ними.

За таких обставин, слід відмовити у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 58, 60, 88, 169, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_7, який посвідчений 23 січня 2012 року приватним нотаріусом Лейко О.І. тазареєстрований в реєстрі за №114, посвідчений 17 вересня 2013 року приватним нотаріусом Ярош О.В., зареєстрований в реєстрі за №1055, посвідчений 12 грудня 2013 року приватним нотаріусом Амбросійчук Л.В., зареєстрований в реєстрі за №3208 - відмовити.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Шевченківський районний суд м.Львова шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя П. С. Невойт