АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1265/16 Справа № 205/8476/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Басова Н. В. Доповідач - Калиновський А.Б.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого - Калиновського А.Б.

Суддів - Гайдук В.І., Єлізаренко І.А.

При секретарі - Гулієву М.І.о

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому згідно останньої редакції уточнень вказав, що відповідно до укладеного кредитного договору № DT/020 від 29 вересня 2006 року банк надав ОСОБА_2 кредит в сумі 23 215,50 дол. США, з кінцевим терміном повернення 29 вересня 2009 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом 17% річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором. В забезпечення виконання умов кредитного договору, 29 вересня 2006 року між Банком та ОСОБА_3 був укладений договір поруки, згідно якого у випадку невиконання боржником якого-небудь зобов'язання, передбаченого умовами Договору, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Позивач просив стягнути солідарно з відповідачів виниклу заборгованість у розмірі 69 205,12 дол. США, що еквівалентно 1 087 212,44 грн. та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду і ухвалити нове про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору № DT/020 від 29 вересня 2006 року ПАТ КБ "Приватбанк" надав ОСОБА_2 кредит в сумі 23 215,50 дол. США, з кінцевим терміном повернення 29 вересня 2009 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом 17% річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором (а.с.10-11).

В забезпечення виконання умов кредитного договору, 29 вересня 2006 року, був укладений договір поруки, згідно якого поручителем за кредитним договором є ОСОБА_3, який зобов'язався перед позивачем відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором (а.с.13).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2011 року, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2010 року скасовано частково та стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ КБ "Приватбанк" по кредитному договору № DT/020 від 29 вересня 2006 року 24 413,83 доларів США заборгованості по кредитному договору і по процентам за користування кредитом та 76 620,74 грн. пені та штрафу за несвоєчасне виконання зобов'язання(а.с.46).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку, суд виходив з того, що банк, подавши у 2010 році позов до суду, скористався своїм правом повернення частини позики, що підлягала сплаті до 29 вересня 2009 року разом з нарахованими відсотками, пені, заборгованості з комісії, а також з того, що позовних вимог про стягнення сум з підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, позивач не заявляв, у зв'язку з чим доводи позивача про наявність підстав для стягнення відсотків, пені, нарахованих після ухвалення судового рішення від 19 травня 2011 року, не ґрунтуються на законі.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ "Приватбанк" посилався на те, що позичальником порушуються зобов'язання за кредитним договором, за які, відповідно до п. 4.1. кредитного договору, передбачена відповідальність сторін.

Законодавець не вимагає від позивача(ст. 119 ЦПК), щоб він здійснював кваліфікацію спірних правовідносин, тобто зазначав у позовній заяві, на яких правових нормах ґрунтується його позов. Це пов'язано з тим, що обов'язок здійснювати кваліфікацію правовідносин покладається на суд, який і повинен визначати, чи поширюється та або інша норма на спірні правовідносини.

Вирішуючи спір, суд на вказане уваги не звернув та помилково вважав, що позовних вимог про стягнення процентів та пені за прострочення виконання грошового зобов'язання позивач не заявляв.

Крім того, за змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Пунктом 3.1.,3.2. передбачено, що за користування кредитом в період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту згідно п.п. 2.4.1.,3.3.,3.4. даного договору позичальник сплачує відсотки в розмірі 17% річних. Відповідно до ст. 212 ЦК України, при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 1.3.,2.3.1.,3.3. даного договору позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі від ставки зазначеної у п. 3.1. договору, розраховані від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.

Так, п. 4.1 договору передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань по сплаті відсотків за користування кредитом, передбачених п.п.2.2.2., 3.1., 3.2.,3.3. цього договору, строків повернення кредиту, передбачених п.п. 1.3., 2.2.3., 2.3.1.,2.2.8., 3.3. цього договору, винагороди та комісії, що передбачено п.п. 3.5.,3.7. цього договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню у розмірі 0,3 % від суми непогашеного платежу за кожний день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який сплачується пеня.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року № 6-1206цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Таким чином, суд першої інстанції на вказані роз'яснення уваги не звернув та помилково дійшов висновку про те, що банк, подавши у 2010 році позов до суду, скористався своїм правом повернення частини позики, що підлягала сплаті до 29 вересня 2009 року разом з нарахованими відсотками, пені, заборгованості з комісії, а тому підстав для стягнення пені та відсотків немає.

Як видно, заборгованість станом на 12.12.2014 року становить 71 037,05 дол. США, що еквівалентно 1 115 992,06 грн., з яких: 35 241,20 дол. США, що еквівалентно - 553 639,25 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 35 795,85 дол. США, що еквівалентно 562 352,80 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання.

У разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (частина третя статті 551 ЦК України).

Положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 цього Кодексу щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

При цьому положеннями статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення.

Відповідно до ч.2 ст.616 ЦК України суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

Положення ст. 616 ЦК України передбачають право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Зазначене стосується цивільно-правової відповідальності боржника, а не сплати ним основного грошового боргу за кредитним договором, що суд на підставі вказаної норми закону змінити не може.

Як видно з умов кредитного договору, позичальник зобов'язаний погашати кредит щомісячними платежами, однак, на протязі тривалого часу позивач не вживав заходів щодо погашення заборгованості за кредитним договором у встановленому законом порядку, сприяючи тим самим збільшенню розміру заборгованості та, відповідно, пені.

ПАТ КБ "Приватбанк" нараховано пеню в розмірі 35 795,85 дол. США, що еквівалентно 562 352,80 грн., а заборгованість по тілу кредиту була стягнута за рішенням суду 19 травня 2011 року у розмірі 18 145,60 доларів США.

Отже, установивши, що розмір пені значно більший від розміру боргового зобов'язання, а також, що внаслідок стягнення кредитної заборгованості, в тому числі і пені, розмір якої значно більший розміру заборгованості за кредитним договором, будуть порушені права відповідачів, колегія суддів вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин положення частини третьої статті 551, 616 ЦК України та зменшити розмір пені з 35 795,85 дол. США, що еквівалентно 562 352,80 грн. до 17 000,00 доларів США, що еквівалентно 267 070,00 грн.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року № 6-1120цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Положення ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» № 15-93 можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення процентів за користування валютним кредитом, та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені, а тому пеня підлягає стягненню у національній валюті - гривні.

Крім того, п. 4.7. кредитного договору сторони дійшли згоди, що термін позовної давності за усіма вимогами становить п'ять років.

Отже банк, звернувшись до суду з позовом у жовтні 2014 року, не пропустив строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені та відсотків за порушення зобов'язань за кредитним договором.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду скасувати, частково задовольнити позовні вимоги банку, стягнувши солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором № DT/020 від 29 вересня 2006 року станом на 12.12.2014 року у розмірі 820 709,25 грн., яка складається з: 553 639,25 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 267 070,00 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Доводи відповідачів про те, що банк скористався своїм правом повернення частини позики, що підлягала сплаті до 29 вересня 2009 року разом з нарахованими відсотками, пені, заборгованості з комісії, чим змінив термін виконання зобов'язання, а тому з моменту набрання законної сили рішенням суду від 19.05.2011 року право банку на отримання відсотків припинилось не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згідно до п.п. 4.1.,4.2.,4.3.,4.4. кредитного договору відповідальність передбачена за кожний випадок порушення зобов'язань, які мали місце як під час, так і після закінчення дії кредитного договору.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідачівна користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 7673,40 грн., які складаються з витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви - 3654,00 грн. та за подання апеляційної скарги - 4019,40 грн., тобто по 3 836,70 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2015 року скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором № DT/020 від 29 вересня 2006 року станом на 12.12.2014 року у розмірі 820 709,25 грн., яка складається з: 553 639,25 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 267 070,00 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

В решті позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" витрати по сплаті судового збору по 3 836,70 грн. з кожного.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: