Справа № 345/4562/13-ц
Провадження № 22-ц/779/735/2016
Головуючий у 1 інстанції Якимів Р. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Соколовського В.М.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Калуського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання заповіту недійсним за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Калуського міськрайонного суду від 11 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Калуського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання заповіту недійсним.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 11 лютого 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним заповіт ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3, посвідчений 30 листопада 2012 року приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №4318.

На вказане рішення представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку про перебування ОСОБА_6 на час посвідчення заповіту у стані, при якому був позбавлений здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. При цьому в основу такого висновку покладено тільки висновки судово-психіатричних експертиз. В той же час відповідно до ч.6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обовязковим і оцінюється судом при всебічному та безпосередньому дослідженні у взаємозвязку з іншими доказами. Однак, судом не дано належної оцінки іншим доказам у справі. Так, судом не враховано, що ОСОБА_6 на обліку в ОКПНД не перебував. Згідно довідки, виданої психіатром 15.11.2012 року (за 15 днів до посвідчення заповіту) останній пройшов медогляд в поліклініці та визнаний здоровим. Встановивши діагноз «органічне ушкодження головного мозку у вигляді судинної деменції», лікарем водночас не зроблено будь-якого запису щодо впливу такого діагнозу на можливість усвідомлення пацієнтом свох дій та керувати ними.

Крім того, згідно записів щоденника хворого ОСОБА_6 в період з 21 по 28 листопада 2012 року має місце покращення його стану з випискою, також відсутні будь-які негативні зауваження та рекомендації щодо психічних захворювань. Не було сумніву щодо його здатності усвідомлювати свої дії та крувати ними і в лікарів (терапевт, ендокринолог, невропатолог), які після виписки з лікарні систематично очно оглядали хворого та відповідно не вбачали підстав для направлення на огляд до психіатра. Аналогічно будь-яких сумнівів щодо дієздатності заповідача в момент посвідчення заповіту не виникло і в нотаріуса.

Також факт повної дієздатністі на момент складання заповіту підтвердили допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, підтвердивши, що ОСОБА_6 свідомо позбавив свого сина (позивача у справі) та внуків права на спадкування зважаючи на неприязні з ними стосунки. Крім того, допитана в якості свідка лікар-терапевт ОСОБА_11 пояснила, що поза межами лікарні при систематичних оглядах та в повсякденному житті таких симтомів як погіршення стану памяті, дефекти мови, дезорієнтація у ОСОБА_6 не було. Такі симптоми були в покійного тимчасовими та тільки в період госпіталізації. Більшість симптомів у щоденнику хворого є симптомами хворіб ендокринної системи. У висновку ж експертів це розцінено як прояви психічної хвороби.

Не надано належної оцінки і відносинам померлого із сторонами та іншими родичами. Так, у ОСОБА_6 був високий рівень довіри до ОСОБА_3, про що свідчать записи у медичних документах. В той же час, стосунки з колишньою дружиною не були дружніми. Крім того, у 2009 році ОСОБА_6 склав заповіт на користь особи, яка не перебувала з ним в родинних чи сімейних стосунках, що свідчить про те, що останній не мав наміру залишити свою частку позивачу.

Посилаючись на вказані обставини апелянт просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_2 та його представник доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Приватний нотаріус Калуського міського нотаріального округу ОСОБА_4 не зявився будучи належним чином повідомленим, що не перешкоджає розглядові справи в його відсутності.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалене у справі рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону зважаючи на наступне.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 на час посвідчення заповіту 30.11.2012 року перебував у стані, при якому був позбавлений здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними, що підтверджується висновками експертів. Відповідно з цих підстав вказаний правочин слід визнати недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

За змістом ст. ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною вільною дієздатністю.

Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти, зокрема в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 30 листопада 2012 року батько позивача ОСОБА_6 зробив заповітне розпорядження щодо усього свого майна, що буде належати йому на день смерті, де б воно не знаходилось, з чого б воно не складалося, а також все те, на що він за законом матиме право, заповівши його відповідачу ОСОБА_3 Вказаний заповіт посвідчено приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу ОСОБА_4 (а.с. 118).

9 лютого 2013 року ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією відповідного свідоцтва (а.с.7).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 зазначав, що у звязку із хворобою його батько не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у момент вчинення правочину, відповідні докази чого містяться в медичних карточках стаціонарного хворого.

Як розяснено в п. 16 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами для встановлення того, чи була здатна особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Зясовано, що з метою визначення наявності такого стану, коли спадкодавець на момент укладення правочину не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними ухвалою суду першої інстанції 12 листопада 2013 року року за клопотанням представника позивача було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу.

Як вбачається із акта амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи №201 Івано-Франківської обласної психоневрологічної лікарні №3 експерт прийшов до висновку, що підекспертний ОСОБА_6 хворів стійким хронічним психічним розладом у формі атеросклеротичної деменції. На період посвідчення заповіту 30 листопада 2012 року ОСОБА_6 перебував у стані, при якому був позбавлений здатності усвідомлювати свої дії і керувати ними (а.с.94-98).

Згідно ухвали Калуського міськрайонного суду від 8 грудня 2014 року, враховуючи заперечення представника відповідача щодо висновку цієї експертизи, у справі призначено повторну (посмертну) судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Зі змісту висновку повторної посмертної судово-психіатричної експертизи №245 (а.с. 150-152) видно, що експертами з представлених матеріалів справи, медичної документації встановлено, що ОСОБА_6 на протязі ряда років хворів серцево-судинними захворюваннями (ІХС, гіпертонічна хвороба, атеросклеротичне ураження судин серця та мозку), цукровим діабетом внаслідок чого в нього розвинулась дисциркуляторна атеросклеротична енцефалопатія ІІІ ст. (хронічна недостатність мозкового кровообігу в результаті вікових змін та судинних захворювань атеросклеротична та гіпертонічна хвороба на фоні цукрового діабету, що привело до неблагополучного протікання) з вираженим астено-вестибулярним синдромом, розсіяною вогнищевою мікросимптоматикою із зниженням памяті, вираженими інтелектуально мнестичними розладами, які в нього були зафіксовані в листопаді 2012 року, згідно лікарських записів в медичній карті стаціонарного хворого. Хворобливі розлади психічної діяльності (порушення памяті, інтелектуально-мнестичні розлади) відповідно до стандартів та міжнародної кваліфікації хворіб 10 перерегляду слід розцінювати як прояви органічної деменції, яка позбавляє можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними та є стійкими і незворотніми. Відповідно саме на підставі обґрунтування та пояснення даних про психічний стан особи та фактів, які встановлені та виявлені при дослідженні обєктів експертизи експерти прийшли до висновку, що на момент посвідчення заповіту, а саме 30 листопада 2012 року ОСОБА_6 страждав органічною деменцією, не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

При цьому експертами у висновку відображено, що покази свідків, які вказують на те, що на той час ОСОБА_6 спілкувався з ними, був нормальним, самостійно себе обслуговував не спростовують даний діагноз, так як при даному захворюванню зберігається так званий «фасад особистості в тій чи іншій степені людина використовує привичні, ставші шаблоном судження і дії, однак при цьому в нього наявне інтелектуальне зниження судження стають прості, елементарні, значно знижують коло уявлень, асоціацій, відбувається збіднення отриманих знань, нездатність переробки отриманої інформації та робити правильні висновки і умозаключення, неможливістю виділення основного від другорядного, використання набутих знань, практичного досвіду з порушеннями критики, яка носить формальний (малопродуктивний) характер. Дані розлади характерні для простої (парціальної) деменції.

За таких обставин посилання представника апелянта, що факт повної дієздатності спадкодавця на момент складання заповіту підтвердили допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 не заслуговують на увагу.

Аналогічно як і не спростовують даних обставин зважаючи на вищенаведене пояснення свідка лікаря-терапевта ОСОБА_11

Також не може свідчити про усвідомлення ОСОБА_6 значення своїх дій під час укладення заповіту і той факт, що за життя він на обліку в ОКПНД не перебував і діагноз щодо наявності у нього психічного розладу не встановлювався.

Як вбачається із довідки №114 поліклінічного відділення Калуської районної лікарні від 15.11.2012 року (виданої на наступний день після госпіталізації в стаціонар) ОСОБА_6 консультований лікарем-психіатром, яким встановлено діагноз хворого: органічне ураження головного мозку у вигляді судинної деменції (а.с.134).

Враховуючи вищезазначене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно перевірив доводи сторін і надані ними докази щодо обставин укладення правочину, дав належну оцінку доказам в їх сукупності, зокрема висновкам посмертної судово-психіатричної експертизи, показанням свідків і дійшов обґрунтованого переконання про наявність підстав для визнання недійсним заповіту ОСОБА_6

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Фактично всі доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів. Будь-яких інших доказів, які б вказували на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права апелянтом не надано, як і доказів, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 відхилити, а рішення Калуського міськрайонного суду від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

ОСОБА_12