АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 527/1045/15-ц Номер провадження 22-ц/786/280/16Головуючий у 1-й інстанції Левицька Т.В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Дорош А.І.

Суддів: Бондаревської С.М., Буленка О.О.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

з участю

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3

на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 12 листопада 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків,-

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків.Свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_4 до 11.06.2014 року працювала у нього за трудовим договором від 17.01.2008 року продавцем продуктового магазину в с. Пузикове Глобинського району Полтавської області і відповідно до нього несла повну матеріальну відповідальність за товар та гроші. В результаті ревізії, проведеної за період з 1 березня по 7 травня 2014 року, у магазині було виявлено недостачу в розмірі 5 097,83 грн., яку ОСОБА_4 зобовязувалася погасити. В звязку з викладеним, ОСОБА_3, посилаючись на ст.ст. 130, 134, 135-3, 136 КЗпП, просив суд стягнути з ОСОБА_4 на його користь шкоду, завдану недостачею, в сумі 5097, 83 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 12 листопада 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків відмовлено.

Додатковим рішенням місцевого суду від 18 січня 2016 року судові витрати по справі віднесено за рахунок держави.

Не погодившись з судовим рішенням, його в апеляційному порядку в інтересах позивача ОСОБА_3 оскаржив його представник ОСОБА_2, який, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 17.01.2008 року ОСОБА_4 прийнята на роботу продавцем у магазин ПП ОСОБА_3 на підставі трудового договору від 17.01.2008 року, який зареєстрований в Глобинському районному центрі зайнятості (а.с. 3).

11.06.2014 року ОСОБА_4 звільнена з роботи згідно ст. 36 п. 1 КЗпП України за угодою сторін, що підтверджується записом в трудовій книжці ОСОБА_4 (а.с. 18).

Згідно трудового договору від 17.01.2008 року, укладеного між ПП ОСОБА_3 та ОСОБА_4, на ОСОБА_4 покладено обовязки: правильно проводити розрахунки з покупцями, нести матеріальну відповідальність за товар, слідкувати за санітарним станом, виконувати правила внутрішнього розпорядку та встановлено оплату праці ОСОБА_4 в розмірі мінімальної заробітної плати.

Окремий договір про повну матеріальну відповідальність з ОСОБА_4 не укладався.

07 травня 2014 року ОСОБА_3 проведена інвентаризації товарно-матеріальних цінностей у належному йому магазині, за результатами якої складено акт від 07.05.2014 року, у якому вказано про виявлену недостачу в сумі 5097,83 грн.(а.с.5).

Інвентаризація в магазині ПП ОСОБА_3 проведена на підставі розпорядження ПП ОСОБА_3 від 01.03.2014 року, згідно якого до складу інвентаризаційної комісії включено ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що інвентаризація в магазині ПП ОСОБА_3 була проведена з порушення вимог Інструкції по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, затвердженої наказом Міністерства фінансів України 11 серпня 1994 року № 69, яка була чинна на час проведення інвентаризації, якою передбачено, що під час документального оформлення інвентаризації повинно бути виконано наступне: складаються акти, які візуються головою комісії із зазначенням в них конкретних залишків майна до інвентаризації; матеріально-відповідальна особа надає розписку комісії про здачу до початку інвентаризації до бухгалтерії всіх документів; комісія визначає вартість майна та складає акти за встановленими формами; складається звіряльна відомість, яка повинна бути підписана головою, членами комісії та матеріально-відповідальною особою. Після інвентаризації, в разі необхідності, складається ОСОБА_1 контрольної перевірки інвентаризації, яка проводиться з участю матеріально-відповідальної особи та до відкриття складу чи приміщення, в якому проводилась інвентаризація. У розписці, яка є складовою частиною інвентаризаційного опису від 07.05.2014 року мається запис про наявність залишків по даних обліку в сумі 24276,03 грн., проте вказана розписка не підписана ОСОБА_4 Інвентаризаційний опис від 07.05.2014 року, порівняльна відомість від 07.05.2014 року та акт від 07.05.2014 року не містять відповідних реквізитів та даних відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Інструкції по інвентаризації основних засобів, нематеріальних товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, яка затверджена наказом Міністерства фінансів України від 11 серпня 1994 р. № 69. Зокрема, даних щодо часу прийняття та обліку певних матеріальних цінностей, їх руху протягом звітного періоду, зіставлення фактичної наявності товарів з даними бухгалтерського обліку, що унеможливлює встановлення факту недостачі, причин її виникнення, визначення розміру заподіяної шкоди та осіб, винних у її заподіянні.

Як встановила колегія суддів, такий висновок місцевого суду є правильним, оскільки суд дійшов його після повного, всебічного та об"єктивного з"ясування фактичних обставин справи, прав та обов"язків сторін в даних правовідносинах, з правильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Згідно ст. 134 п. 1-7 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно достатті 135-1цього Кодексуукладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків.

Згідно ст. 135 КЗпП України межі матеріальної відповідальності працівників за шкоду, завдану підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір, встановлюються законодавством.

Згідно ст. 135-3 КЗпП України розмір заподіяної шкоди підприємству, організації, установі визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості матеріальних цінностей. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.

За правилом ст. 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Частиною 2 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.1992 року № 14роз'яснено, що виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями130,135-3,137 КЗпП Українизалежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б охоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Доводи представника позивача про те, що застосування Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Інструкції по інвентаризації основних засобів, нематеріальних товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 11 серпня 1994 р. № 69 не можливе для ФОП, оскільки підприємець не має ресурсу працівників для виконання цих робіт, не заслуговують на увагу, т.я. ст. 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Також не заслуговують на увагу доводи представника позивача про те, що рух товарно-матеріальних цінностей за домовленістю сторін здійснювався у формі, достатній для їх контролю і Книга ведення товарообороту (касовий зошит) цілком відповідала такій домовленості, а тому висновок місцевого суду про те, що ведення такого зошита не передбачено правилами бухобліку та він не є первинним бухгалтерським документом та доказом по справі, не заслуговують на увагу, оскільки ведення бухгатерського обліку передбачено спеціальним законодавством, дотримання якого є обов»язковим і для ФОП. Згідно ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Також не заслуговують на увагу доводи представника позивача про те, що судом не наведено які конкретно розбіжності та суперечності мають документи інвентаризації, оскільки місцевий суд прийшов до обгрунтованого висновку про те, що відсутні дані щодо часу прийняття та обліку певних матеріальних цінностей, їх рух протягом звітного періоду, зіставлення фактичної наявності товарів з даними бухгалтерського обліку, що унеможливлює встановлення факту недостачі, причин її виникнення, визначення розміру заподіяної шкоди та осіб, винних у її заподіянні.

Акт ревізії від 07.052914 року, на який посилається представник позивача як на належний та допустимий доказ, не підписаний відповідачем, як вказаному у ньому, відповідач від підписання порівнювальної відомості результатів інвентаризації товарів, матеріалів, тари і грошових засобів і торгівлі відмовилася (а.с. 5).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308 ч.1, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 12 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

С У Д Д І :