Справа № 1112/2162/12
Провадження № 6/392/19/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2016 року м. Мала Виска

Маловисківський районний суд Кіровоградської області в складі: головуючого судді Кратка Д.М., із участю секретаря судового засідання Касьян З.А., старшого державного виконавця Цирфи О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні подання старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Маловисківського районного управління юстиції в Кіровоградській області ОСОБА_1 про примусове проникнення до житла ОСОБА_2,

в с т а н о в и в:

17 березня 2016 року до Маловисківського районного суду Кіровоградської області звернувся старший державний виконавець Відділу ДВС Маловисківського РУЮ в Кіровоградській області з поданням про примусове проникнення до житла ОСОБА_2, що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, Маловисківський район, с. Злинка, вул. Велігіна, буд. 16, посилаючись на те, що боржник має невиконане зобовязання за рішенням суду та ухиляється від його виконання.

Подання обґрунтовує тим, що на виконанні в ВДВС Маловисківського РУЮ в Кіровоградській області знаходиться виконавче провадження № 505/5 (номер за ЄДРВП: 37762747), з примусового виконання виконавчих листів № 2-1112/2162/12 від 23 квітня 2013 року виданих Маловисківським районним судом Кіровоградської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів в розмірі ? частки від його доходу (заробітку) на утримання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У своєму поданні державний виконавець вказує, що 26 лютого 2016 року до ОСОБА_5 ДВС надійшло звернення стягувача ОСОБА_3, проте, що бухгалтерією підприємства де працює боржник припинилися виплати по стягнутим з боржника аліментам та заборгованості, тому стягувач просить прискорити перерахування аліментів.

Державний виконавець зазначає, що боржник ухиляється від виконання рішення суду і вказана обставина змусила державного виконавця звернутися до суду з даним поданням.

В судовому засіданні державний виконавець підтримав подане до суду подання та просив його задовольнити, з підстав викладених у ньому.

Дослідивши зібрані по справі докази, вислухавши пояснення державного виконавця, суд встановив наступне.

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 27 липня 2012 року було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі ? частини його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до його повнолітня, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області.

На виконання рішення суду, позивачем було одержано виконавчий лист та пред»явлено його до виконання.

26 квітня 2013 року була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження.

Згідно Постанови державного виконавця від 13 травня 2013 року про звернення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, проводиться утримання із заробітку, що належить до виплати боржнику після відрахування податків, в розмірі ? частини аліментів щомісячно до 13 листопада 2026 року та на погашення заборгованості, що становить 6030,40 грн. на користь ОСОБА_3, але не більше 70% від заробітної плати боржника.

Вказаною Постановою також було покладено обов»язки на відповідальну посадову особу Філії Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «ОСОБА_6 № 78», тобто за місцем роботи боржника, про порядок проведення і перерахування стягнутих аліментів та заборгованості із заробітної плати боржника.

З Акту державного виконавця про перевірку правильності відрахувань від 10 березня 2016 року вбачається, що за 2015 рік відрахування здійснювалися у повному обсязі, проте у січні та лютому 2016 року відрахування не здійснювалися, у зв»язку із затримкою виплати заробітної плати боржнику.

Таким чином, державним виконавцем було встановлено, що за січень та лютий місяць 2016 року аліменти були нараховані, але не були виплачені стягувачу ОСОБА_3, у зв»язку із чим заборгованість станом на 17 березня 2016 року складає 3487,13 грн..

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що боржник офіційно працює та сплачував аліменти, і як сам визнав у судовому засіданні державний виконавець, що вбачається також з наданих документів невиплата аліментів має місце у зв»язку із тим, що попереднє керівництво підприємства ПАТ «ДПЗК України «ОСОБА_6 № 78» де працює боржник звільнено, в свою чергу нове керівництво не призначено, заробітна плата не виплачується за відсутності коштів та права підпису у головного бухгалтера (ОСОБА_5 ДВС Маловисківського РУЮ від 03 березня 2016 року, Колективне звернення працівників Філії ПАТ «ДПЗК України «ОСОБА_6 № 78» до Міністра соціальної політики України від 08 лютого 2016 року).

10 березня 2016 року державним виконавцем було складено Акт за адресою: с. Злинка, вул. Велігіна, буд. 16, відповідно якому боржнику було запропоновано здійснити огляд майна за місцем його проживання, але боржник ОСОБА_2 відмовився допустити державного виконавця та оглянути місце фактичного проживання.

Згідно Наказу Міністерства юстиції України № 512/5 від 04 лютого 2012 року «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень» п/п 1.5.2. п. 1.5. (надалі за текстом Інструкція з організації примусового виконання рішень) під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами. Акт документ, що підтверджує певні встановлені факти або події: а) текст акта складається з реквізитів виконавчого документа із зазначенням суті проведених дій; за зведеним виконавчим провадженням - повного найменування (прізвища, імені та по батькові) боржника та дати обєднання виконавчих проваджень у зведене, а також вступної і констатуючої частин. У вступній частині зазначаються назва акта, дата і місце його складання, посада, прізвище, імя, по батькові державного виконавця, підстава для складання акта, перелічуються особи, що були присутні під час його складання, із зазначенням їхнього статусу у виконавчому провадженні, місця проживання (місцезнаходження), посад, інших наявних даних, зазначається кількість аркушів, на яких складено акт; б) у констатуючій частині викладаються мета і завдання складання акта, суть і характер проведених виконавчих дій, встановлені факти, події, а також у разі потреби висновки і пропозиції; в) у кінці акта (перед підписами) зазначаються відомості про кількість примірників акта та кому вони надаються (надсилаються); г) акт підписується всіма особами, які брали участь у його складанні. У разі відмови від підписання сторін чи інших осіб, що були присутні при складанні акта, про це робиться відмітка в акті. Відмітка «від підпису відмовився» проставляється напроти імені особи, яка відмовилася від підпису, та засвідчується підписами інших осіб, які були присутніми під час складання акта; ґ) до акта можуть вноситись також інші відомості, визначені Законом, цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем у робочі дні не раніше шостої і не пізніше двадцять другої години, якщо інше не передбачено цією статтею. Конкретний час провадження виконавчих дій визначається державним виконавцем. Сторони виконавчого провадження мають право пропонувати зручний для них час провадження виконавчих дій.

Разом із тим судом, встановлено, що Акт державного виконавця від 10 березня 2016 року складений в с. Злинка по вул. Велігіна, 16 не відповідає зазначеним вище вимогам, так з нього вбачається, що він складався у відсутність понятих, та у відсутність боржника, так як найменування боржника не зазначено у вступній частині акту і не зазначено місце його проживання та не зазначено час проведення виконавчої дії.

Відповідно до ст. 1, п. 15 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (далі за текстом Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі рішення). У процесі здійснення виконавчого провадження, державний виконавець має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника фізичної особи, проводити в них огляд, у разі необхідності примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників органів внутрішніх справ, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке за законом можливо звернути стягнення.

Відповідно до ст.ст. 32, 52 Закону звернення стягнення на майно, як один із заходів примусового виконання рішень, полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Згідно з ч. 2 ст. 57 Закону арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження або шляхом проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Згідно п. 10 ч. 3 ст. 11 Закону державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про розшук боржника фізичної особи або дитини чи про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання.

Законом передбачено, що рішення суду про проникнення в житло боржника має бути вмотивоване. Це свідчить про те, що державним виконавцем при зверненні з відповідним поданням суду мають бути надані переконливі докази, які б свідчили про те, що державний виконавець вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до житла, проте це не дало результатів.

Відповідно до ст. 30 Конституції України кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку як за вмотивованим рішенням суду.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема, для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України й міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага.

Згідно із п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, провадження з виконання судових рішень є самостійною і невід'ємною частиною судового розгляду.

Статтею 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 3 Закону України «Про державну виконавчу службу» передбачає, що виконання рішень, перелік яких встановлюється законом про виконавче провадження, покладається на державних виконавців відповідних відділів державної виконавчої служби.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до вимог ст. 11 Закону державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до ч. 1 ст. 5 Закону вимоги державного виконавця щодо виконання рішень є обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

З урахуванням вищенаведеного, державний виконавець при проведенні виконавчих дій зобов'язаний діяти не лише у відповідності з вимогами Закону України Про виконавче провадження, але й дотримуватися інших законів, використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника фізичної особи, або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших особі, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи за поданням державного виконавця.

Відповідно до ст. 30 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла; не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, тайну його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження», а та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

З досліджених матеріалів виконавчого провадження, суд приходить до висновку, що державний виконавець у порядку визначеному законом звернувся до суду з поданням про примусове проникнення до житла боржника, вважаючи в даному випадку це єдиним можливим засобом виконання судового рішення для опису та арешту майна з метою подальшої його реалізації в рахунок погашення заборгованості, проте державний виконавець не надав належних доказів невиконання саме боржником своїх зобов»язань за рішенням суду про стягнення аліментів, оскільки обов»язок щодо їхнього перерахування покладається на роботодавця божника, а також не надано доказів того, що боржник ухиляється від виконання судового рішення.

Крім того, судом встановлено, що державним виконавцем не вчинялись інші дії щодо виявлення можливого майна боржника, з»ясування відомостей про наявність у власності боржника нерухомого майна, транспортних засобів, вкладів в банківських установах, що вбачається з матеріалів виконавчого провадження та було визнано державним виконавцем в судовому засіданні.

Суд вважає, що право державного виконавця на звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла боржника є обґрунтованим і мотивованим лише у разі ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань, тобто наявність лише самого зобовязання не надає державному виконавцю право на звернення до суду з вказаним поданням.

Окрім того, факт ухилення має підтверджуватись сукупністю доказів, які державний виконавець повинен зазначити у поданні. Натомість, в матеріалах подання відсутні докази які б свідчили про те, що боржник ухиляється від виконання зобов'язань покладених на нього судом.

Виходячи з вищезазначеного, використовуючи принцип справедливості, визначений ст. 1 ЦПК України, враховуючи, що державним виконавцем не надано доказів про ухилення боржника від виконання рішення суду, не надані переконливі докази, які б свідчили про те, що він вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до житла, проте це не дало результатів, а також належних письмових підтверджень того, що на даний час боржник є власником або користувачем будинку № 16 саме по вул. Велігіга в с. Злинка Маловисківського району Кіровоградської області, суд не може ухвалювати судові рішення на підставі припущень, тому суд не вбачає підстав для задоволення подання про примусове проникнення до житла.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 57-60, 209-210, 212, 376 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні подання старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Маловисківського районного управління юстиції в Кіровоградській області ОСОБА_1 про примусове проникнення до житла ОСОБА_2 відмовити.

Ухвала може бути оскаржено до Апеляційного суду Кіровоградської області шляхом подання до Маловисківського районного суду Кіровоградської області апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції протягом п'яти днів з дня отримання її копії.

Суддя: Д.М. Кратко