Справа № 163/802/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Гайдук А.Л.
Провадження № 22-ц/773/1504/16 Категорія: 2 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Карпук А.К., Здрилюк О.І.,

секретар судового засідання - Шугалова О.М.,

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представників відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Любомльського районного нотаріального округу Волинської області Каганюк Олег Юрійович, про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на його частку за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Любомльського районного суду від 05 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він та відповідач ОСОБА_4 з 1983 року по 1999 рік проживали у зареєстрованому шлюбі, після розірвання якого продовжували проживати разом за адресою: АДРЕСА_1, а з 2002 року - за адресою: АДРЕСА_2, вели спільне господарство, виховували сина, хоча час від часу між ними виникали сварки.

Перебуваючи у шлюбі, вони розпочали спорудження будинку по АДРЕСА_2 на земельній ділянці, виділеній відповідачу ОСОБА_4 згідно з рішенням Любомльської міської ради № 535 від 16 жовтня 1992 року, який добудували під час спільного проживання у 2006 році, вже не перебуваючи у шлюбі. Тому йому належить 1/2 частина спірного будинковолодіння.

У грудні 2015 року через погіршення відносин він вимушений був залишити дружину та переїхати жити в іншу квартиру.

26 лютого 2016 року відповідач без його згоди продала їх спільний будинок своїй матері шляхом укладення договору купівлі-продажу, чим порушила його права співвласника.

Враховуючи викладене, просив встановити факт спільного проживання його та ОСОБА_4 як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу з 29 грудня 1999 року по січень 2016 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_2 Волинської області, посвідчений приватним нотаріусом Любомльського районного нотаріального округу Волинської області Каганюком О.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 264; визнати вказане будинковолодіння об'єктом спільної сумісної власності його та ОСОБА_4, визнати за ним право власності на 1/2 частину даного нерухомого майна.

Рішенням Любомльського районного суду від 05 вересня 2016 року позов задоволено частково.

Постановлено встановити факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу з 03 березня 2000 року по 31 грудня 2014 року.

Визнати нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Визнати договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_2 Волинської області, укладений між ОСОБА_4 як продавцем та ОСОБА_7 як покупцем, посвідчений приватним нотаріусом Любомльського районного нотаріального округу Волинської області Каганюком О.Ю. 26 лютого 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 264, недійсним.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, відповідно за ОСОБА_4 залишається у власності інша 1/2 частина вказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 275 грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 275 грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 1580 грн. 20 коп.

В решті позову відмовити.

Після набрання рішенням суду законної сили накладений ухвалою Любомльського районного суду Волинської області від 07 червня 2016 року в порядку забезпечення позову арешт на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, скасувати.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення про відмову в позові, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального і процесуального права.

В запереченні представник позивача ОСОБА_3 просить відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, зазначаючи про його законність і обґрунтованість.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Судом встановлено, що з 18 лютого 1983 року по 03 березня 2000 року позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Любомльського районного суду від 29 грудня 1999 року (а. с. 92) та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1, виданим Любомльським районним відділом реєстрації актів громадянського стану (а. с. 218 зворот).

В період шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_10, який був інвалідом дитинства, самостійно не пересувався, що встановлено з пояснень сторін.

Рішенням Любомльської міської ради народних депутатів від 16 жовтня 1992 року № 535 відповідачу ОСОБА_4 виділено у безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності загальною площею 1200 кв. м по АДРЕСА_2 (а. с. 64 зворот).

У 1992 році на замовлення ОСОБА_4 був розроблений і затверджений проект забудови земельної ділянки індивідуальним жилим будинком (а. с. 9-11).

Згідно з технічним паспортом, виготовленим Комунальним підприємством «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» за станом на 27 серпня 2013 року, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 побудований у 2003 році (а. с. 206-208).

З технічних умов, виданих Любомльським водопровідно-каналізаційним підприємством «Любомльводоканал» 11 лютого 2002 року, вбачається, що до спірного будинку здійснено підключення водопроводу (а. с. 154).

Згідно з довідкою Любомльської філії Публічного акціонерного товариства «Волиньобленерго» від 06 червня 2016 року, виданою ОСОБА_4, електропостачання до її житлового будинку підведено 08 травня 2003 року, відкритий особовий рахунок, договір на користування електроенергією переукладено 03 березня 2008 року (а. с. 155).

Право власності на спірне нерухоме майно було зареєстроване 26 березня 2014 року на відповідача ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_2 від 26 березня 2014 року (а. с. 204).

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 13 та ст. 44 Кодексу про шлюб та сім'ю (далі - КпШС) України, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав та обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Виходячи із зазначених положень законодавства, позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 лютого 1983 року по 02 березня 2000 року.

З вищенаведених доказів судом встановлено, що спірне будинковолодіння споруджене у 2003 році, тобто після припинення шлюбу.

Чинним на той час КпШС України не передбачалася можливість набуття у спільну власність жінкою та чоловіком, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, майна, набутого ними за час спільного проживання.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», що діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 12 чинної на той час постанови № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу України і з урахуванням роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 5 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Ці роз'яснення полягають в тому, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»).

За змістом наведених правових норм та роз'яснень Верховного Суду України факт проживання однією сім'єю осіб, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, мав юридичне значення в період дії КпШС України до набрання чинності 01 січня 2004 року Сімейним кодексом (далі - СК) України, оскільки від встановлення даного факту залежало виникнення у вказаних осіб права спільної сумісної власності на майно, придбане внаслідок їх спільної праці, на підставі ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність».

Також зазначений факт має юридичне значення, а відтак підлягає встановленню судом на вимогу заінтересованої особи і після 01 січня 2004 року, так як відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України (право спільної сумісної власності подружжя).

Відповідно до ч. 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 70 СК України (що містяться у главі 8 цього Кодексу) дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 9 постанови № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» (з наступними змінами), суди мають враховувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради.

З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що після спорудження спірного будинку у 2003 році ОСОБА_4 протягом тривалого часу не реєструвала право власності на вказане нерухоме майно, а зробила це 26 березня 2014 року (а. с. 204-2005). Отже право власності відповідача на будинок виникло у вказану дату, тобто в період дії СК України, коли згідно із заявленими ОСОБА_2 позовними вимогами сторони проживали однією сім'єю, не перебуваючи у шлюбі між собою.

З наведеного випливає, що спірні правовідносини між сторонами виникли в період дії ЦК Української РСР в редакції 1963 року та КпШС України і продовжували існувати після набрання чинності ЦК України в редакції 2003 року та СК України.

Згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набув чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном, а згідно зі ст. 182 нині чинного ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації в порядку, встановленому законом.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і в ч.1 ст. 368 ЦК України).

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (здійснення права спільної сумісної власності врегульовано статтею 369 ЦК України).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Абзацом 2 ч. 1 ст. 71 СК України передбачено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Таким чином, для правильного вирішення справи суду необхідно було встановити, чи проживали позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 однією сім'єю, не перебуваючи у шлюбі між собою, в період з моменту розірвання їх шлюбу 03 березня 2000 року до моменту набуття відповідачем права власності на спірне нерухоме майно 26 березня 2014 року, чи була сторонами застосована спільна праця для придбання вказаного майна у період з 03 березня 2000 року до 01 січня 2004 року, чи був споруджений будинок в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та в період їх проживання однією сім'єю після розірвання шлюбу.

Вказані обставини встановлені судом першої інстанції з достатньою повнотою на підставі детально досліджених доказів, яким суд дав належну правову оцінку.

Факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім'єю як у період шлюбу, так і після його розірвання до кінця 2014 року, а також факт їх спільної праці у спорудженні спірного будинку підтверджується, зокрема показаннями свідків ОСОБА_1, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13

Так, свідок ОСОБА_1, яка була сусідкою сторін ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в період їх проживання у АДРЕСА_1, ствердила, що сторони спільно проживали у вказаній квартирі з дня вселення до 2002 року. Зі слів ОСОБА_4 їй відомо, що вони разом будували будинок, у 1994-1995 роках на територію двору за вказаним місцем проживання звозили блоки та інші будівельні матеріали. Свідок неодноразово доглядала сина сторін, який був хворим. Сім'я ОСОБА_4 виїхала із вказаної квартири у новозбудований будинок у 2002 році. Гроші сторони заробляли поїздками у Польщу, куди також брали з собою хворого сина. Жили вони як нормальна сім'я.

Свідок ОСОБА_11 показав, що відповідач ОСОБА_4 найняла його та інших осіб, які були у його бригаді, для виконання внутрішніх робіт у спірному будинку, який сторони будували разом. Дані роботи бригада виконувала приблизно місяць. При цьому, за його спостереженнями, сторони в той час вели себе як подружжя, приїздили на будівництво, забезпечували бригаду будматеріалами, розраховувалися за виконані роботи.

Свідок ОСОБА_12, який працював у бригаді ОСОБА_11, дав аналогічні показання.

Свідок ОСОБА_13, який разом з позивачем ОСОБА_2 працював у кооперативі в одній бригаді, показав, що ОСОБА_2 в період до 2000 року в рахунок заробітної плати виписував будівельні матеріали, необхідні для спорудження будинку. У 2001-2002 роках на прохання ОСОБА_4 та його дружини він монтував опалення у спірному будинку. Для виконання даної роботи його наймав саме позивач, який привозив необхідне устаткування та матеріали, а відповідач ОСОБА_4 готувала їм їсти. Ствердив, що ОСОБА_2 і ОСОБА_4 вели себе як господарі будинку. П'ять років тому (2011 рік) на прохання позивача ОСОБА_2 він також ремонтував котел у спірному будинку, за що позивач особисто з ним розраховувався.

Суд обґрунтовано поклав в основу рішення показання саме зазначених свідків, оскільки вони не перебувають у родинних відносинах із сторонами, а тому наведені показання не викликають сумнівів у їх об'єктивності.

Участь свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 як найманих працівників у будівництві та ремонті спірного будинковолодіння підтвердила й відповідач ОСОБА_4

Що стосується показань інших свідків - сторін, допитаних в порядку ст. 62 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України, їх родичів та представника відповідача ОСОБА_7 - ОСОБА_6, то суд у рішенні детально проаналізував ці докази і дав їм належну оцінку з врахуванням можливої заінтересованості вказаних осіб у вирішенні справи.

Крім вищенаведеного, факт спільного проживання сторін ОСОБА_2 і ОСОБА_4 однією сім'єю та ведення ними спільного господарства як під час шлюбу, так і після його розірвання в період спорудження спірного будинку та набуття права власності на нього підтверджується також всією сукупністю встановлених судом наступних обставин справи.

Обоє сторін визнають, що до спорудження нового будинку вони разом проживали у належній позивачеві квартирі по АДРЕСА_1 з їх сином ОСОБА_14 - інвалідом дитинства.

Згідно із записами у паспортах сторін ОСОБА_2 зареєстрований за адресою місцезнаходження спірного будинку 04 жовтня 2002 року (а. с. 91), а ОСОБА_4 - 04 жовтня 2003 року (а. с. 217). Доводи відповідача про те, що вона зареєструвала позивача на прохання сина не підтверджуються належними і допустимими доказами. Обоє сторін залишаються зареєстрованими у будинку по даний час.

Сторони піклувалися про сина до його смерті у 2008 році. Оточуючі сторонні люди (які не є родичами сторін) сприймали їх як одну сім'ю.

Відповідач ОСОБА_4 не працювала, оскільки доглядала сина-інваліда, що викликає сумнів у її матеріальній спроможності власними силами (без участі чоловіка) спорудити будинок.

Вказаний відповідач визнала той факт, що періодично вона разом з позивачем та їх сином їздила у Польщу на заробітки.

З приводу протиправних дій у побуті своєї фактичної дружини ОСОБА_4 та перешкоджання нею у користуванні їх спільним житлом позивач ОСОБА_2 неодноразово звертався у правоохоронні органи, що підтверджується повідомленням Любомльського відділу поліції ГУНП у Волинській області від 29 лютого 2016 року за вих. № 1144/60/01-2016 (а. с. 7).

Ретельний та скурпульозний аналіз всіх зазначених обставин справи дав суду підстави дійти обґрунтованого висновку про наявність сімейних стосунків між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4 після розірвання шлюбу, пов'язаність їх спільним побутом, взаємними правами та обов'язками. Судом достовірно встановлено, що вказані сторони після розірвання шлюбу продовжували проживати разом однією сім'єю, перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та за рахунок спільних коштів і спільної праці спорудили спірне будинковолодіння. При цьому у справі не здобуто доказів того, що хтось із сторін брав більшу чи меншу участь у створенні цього нерухомого майна.

Виходячи з викладеного, повно та об'єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов у частині встановлення факту спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу в період після розірвання ними зареєстрованого шлюбу, визнання спірного будинковолодіння об'єктом їх спільної сумісної власності та визнання за кожним з ним права власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна.

Таке вирішення спору судом у повній мірі відповідає закріпленим у п. 6 ст. 3 ЦК України засадам справедливості, добросовісності та розумності.

Судом також встановлено, що 26 лютого 2016 року відповідач ОСОБА_4 відчужила спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за 205803 грн. своїй матері - відповідачу ОСОБА_7 шляхом укладення договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Любомльського районного нотаріального округу Волинської області Каганюком О.Ю. (а. с. 201).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом наведеної правової норми право продажу майна належить його власнику. У випадку, коли майно перебуває у власності кількох осіб, його відчуження можливе лише за наявності відповідного волевиявлення усіх співвласників.

Питання щодо розпорядження таким майном врегульовано статтею 369 ЦК України, згідно з якою співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є невідповідність його змісту цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як встановлено судом на підставі вищенаведених обставин справи, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 є об'єктом права спільної сумісної власності сторін ОСОБА_2 і ОСОБА_4 Оскільки позивач ОСОБА_2 як співвласник вказаного нерухомого майна не давав свою згоду на його відчуження і не уповноважував відповідача ОСОБА_4 на вчинення такого правочину, оспорюваний договір купівлі-продажу спірного будинковолодіння суперечить вимогам ст. 369 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним.

Крім того, за обставинами справи на час укладення 26 лютого 2016 року договору купівлі-продажу житлового будинку сторонам цього договору ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було достовірно відомо про те, що між продавцем та позивачем ОСОБА_4 існує конфлікт з приводу права власності на предмет договору.

Тому судом вірно визнано зазначений договір недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд самостійно змінив підставу позову з глави 8 СК України на ст. 17 Закону України «Про власність», ст. 112 ЦК Української РСР, ст. 44 КпШС України, вийшовши тим самим за межі позовних вимог і позбавивши відповідача можливості подати докази на заперечення позовних вимог, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Як в позовній заяві, так і впродовж усього розгляду справи позивач ОСОБА_2 послідовно обґрунтовував заявлені ним вимоги тим, що спірне будинковолодіння було споруджене протягом періоду перебування його в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 та після розірвання цього шлюбу при збереженні фактичних сімейних відносин сторін шляхом їх спільної праці та за спільні кошти. Саме проти вказаних доводів заперечувала сторона відповідача, подаючи суду відповідні докази без будь-яких обмежень. Зазначені обставини були предметом судового розгляду і оцінки. Тому не зазначення позивачем усіх правових норм, які врегульовують спірні правовідносини або навіть його помилка у їх правовій кваліфікації, не може бути підставою для відмови в позові.

Твердження відповідача про взаємовиключні висновки суду є голослівним, оскільки такі висновки у рішенні відсутні.

Щодо встановлення факту проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_4 як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період з 03 березня 2000 року до 01 січня 2004 року, то як зазначено вище, такий факт мав юридичне значення, оскільки від його встановлення залежало виникнення у вказаних осіб права спільної сумісної власності на майно, придбане внаслідок їх спільної праці, на підставі ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», про що прямо вказано у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України».

Що стосується незгоди відповідача з оцінкою судом доказів, а саме - показань свідків, то, як вбачається з матеріалів справи свідки, які допитувалися судом за клопотаннями кожної із сторін, давали показання на підтвердження доводів відповідної сторони. Однак серед цих доказів суд виокремив ті, які, на його обґрунтовану думку, є такими, що не викликають сумнівів у їх об'єктивності. Це наведені вище показання свідків ОСОБА_1, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які не перебувають у родинних відносинах із сторонами.

В апеляційній скарзі наведено детальний аналіз показань інших свідків, як з однієї сторони (ОСОБА_2, ОСОБА_4.), так і з другої (ОСОБА_15, ОСОБА_16 ОСОБА_17 ОСОБА_6.), та проведено їх оцінку з позиції особи, яка подає скаргу, зокрема, поставлено під сумнів достовірність показань свідків зі сторони позивача, натомість зазначено про правдивість показань свідків зі сторони відповідача. Всі зазначені свідки є родичами сторін або їх представником, що саме по собі дає підстави для сумнівів в об'єктивності їх показань. Однак, навіть якщо не приймати до уваги показань усіх зазначених свідків з мотивів їх можливої заінтересованості у вирішенні справи, то інших доказів, а саме - показань незаінтересованих свідків ОСОБА_1, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та встановлених судом вищенаведених обставин справи (визнання обома сторонами факту їх спільного проживання в період шлюбу в квартирі позивача разом із сином - інвалідом дитинства, їх реєстрація у новозбудованому будинку, сприйняття їх сторонніми людьми як однієї сім'ї, ймовірна матеріальна неспроможність відповідача самостійно спорудити будинок, спільні поїздки у Польщу на заробітки, розгляд правоохоронними органами конфліктів між сторонами як між фактичним подружжям) цілком достатньо для обґрунтованого і виваженого висновку, до якого дійшов суд, про наявність сімейних стосунків між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4 після розірвання шлюбу, пов'язаність їх спільним побутом, взаємними правами та обов'язками, ведення ними спільного господарства, наявність у них спільного бюджету та спорудження ними спірного будинковолодіння за рахунок спільних коштів і спільної праці.

Той факт, що з 2000 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не уклали повторний шлюб, не спростовує наведений висновок, оскільки за умови наявності такого шлюбу відсутня необхідність встановлення факту їх спільного проживання і доведення обставин на підтвердження позовних вимог. Причини, з яких сторони тривалий час проживали однією сім'єю у незареєстрованому шлюбі, не мають вирішального значення для правильного вирішення даного спору. Таке значення має наявність вищевказаних обставин та їх доведеність.

Те ж саме стосується і не укладення сторонами будь-яких угод щодо нерухомого чи цінного рухомого майна.

Також не може бути підставою для відмови в позові факт не визнання недійсним у встановленому законом порядку виданого ОСОБА_4 свідоцтва про право власності на спірне будинковолодіння, оскільки реєстрація нерухомого майна, що перебуває у спільній сумісній власності двох осіб, на одну з них не перешкоджає іншій особі захистити своє право на це майно шляхом пред'явлення позову про визнання за нею права власності на його частину, чим і скористався позивач у даній справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, яке постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 відхилити, а рішення Любомльського районного суду від 05 вересня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: