ухвала

іменем україни

15 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Мартинюка В.І., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, Служба у справах дітей Шевченківського району м. Запоріжжя, про виселення, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 07 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 11 лютого 2008 року між позивачем та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № ZPC0GI, відповідно до умов якого ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 110 500 грн строком до 11 лютого 2013 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 11 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_7 було укладено договір іпотеки № ZPC0GI, за яким остання, яка є майновим поручителем, надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 38,60 кв. м, житловою площею 20,30 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належить ОСОБА_7 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину.

Свої зобов'язання за кредитним договором позивач виконав в повному обсязі, надавши ОСОБА_6 кредит в розмірі, передбаченому кредитним договором, проте ОСОБА_6 не своєчасно та не в повному обсязі вносив грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, чим порушив умови договору.

21 січня 2009 року рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме - квартиру загальною площею 38,60 кв. м, житловою площею 20,30 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належить ОСОБА_7 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, шляхом проведення прилюдних торгів на користь Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Посилаючись на те, що після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, на письмову вимогу банку відповідачі не звільнили житлове приміщення добровільно, продовжують проживати у квартирі, що порушує право позивача на реалізацію предмету іпотеки, просив виселити ОСОБА_4 та неповнолітню ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 з підстав, передбачених ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України, покласти на відповідача ОСОБА_4 судові витрати.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2015 року з урахуванням ухвали того ж суду від 01 липня 2015 року про виправлення описки, у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 07 жовтня 2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2015 року змінено.

Виключено з мотивувальної частини рішення посилання на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» як на підставу відмови у позові про виселення.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2015 року у частині, яка не змінена апеляційним судом та рішення апеляційного суду Запорізької області від 07 жовтня 2015 року, оскільки вони законні та обґрунтовані.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що при виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Саме до цього зводяться правові висновки щодо застосування ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК Української РСР, зроблені Верховним Судом України в постанові від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15), яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, що зобов'язані узгодити свою судову практику з рішеннями Верховного Суду України, про що і зазначив суд у рішенні.

Із матеріалів справи вбачається, що позичальником за кредитним договором № ZPC0GI є ОСОБА_6

ОСОБА_7 на забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_6 передала в іпотеку однокімнатну квартиру, яка набута нею у власність у порядку спадкування.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2009 року, яке набуло законної сили, звернуто стягнення на предмет іпотеки.

У квартирі проживає та зареєстрована ОСОБА_4 з малолітньою дитиною.

Отже, даний позов заявлено про виселення з іпотечного майна, яке не придбавалося за рахунок кредитних коштів, а позивачем не зазначено постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням.

Доводи касаційної скарги щодо того, що виселення з приватного житлового фонду провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення, а також про те, що чинним законодавством не встановлено обов'язку банку надання іншого жилого приміщення не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2015 року у частині, яка не змінена апеляційним судом та рішення апеляційного суду Запорізької області від 07 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко В.І. Мартинюк О.М. Ситнік