УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Червинської М.Є., НагорнякаВ.А., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус СемешкоСвітлана Богданівна, обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання договору довічного утримання недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_7, на рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 19 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько ОСОБА_8, при житті якого вона надавала йому матеріальну допомогу, доглядала за ним, утримувала його квартиру у належному стані. Після смерті батька дізналась про те, що 3 липня 2006 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір довічного утримання. Вважає, що даний договір є недійсним з моменту укладення, оскільки стверджує, що її батько протягом тривалого часу зловживав алкогольними напоями, неодноразово лікувався з приводу алкогольної залежності, тому він не міг усвідомлювати значення своїх дій під час укладення договору довічного утримання. У подальшому позивач подала доповнення до позовної заяви та просила визнати недійсним договір довічного утримання як такий, що був укладений її батьком - ОСОБА_8 під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах. Посилалась на те, що до тяжких обставин, які спонукали батька укласти договір довічного утримання відносилось те, що останній був безробітним, зловживав алкоголем, перебував у важкому матеріальному становищі та мав заборгованість зі сплати комунальних платежів за квартиру, у якій проживав, був тяжко хворий та уклав договір на вкрай невигідних для нього умовах, оскільки вартість квартири в декілька разів перевищує вартість, за якою квартира була реально відчужена. Ураховуючи вищевикладене, просила визнати недійсним договір довічного утримання як такий, що був укладений її батьком - ОСОБА_8 під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 25 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 19 жовтня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі, поданій представником, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

За змістом ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, без наявності обману чи помилки, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

За змістом ч. ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 2 ст. 60 ЦПК України).

Повно та всебічно дослідивши факти, які обґрунтовують вимоги та заперечення сторін щодо недійсності договору довічного утримання, оцінивши у відповідності до вимог процесуального закону здобуті докази, виходячи із правильного розуміння наведених положень ЦК України щодо підстав оскарження правочину, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що повну неспроможність відчужувача у момент вчинення договору довічного утримання розуміти значення своїх дій і керувати ними, інших умов - наявність тяжкої обставини, що впливали на волю заповідача, із наданих доказів судами не встановлено.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_7, відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 19 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.Є. Червинська

В.А. Нагорняк

Т.О.Писана