У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Кузюри Л.В., Позігуна М.І.,

при секретарі Халимон Т.Ю.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання договорів недійсними,

В С Т А Н О В И В :

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29.02.2016 року, яким позов ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Надра» про визнання договорів недійсними задоволено частково, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Доводи скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення суду є незаконним, необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В скарзі заявник посилається на те, що судом в порушення норм Цивільного кодексу України, ЗУ «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 не враховано, що положення кредитного договору суперечать вимогам чинного законодавства, а саме в ньому невизначена істотна умова договору ціна договору, не повідомлено споживача про всі кредитні умови, в тому числі і орієнтовну сукупну вартість кредиту, що є підставою для визнання недійсним кредитного договору та додаткової угоди до нього.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 05.10.2005 року між сторонами укладено Кредитний договір № 02/11/304/2005/240, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу кредит на інвестування в будівництво в сумі 34406 дол. США, строком до 03.10.2025 року, зі сплатою за користування кредитними коштами 12% річних (а.с. 5, 6).

Пунктом 3.3.2 Договору встановлено, що мінімальна сума місячного платежу повинна складати 379 доларів США.

Пунктом 5.3 передбачено нарахування відповідачем штрафу за порушення позивачем вимог пунктів 4.3.2, 4.3.4, 4.3.10, 4.3.12, 4.3.13 Договору в розмірі 10% від суми кредиту.

29.12.2010 року сторони уклали Додаткову угоду № 3 до Кредитного Договору, якою виклали зміст договору в іншій редакції. Зокрема, пунктами 2.11 і 3.4.1 Додаткової угоди передбачено можливість дострокового погашення позивачем суми кредиту лише за умови сплати ним комісії в розмірі 2% від суми заборгованості.

Пунктом 4.2 Додаткової угоди передбачено нарахування відповідачем штрафу в розмірі 5% від суми залишку кредиту за порушення позивачем своїх зобовязань, у тому числі зі сплати кредиту, а також нарахованих відсотків, комісії, штрафів і пені (пункт 3.3.7).

Пунктом 4.3. цієї угоди передбачено нарахування штрафу в розмірі 10% від суми несплаченого щомісячного платежу в разі його прострочення на строк більше 30 календарних днів.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції прийшов до висновку, що пункти договорів суперечать закону, та визнав недійсними пункт 5.3 Кредитного договору від 05.10.2005 року № 02/11/304/2005/240 та пункти 2.11, 3.4.1 (в частині сплати комісії), 4.2, 4.3 Додаткової угоди № 3 від 29.12.2010 року, рішення суду в цій частині сторонами не оспорюється, тому в силу положень ст. 303 ЦПК України не є предметом перегляду суду апеляційної інстанції.

Висновок суду першої інстанції, щодо не задоволення вимог в частині визнання недійсним кредитного договору № 02/11/304/2005/240 від 05.10.2005 року та Додаткової угоди № 3 від 29.12.2010 року в цілому, є обгрунтованим, оскільки,

ґрунтується на матеріалах справи, відповідає вимогам законодавства та не спростовується доводами апеляційної скарги, враховуючи наступне.

За положеннями статей 626-629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункту), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виходячи з аналізу зазначених норм, істотними умовами договору є розмір грошових коштів, які надаються позичальнику, а також розмір відсотків, які останній зобов»язаний сплатити.

На законодавчому рівні, з метою захисту порушеного права визначено правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні.

Частина перша ст. 215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України.

Враховуючи викладене, є не обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що підставою для визнання кредитного договору недійсним в цілому, є не надання повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу споживачу, що є предметом договору, в порушення ЗУ «Про захист прав споживачів» .

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-1341цс15).

Своїм підписом на кожній сторінці кредитного договору ОСОБА_2 підтвердив своє волевиявлення на отримання кредитних коштів на умовах, викладених в договорі, крім того кошти ОСОБА_2 сплачувались протягом тривалого часу періодичними платежами згідно умов договору, а за викладених обставин доводи щодо не доведення умови договору, в тому числі щодо розміру і виду валюти є необґрунтованими.

Крім того, Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту були затверджені постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, набули чинності лише 05.06.2007 року, тобто після укладення кредитного договору (05.10.2005 року).

Посилання в апеляційній скарзі на судову практику в інших справах, не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, оскільки не звільняють позивача від обов»язку довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вимоги ст. ст. 60, 179, 213, 214, 301 ЦПК України зобов»язують суд з»ясувати обставини, що обґрунтовують заявлені вимоги, на підставі наданих на їх підтвердження доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

Апеляційна скарга не містить посилання на докази, які доводять, обставини з яким позивач пов»язує наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування вірного по суті рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: