Справа № 733/2148/15-ц Провадження № 22-ц/795/357/2016 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції - Чугуєвська Т. П. Доповідач - Страшний М. М.
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 лютого 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіСтрашного М.М.
суддів:Бобрової І.О., Шарапової О.Л.,
при секретарі:Нечасному О.Л.
за участю:представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ічнянського районного суду від 14 грудня 2015 року та апеляційну скаргу ОСОБА_3 на додаткове рішення Ічнянського районного суду від 04 січня 2016 року у справі за позовом Квартирно-екплуатаційного відділу м. Чернігів до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігів про укладення договору найму житлового приміщення,

в с т а н о в и в:
У листопаді 2015 року КЕВ м. Чернігів звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1 . В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що відповідачі тривалий час не проживають в спірній квартирі та не використовують квартиру за цільовим призначенням, а тому є такими, що втратили право користування квартирою на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України.

В грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив зобов`язати КЕВ м.Чернігів укласти з ним письмовий договір найму житлового приміщення за адресою АДРЕСА_2 . Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що на спірну квартиру йому видано ордер № 23 від 24 травня 1994 року, проте відповідач відмовляється укласти договір найму цього приміщення.

Ухвалою Ічнянського районного суду від 02 грудня 2015 року первісний та зустрічний позови об`єднані в одне провадження для спільного розгляду.

Рішенням Ічнянського районного суду від 14 грудня 2015 року позовні вимоги КЕВ м.Чернігова задоволено, визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_3 . В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Додатковим рішенням Ічнянського районного суду від 04 січня 2016 року стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь КЕВ м.Чернігів в рахунок повернення витрат судовий збір в сумі 1218 грн. солідарно.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить змінити рішення суду першої інстанції від 14.12.2015 року та ухвалити нове рішення, яким в позові КЕВ м.Чернігів до нього відмовити, а зустрічний позов задовольнити в повному обсязі. ОСОБА_3 наполягає на тому, що підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, відсутні. Вказує, що він не був відсутнім в спірній квартирі понад 6 місяців, в квартирі знаходяться його речі, він сплачує комунальні послуги, іншого житла не має.

Також ОСОБА_3 подана апеляційна скарга, в якій він просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції від 04 січня 2016 року, оскільки суд не взяв до уваги, що він є інвалідом другої групи, а тому звільнений від сплати судового збору.

В письмових запереченнях КЕВ м.Чернігів просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення суду від 14.12.2015 року та залишити без змін рішення суду першої інстанції, вважаючи його законним та обгрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню.

Проте, наведені вимоги процесуального закону судом першої інстанції дотримані не були.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житлом, суд першої інстанції виходив з того, що останній зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , проте тривалий час не проживає в ній, з його дозволу в квартирі проживає інша особа.

З таким висновком не може погодитись апеляційний суд враховуючи наступне.

Відповідно до частин 1, 2, 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами 2, 3 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Звертаючись до суду з позовом, позивач КЕВ м.Чернігів посилався лише на доповідну начальника підприємства (будинкоуправління) ОСОБА_7 на ім`я начальника КЕВ м.Чернігів про не проживання ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_4 (а.с.4).

Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України від 02.12.2010 року визнано, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

За змістом ст.ст. 71, 72 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його родини можуть бути визнані в судовому порядку такими, що втратили право користування жилим приміщенням в разі їхньої відсутності на спірній жилій площі більше шести місяців без поважних причин.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 у п.10 Постанови року (з наступними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України) необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні; у осіб, які потребують догляду; внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції, що надана позивачем в обґрунтування позовних вимог доповідна може бути беззаперечним доказом відсутності відповідача ОСОБА_3 в спірній квартирі без поважних причин протягом строку, встановленого законодавством.

Під час розгляду справи апеляційним судом за наданими представником ОСОБА_3 копіями квитанцій встановлено, що останній здійснює оплату житло-комунальних послуг. Представником КЕВ м. Чернігова не заперечувалось, що на даний час борг по оплаті комунальних послуг відсутній. За показами свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , допитаними в суді апеляційної інстанції, встановлено, що ОСОБА_3 не вибув із спірної квартири, періодично двічі-тричі на місяць проживає у спірному житлі, виконує обовязки наймача, оплачує комунальні послуги. В квартирі знаходяться його особисті речі, меблі та інше майно. Крім того ОСОБА_3 є військовим пенсіонером та інвалідом другої групи, а тому за станом свого здоровя двічі на рік проходить санаторно-курортне лікування.

Факт проживання ОСОБА_3 в спірному приміщенні також встановлений рішенням Ічнянського районного суду від 19 квітня 2011 року, а також постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2011 року, копії яких додані до матеріалів справи.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2011 року, яка набрала законної сили, було визнано неправомірними дії командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_10 в частині недопуску ОСОБА_3 на територію населеного пункту смт. Дружба (м. Ічня-2) до ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Тобто підтверджений факт чинення перешкод з боку КЕВ м.Чернігова у доступі на територію м. Ічня-2, де також розташована квартира, в якій він зареєстрований та проживає.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Наявні в матеріалах справи докази беззаперечно не підтверджують, що відповідач ОСОБА_3 добровільно залишив квартиру, що його речей немає в спірній квартирі та що він відсутній в цьому приміщені понад 6 місяців без поважних причин.

За таких обставин висновки суду щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 не відповідають дійсним обставинам справи.

Що стосується визнання ОСОБА_5 такою, що також втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , то апеляційний суд погоджується із висновком суду про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач ОСОБА_5 дійсно тривалий час не проживає в спірній квартирі, проживає в с. Августівка, де працює. Твердження ОСОБА_5 про те, що її до квартири не пускає відповідач ОСОБА_5 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не мають правового значення для розгляду даної справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В справі відсутні докази того, що саме позивачем Квартирно-екплуатаційного відділу м. Чернігів чинились чи чиняться перешкоди ОСОБА_5 у користуванні спірною квартирою.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем заявлені вимоги укласти з ним письмовий договір найму житлового приміщення в АДРЕСА_2 , проте ця квартира не є предметом первісного позову, оскільки позивач зареєстрований в квартирі АДРЕСА_5 .

Відповідно до положень чинного законодавства договір найму може бути укладений лише щодо вільного житлового приміщення, придатного для проживання.

Згідно інформації, наданої позивачем в суді апеляційної інстанції, встановлено, що в квартирі АДРЕСА_6 проживають ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , тобто зазначена квартира не є вільною, що виключає можливість укладення з ОСОБА_3 договору найму цього житлового приміщення.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню саме з наведених вище мотивів.

Апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги ОСОБА_3 на додаткове рішення Ічнянського районного суду від 04 січня 2016 року. Судом встановлено, що ОСОБА_3 є інвалідом 2 групи, що підтверджується копією відповідного посвідчення (а.с.36), а тому він на підставі п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України „Про судовий збір звільняється від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Враховуючи приписи ст. 88 ЦПК України та задоволення позовних вимог лише до відповідача ОСОБА_5 , апеляційний суд приходить до висновку, що за розгляд справи в суді першої інстанції з відповідача ОСОБА_5 належало до стягнення 487 грн. 20 коп. (ставка судового збору за подання позову немайнового характеру, що діяла на момент подання позову). Отже, додаткове рішення суду від 04 січня 2016 року належить змінити, стягнувши з ОСОБА_5 на користь Квартирно-екплуатаційного відділу м. Чернігів у відшкодування судових витрат 487 грн. 20 коп.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційних скарг ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307, п.4 ч.1 ст. 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

В И Р І Ш И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_3 на рішення Ічнянського районного суду від 14 грудня 2015 року та додаткове рішення Ічнянського районного суду від 04 січня 2016 року задовольнити частково.

Рішення Ічнянського районного суду від 14 грудня 2015 року в частині визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, скасувати і відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Рішення Ічнянського районного суду від 14 грудня 2015 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 змінити в частині мотивів відмови в позові.

Рішення Ічнянського районного суду від 14 грудня 2015 року в частині визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням залишити без змін.

Додаткове рішення Ічнянського районного суду від 04 січня 2016 року змінити, стягнувши з ОСОБА_5 на користь Квартирно-екплуатаційного відділу м. Чернігів у відшкодування судових витрат 487 грн. 20 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: