Ухвала іменем україни
16 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЮровської Г.В., суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелторі Плюс» до ОСОБА_6 про визнання права власності та витребування майна, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелторі плюс» на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 08 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелторі Плюс» (далі -ТОВ «Ріелторі Плюс») звернулося до суду, посилаючись на те, що 15 вересня 2009 року рішенням Ірпінського міського суду Київської області визнано за ОСОБА_6 право власності на нежилі приміщення № 172 площею 17,4 кв. м; № 173 -14,0 кв. м; № 174 - 14,5 кв. м; № 175 - 21,7 кв. м; № 176 - 19,7 кв. м; № 177 - 19,5 кв. м; № 221 - 12,8 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, як на відокремлений об'єкт права власності № 17.

Також позивач вказував, що на момент винесення вказаного вище рішення зазначене нерухоме майно належало ТОВ «Ріелторі Плюс» на праві власності. У той же час на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 вересня 2009 року ОСОБА_6 зареєструвала право власності на вищезазначені об'єкти нерухомого майна за собою.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 16 жовтня 2013 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 вересня 2009 року залишено без змін.

Проте за результатами перегляду справи № 2-1209/2009 у касаційному порядку, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2014 року рішення Ірпінського міського суду від 15 вересня 2009 року та ухвалу апеляційного суду Київської області

від 16 жовтня 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскільки законні підстави утримання зазначених об'єктів нерухомого майна ОСОБА_6 відсутні, тому таке майно має бути витребувано у відповідача як незаконного володільця.

На підставі наведеного вище позивач просив суд визнати за

ТОВ «Ріелторі Плюс» право власності на нежилі приміщення № 172 площею

17,4 кв. м; № 173 - 14,0 кв. м; № 174 - 14,5 кв. м; № 175 - 21,7 кв. м; № 176 - 19,7 кв. м; № 177 - 19,5 кв. м; № 221 - 12,8 кв. м, загальною площею 119,6 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, як на відокремлений об'єкт права власності № 17; витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_6 та передати ТОВ «Ріелторі Плюс» нежилі приміщення

№ 172 площею 17, 4 кв. м; № 173 - 14,0 кв. м; № 174 - 14,5 кв. м; № 175 -

21,7 кв. м; № 176 - 19,7 кв. м; № 177 - 19,5 кв. м; № 221 - 12,8 кв. м, загальною площею 119,6 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, як на відокремлений об'єкт права власності № 17.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня

2015 року, залишеним ухвалою апеляційного суду Київської області

від 08 липня 2015 року, у задоволенні позову ТОВ «Ріелторі Плюс» відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Ріелторі Плюс» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала апеляційного суду вказаній нормі процесуального права не відповідає.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що ТОВ «Ріелторі Плюс» не надано доказів того, що йому належить спірне майно, а відповідач незаконно без відповідної на те правової підстави заволоділа таким майном, оскільки ОСОБА_6 в повному обсязі профінансувала об'єкт будівництва, що свідчить по виконання нею договору про фінансування.

Апеляційний суд переглядаючи рішення суду першої інстанції погодився з такими висновками.

Проте висновки апеляційного суду не відповідають обставинам справи з огляду на наступне.

Судом установлено, що 06 березня 2008 року між ОСОБА_6 до ТОВ «Ріелторі Плюс» було укладено договір про фінансування будівництва № 08/2008.

Відповідно до п. 2.1 вказаного договору ОСОБА_6 взяла на себе зобов'язання профінансувати будівництво частини торговельного центру за адресою: АДРЕСА_1 (далі - об'єкт), будівництво якого здійснюється відповідно до проектно-кошторисної документації, а відповідач зобов'язався побудувати об'єкт та передати позивачу об'єкт фінансування.

Відповідно до п. 10.1 договору ОСОБА_6 самостійно та за свій рахунок за сприянням ТОВ «Ріелторі Плюс» здійснює оформлення права власності на об'єкт фінансування. ОСОБА_6 набуває право власності на об'єкт фінансування з моменту державної реєстрації права власності (п. 10.2).

15 вересня 2008 року між сторонами було підписано акт приймання-передання об'єкта фінансування до вищевказаного договору, згідно з яким ОСОБА_6 прийняла майно в обсязі та на умовах, передбачених договором про фінансування будівництва, а ТОВ «Ріелторі Плюс» передало визначене майно за договором (а. с. 15).

Із долученого до матеріалів справи свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23 жовтня 2008 року вбачається, що ТОВ «Ріелторі Плюс» належить на праві приватної власності торговельний центр по АДРЕСА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Бучанської міської ради від 28 серпня 2008 року № 364 (а. с. 72).

10 листопада 2008 року генеральний директор ТОВ «Ріелторі Плюс» звернувся до виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області із заявою про оформлення права власності на інвесторів будівництва, які брали участь у фінансуванні будівництва торговельного центру по АДРЕСА_1 враховуючи укладені договори про інвестування будівництва торговельного центру, технічну документацію на будівлю та рішення виконавчого комітету від 28 серпня 2008 року № 364 «Про затвердження акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом торговельного центру в АДРЕСА_1».

Рішенням виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області від 18 листопада 2008 року № 544 «Про оформлення права власності за інвесторами торговельного центру по АДРЕСА_1», зокрема, виділено спірні нежитлові приміщення, які розташовані на третьому поверсі, в окремий об'єкт права власності, та присвоєно їм № 17 у торговельному центрі, а також доручено КП КОР «Ірпінське БТІ» оформити та видати свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення за № 17 загальною площею 119,6 кв. м на ім'я ОСОБА_6 (а. с. 21-24).

15 вересня 2009 року рішенням Ірпінського міського суду Київської області, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 16 жовтня 2013 року, визнано за ОСОБА_6 право власності на нежилі приміщення № 172 площею 17,4 кв. м; № 173 -14,0 кв. м; № 174 - 14,5 кв. м; № 175 - 21,7 кв. м; № 176 - 19,7 кв. м; № 177 - 19,5 кв. м; № 221 - 12,8 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, як на відокремлений об'єкт права власності № 17.

18 листопада 2013 року ОСОБА_6 на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 вересня 2009 року зареєструвала право власності на вказані вище об'єкти нерухомого майна за собою (а. с. 104, 105).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2014 року рішення Ірпінського міського суду від 15 вересня 2009 року та ухвалу апеляційного суду Київської області

від 16 жовтня 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Ріелторі Плюс» звертаючись із позовом, посилалось на положення ст. ст. 387, 388 ЦК України, просило витребувати спірні нежилі приміщення із володіння ОСОБА_6, оскільки правова підстава, на якій відповідач зареєструвала своє право власності на вказані приміщення, зокрема рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 вересня 2009 року, було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2014 року.

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК Україниякщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Звертаючись до суду із позовом, ТОВ «Ріелторі Плюс» зазначав, що згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 23 жовтня 2008 року торговельний центр по АДРЕСА_1 належить останньому на праві приватної власності на підставі рішення виконавчого комітету Бучанської міської ради від 28 серпня 2008 року № 364. Вказане рішення органу місцевого самоврядування ніким не оспорюється, в судовому порядку його не визнано недійсним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

З огляду на абсолютність права власності власнику надається багато прийомів, способів та засобів захисту свого права.

Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння.

Апеляційний суд, погоджуючись із висновками суду першої інстанції, мотивуючи своє рішення про відмову у задоволенні позову, дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в цій частині, оскільки позивачем не надано доказів того, що спірне нерухоме належить йому на праві приватної власності, а відповідач без відповідної правової підстави користується ним. При цьому суд посилався на те, що відповідач повністю профінансувала об'єкт будівництва, а тому правомірно ним користується. Однак судом не враховано, що позови з підстав передбачених ст. ст. 387, 388 ЦК України може бути пред'явлено до третіх осіб, у володінні яких незаконно та без відповідних правових підстав знаходиться спірне майно. Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України не визначився з характером спірних правовідносин, зокрема не надав належної правової оцінки тому, що між сторонами спору існують договірні відносини, а тому не перевірив чи може бути взагалі застосовано положення ст. ст. 387, 388 ЦК України до правовідносин що виникли між сторонами.

Крім того, враховуючи, що ТОВ «Ріелторі Плюс» відповідно до умов інвестування передало за актом ОСОБА_6 нежитлові приміщення та звернулося до виконавчого комітету із заявою про оформлення права власності за інвесторами, а виконавчий комітет ухвалив рішення про оформлення права власності за інвесторами, апеляційний суд не перевірив чи є необхідність у позивача захищати свої права шляхом визнання за ним права власності на спірне майно з підстав передбачених ст. 392 ЦК України.

Ураховуючи те, що апеляційний суд, правильно встановивши обставини у справі, належної правової оцінки їм не надав, мотиви з яких відмовлено у задоволенні позовних вимог не відповідають закону, суд не визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, що їх регулює, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріелторі плюс» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 08 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська
Судді: В.М. Коротун Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О. Писана