Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/112/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Єгорова С. М.
УХВАЛА

Іменем України

11.02.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Єгорової С.М.,

суддів: Дуковського О.Л., Письменного О.А.,

із секретарем Кравченко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Дослідне господарство «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України, за участю третьої особи: Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України, про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою Державного підприємства «Дослідне господарство «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрникх наук України на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 02 листопада 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Дослідне господарство «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України (далі: ДП ДГ «Червоний землероб» ОСОБА_3 України) про стягнення боргу за договором позики. Посилався на те, що 17 січня 2013 року між ними було укладено договір позики, згідно якого відповідач отримав від позивача у борг грошові кошти в сумі 1 800 000 грн., які зобовязався повернути до 18 січня 2013 року. Додатковою угодою від 30 липня 2013 року сторони домовилися про продовження строку виконання зобов"язання до 30 квітня 2015 року. За умовами вказаного договору позичальник мав сплатити 50 % річних за користування позикою, інфляційні нарахування, та 1% штрафу за порушення виконання зобов"язання від суми боргу за кожен день прострочення виконання зобов'язань. Позивачем виконано свої зобов"язання та передано кошти, що підтверджується банківськими квитанціями та квитанціями до прибуткових касових ордерів, які директор ДП ДГ "Червоний землероб" ОСОБА_4 передав йому на підтвердження факту отримання відповідачем вказаної суми позики. Відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання, внаслідок чого виникла заборгованість, яку позивач просить стягнути в загальній суммі 9 233 045,00 грн., в тому числі: 1 800 000,00 грн. - сума боргу, 3 832 340,11 грн. - 50% річних за користування позикою, 2 106 000 грн. - штрафні санкції, 3 130 982,13 грн. - інфляційні нарахування, 131 671, 23 грн. - три проценти річних, а також стягнути судові витрати: витрати на правову допомогу в сумі 6 000 грн.та судовий збір в сумі 3 654,00 грн.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 02 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП ДГ «Червоний землероб» ОСОБА_3 України на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 17 січня 2013 року в загальній сумі 6 312 575 грн. 33 коп., де 1 800 000 грн. - сума позики, 2 342 465,74 грн. - проценти за користування позикою, 17 309,59 грн. - три проценти за порушення грошового зобов"язання, 46 800 грн. - інфляційні нарахування за час просторочення зобов"язання, 2 106 000 грн. - пеня; а також судовий збір в сумі 3 654 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ДП ДГ «Червоний землероб» ОСОБА_3 України ставиться питання про скасування вказаного судового рішення як незаконного та необгрунтованого та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову. Зазначається, що суд порушив вимоги норм матеріального і процесуального права, не звернув уваги на заперечення відповідачем факту укладення договору позики з позивачем на вказану суму, безпідставно вважав доведеним факт передачі відповідачеві коштів в сумі 1 800 000 грн. як позики за вказаним договором, докази передачі коштів не є належними, нарахування пені здійснено з порушенням вимог законодавства та перевищує подвійну облікову ставку Національного банку України.

Представник позивача ОСОБА_5 подала письмові заперечення, в яких просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги (а.с. 127).

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін, які підтримали доводи поданих апеляційної скарги та заперечень відповідно, дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України , законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд встановив і правильно виходив з того, що відповідно до умов укладеного між сторонами у справі договору позики від 17 січня 2013 року ОСОБА_2 передав ДП "ДГ "Червоний землероб" ОСОБА_3 України кошти на загальну суму 1 800 000 грн. шляхом внесення в касу цього підприємства готівки декількома траншами, які в подальшому були спрямовані на банківський рахунок підприємства його керівником, проте ДП "ДГ "Червоний землероб" ОСОБА_3 України не виконало взяті на себе зобов"язання та не повернуло борг у встановлені вказаним договором позики та додатковою угодою № 1 від 30 липня 2013 року строки, тому заборгованість в загальній сумі 6 312 575 грн. 33 коп., що складається з:1 800 000 грн. - суми коштів переданих за договром позики, 2 342 465,74 грн. - процентів за користування позикою, 17 309,59 грн.- трьох процентів річних за порушення грошового зобов'язання, 46 800 грн. - інфляційних за час просторочення зобо'"язання, 2 106 000 грн. - пені (штрафних санкцій) підлягає примусовому стягненню на користь позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, тому що вони зроблені з дотриманням норм матеріального і процесуального права, грунтуються на досліджених судом та належно оцінених доказах.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 17 січня 2013 року між ОСОБА_2 та ДП "ДГ "Червоний землероб" ОСОБА_3 України було укладено у простій письмовій формі договір позики на суму 1 800 000 грн. зі сплатою 50 % річних за користування позикою на умовах її повернення до 31 грудня 2013 року (т.1 а.с. 5-6 т. 1).

Якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, крім сплати процентів, він зобов'язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 проценти річних від простроченої суми (п. 5.1 договору).

У разі прострочення повернення чергової частини позики позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, а також нараховувати штраф в розмірі 1 % від несплаченої суми за кожен день прострочення (п. 6 договору).

Сторони договору погодили між собою графік і спосіб повернення позики (а.с.7 т.1).

Відповідно укладеної між сторонами 30 липня 2013 року додаткової угоди № 1 до договору позики строк повернення боргу продовжено до 30 квітня 2015 року (а.с.8 т. 1).

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли усіх істотних умов договору (ст. 638 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник, як передбачено ст. 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За статтею 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

На підтвердження факту укладення договору позики та передачі грошей позивач зазначив, що був укладений письмовий договір і гроші були внесені в касу ДП "ДГ "Червоний землероб" ОСОБА_3 України у загальній сумі, визначеній договором,

1 800 000 грн., що підтверджується оригіналами квитанцій до прибуткового кассового ордера № 2 від 04.02.2013 р. на суму 240 000 грн., № 6 від 18.01.2013 р. на суму 350 000 грн., № 9 від 30.01.2013 р. на суму 110 000 грн., № 22 від 11.02.2013 р. на суму 350 000 грн., № 39 від 20.02.2013 р. на суму 95 000 грн., № 43 від 25.02.2013р. на суму 250 000 грн., № 59 від 11.03.2013 р. на суму 200 000 грн., які скріплені печаткою підприємства та підписами його головного бухгалтера і касира, підставою отримання вказаних коштів зазначено договір позики від 17.01.2013 р. ( а.с.156-157 т. 1).

Отримані від позивача за договором позики від 17.01.2013 р.кошти були внесені керівником ДП ДГ "Червоний землероб" на банківський рахунок підприємства, що підтверджується банківськими квитанціями: № 2 від 04.02.2013 р. на суму 240 000 грн, № 3 від 18.01.2013 р. на суму 350 000 грн., № 6 від 30.01.2013 р. на суму 110 000 грн., № 8 від 11.02.2013 р. на суму 350 000 грн., № 37 від 20.02.2013 р. на суму 95 000 грн., № 5 від 25.02.2013 р. на суму 250 000 грн., № 34 від 11.03.2013 р. на суму 200 000 грн. № 1 від 19.03.2013 р. на суму 205 000 грн. (а.с.31-38 т.2).

Таким чином, беручи до уваги те, що договір позики є реальним правочином, укладеним з моменту передання грошей, то факт перадання коштів у майбутньому має бути підтверджений документально.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 2 липня 2014 року № 6-79 цс 14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Передані кошти належали позивачеві, що підтверджено клієнтськими виписками з банківського рахунку ОСОБА_2 (а.с.13-20 т.2) за відповідний період, згідно яких відбувалось попереднє зняття вказаних вище сум готівкових коштів.

Відповідно до складеного сторонами акту звіряння розрахунків від 30.04.3015 року за договором позики від 17.01.2013 року підтверджено, що станом на 30 квітня 2015 року за позичальником рахується заборгованість, в тому числі по основного боргу - 1 800 000 грн., відсотках та втрат від інфляції (а.с.14 т. 1).

Тому суд вважав позовні вимоги в частині стягнення суми позики 1 800 000 грн. обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Також суд першої інстанції погодився з доводами позивача про необхідність стягнення передбачених п. 3 договору позики від 17.01.2013 року проценів - 50 % річних в сумі 2 342 465,74 грн. (1800000,00 грн. х 50% : 365 днів х 950 днів користування позикою).

При цьому, суд вважав необґрунтованим складений позивачем розрахунок процентів за користування позикою, в сумі 3 832 340,11 грн. через безпідставне включення до суми позики інфляційних втрат, що не передбачено ст.1048 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

В пункті 5 Додаткової угоди від 30.07.2013 року до договору позики від 17.01.2013р. ( а.с.8 т.1) сторони погодили, що позичальник мав виконати зобов'язання перед позивачем з повернення суми позики та процентів в строк до 30 квітня 2015 року, але прострочив виконання зобов'язання за цим договором, тому суд вважав необхідним відповідно до вимог ст.625 ЦК України стягнути суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, оскільки іншого розміру процентів не встановлено договором, виходячи з такого розрахунку: - три проценти річних: 1800000,00грн. х 3% :365 днів х 117 днів прострочення = 17 309,59 грн. ; - інфляційні нарахування: травень 2015 р. 102,2 - 39 6000 грн., червень 2015 р. 100,4 - 7 200 грн., липень 2015 р. 99,00 - 0 грн., всього - 46800 грн. інфляційних витрат.

Суд дійшов висновку, позивач має право як на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок одержання яких встановлюється договором, що відповідає ст. 1048 ЦК України, так і у разі прострочення виконання грошового зобовязання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно статті 625 ЦК України.

Вказані висновки також відповідають правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у постановах № 6-369цс15 від 02.09.2015 р., № 6-37цс15 від 01.04.2015 р., № 6-132цс-14 від 04.11.2014 р.

В обгрунтування своїх висновків щодо стягнення з відповідача штрафних санкцій (неустойки, пені) в розмірі 1% від несплаченої суми за кожен день прострочення виконання зобов"язання, суд правомірно послався на узгоджений сторонами пункт 6 договору позики.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-100цс -14 від 03.09.2014 р. стягнення з боржника, який порушив грошове зобовязання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобовязання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

Оскільки право на стягнення штрафних санкцій (пені) у кредитора виникло з наступного дня після 30 квітня 2015 року, а в позовній заяві позивач просив стягнути штрафні санкції (пеню) по 25.08.2015 р., то суд вважав, що стягненню підлягає пеня лише в цих межах за 117 днів прострочення виконання зобов'язання відповідачем в сумі 2 106 000,00 грн. (1800000,00грн. х 1% х 117 днів).

При цьому, суд не вбачав підстав для застосування ч.3 ст. 551 ЦК України щодо зменшення неустойки, що не оскаржується відповідачем.

Згідно з вимогами ст. 10, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідачем не оспорено зазначені договір позики та додаткова угода до нього, письмові докази щодо передачі коштів позикодавцем подані в оригіналах і відповідають вимогам ст. 64 ЦПК України, тому доводи апеляційної скарги щодо недоведеності факту укладення договору позики не обгрунтовані.

Не було спростовано відповідачем і обставини, на які посилався позивач, щодо невиконання ним боргового зобов'язання за цим договором.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права при ухваленні рішення та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Позивачем рішення суду в апеляційному порядку не оскаржене.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Дослідне господарство «Червоний землероб» відхилити.

Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 02 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: