Справа № 489/7910/15-ц
Номер провадження 2/489/639/16
РІШЕННЯ
Іменем України
18 лютого 2016 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаєва (далі-позивач) до ОСОБА_1 (далі-відповідач) про виселення та зобов`язання передати приміщення,

встановив
В грудні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач не має ніякого відношення до Збройних Сил України. У відповідача відсутні документи на проживання в гуртожитку.

За таких обставин, просив суд виселити відповідача з гуртожитку без надання іншого службового приміщення, зобов`язавши її передати зазначене житлове приміщення Міністерству Оборони України в особі позивача.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Відповідно до акту приймання (передачі) гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , інженерні мережі знаходяться у задовільному стані і підлягають передачі КЕЧ Миколаївського району.

Згідно з Положенням, затвердженим наказом 15.04.2013 №61 Квартирно-експлуатаційний відділ м. Миколаєва здійснює безпосереднє квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин.

Актом перевірки законності заселення та мешкання громадян України, стану утримання будівлі та приміщень в гуртожитку АДРЕСА_1 встановлено, що у відповідача відсутній ордер на проживання в кімнатах № 206,207.

Згідно з довідкою від 10.12.2015 відповідач на військовому обліку у Ленінському РВК м. Миколаєва не перебуває.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням суду 06.11.2013 було встановлено, що на підставі письмової заяви щодо надання у користуванні житлової кімнати у гуртожитку, ОСОБА_1 отримала 15 лютого 2002 року від Міністерства оборони України ордер на право займання кімнат № 206 207 гуртожитку будинку АДРЕСА_1 для сім`ї з двох чоловік її та доньки ОСОБА_2 , підписаний командиром військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується наданим суду талоном до тимчасового ордеру від 15.02.2002 року та довідкою про склад сім`ї та проживання за зазначеною адресою від 17.04.2002 р., наданої для отримання розрахункової книжки.

На підставі зазначеного ордеру ОСОБА_1 була вселена разом із донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та 21.02.2002 року зареєстрована у спірному житловому приміщенні.

ОСОБА_1 військову службу у Збройних Силах України не проходила та не проходить, не є членом сім`ї військовослужбовця, працює вчителем у ЗОШ № 11 м. Миколаєва, з часу вселення постійно проживає за цією адресою, своєчасно сплачує комунальні послуги.

Відповідно до ст. 127 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК Української РСР) і п. 2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року № 208, гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання.

Згідно із ч. 2 ст. 128. ст. 129 ЖК Української РСР, ч. 1 п. 10 Примірного положення про гуртожитки єдиною підставою для вселення на дану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного із профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі у гуртожитку.

Пунктом 17 Примірного положення про гуртожитки передбачено, що вселення громадянами, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні , інших членів сім`ї, крім своїх неповнолітніх дітей, в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадянина, які проживають разом із ним.

Право користування житловим приміщенням у гуртожитку такого члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку видано спеціальний ордер доля проживання на період її роботи.

Отже, зважаючи на наведене вище, частина 3 статті 132 ЖК Української РСР (про підстави виселення без надання іншого жилого приміщення) застосовується до житлових правовідносин, одним із суб`єктів яких є особа, яка перебувала з підприємством, установою чи організацією у трудових відносинах.

Таким чином, закріплені в цих статтях закону гарантії не може бути застосовано при вирішенні спору про виселення із гуртожитку громадян, які не перебували чи не перебувають з організацією у трудових відносинах.

Враховуючи викладене, оскільки ОСОБА_1 разом із дитиною була вселена до спірного житлового приміщення на підставі ордеру, який не був визнаний недійсним в порядку, передбаченому ст. 117 ЖК Української РСР та не перебувала і не перебуває з структурними підрозділами Міністерства оборони України у трудових відносинах, вона з донькою не може бути виселена з підстав, передбачених ст. 132 ЖК Української РСР та зазначених позивачем.

Ці висновки містяться у Постанові Верховного Суду України № 6-71цс11 від 19 грудня 2011 року, прийнятої за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, та висновки якої, відповідно до статті 214 ЦПК України, суд зобов`язаний врахувати при розгляді справи.

Згідно із ст. 47 Конституції України а також ст. 9 ЖК Української РСР житлові права охороняються законом, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відсутні також підстави для висновку, що відповідач вселилася самоправно, тому відсутні правові підстави для виселення відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову необхідно відмовити через необґрунтованість.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 14, 60, 62, 88, 212-214 ЦПК України, суд

вирішив
В задоволенні позову Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаєва до ОСОБА_1 про виселення та зобов`язання передати приміщення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв