У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Закропивного О.В.,Журавель В.І.,
Черненко В.А.,Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Суховільської сільської ради Львівської області про визнання права власності на будинковолодіння, за касаційною скаргою ОСОБА_7 та ОСОБА_8, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_9, в особі їх представника ОСОБА_10 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 06 листопада 2007 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 22 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2007 року ОСОБА_6 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є дочкою ОСОБА_11 та ОСОБА_12

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_11, а ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_12

За змістом заповіту від 26 серпня 1998 року ОСОБА_11 на випадок своєї смерті заповів належний йому на праві особистої власності житловий будинок з надвірними спорудами, присадибну земельну ділянку, а також все його рухоме і нерухоме майно на користь доньки - ОСОБА_6

Посилаючись на те, що на день смерті її батька останньому належало будинковолодіння АДРЕСА_1 та указане майно є спадковим майном померлого, однак нотаріус не видав їй свідоцтво про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на будинок, позивач просила суд визнати за нею право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 06 листопада 2007 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 22 червня 2015 року, позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на будинковолодіння АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом, складеним ОСОБА_11 та посвідченим 26 серпня 1998 року секретарем Суховільської сільської ради Львівської області.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 та ОСОБА_8, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_9 - ОСОБА_10, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що ОСОБА_11 та ОСОБА_12 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 листопада 1951 року.

У шлюбі указані особи мали семеро дітей: ОСОБА_6, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 та ОСОБА_18.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_11

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_12

За змістом заповіту від 26 серпня 1998 року ОСОБА_11 на випадок своєї смерті заповів належний йому на праві особистої власності житловий будинок з надвірними спорудами, присадибну земельну ділянку, а також все його рухоме і нерухоме майно на користь доньки - ОСОБА_6

ОСОБА_11 та ОСОБА_12 проживали та володіли спірним будинковолодінні АДРЕСА_2.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що батько позивача ОСОБА_11 був єдиним власником будинковолодінні АДРЕСА_2, який заповів спірне майно ОСОБА_6 і за нею слід визнати право власності на указане будинковолодіння вцілому в порядку спадкування за заповітом після смерті батька.

Проте, повністю з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають з огляду на наступне.

Судами встановлено та сторонами не спростовано, що ОСОБА_11 та ОСОБА_12 проживали та володіли спірним будинковолодінні АДРЕСА_2.

Загальні положення про спадкування визначені главою 84 ЦК України.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі, зокрема, неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

За положеннями ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Також, за змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (ч. 3 ст. 331 ЦК України).

З огляду на зазначені положення законодавства, для правильного вирішення спору в даній справі, зокрема щодо визначення спадкового майна, яке охоплено заповітом, судам необхідно з'ясувати: ким та коли побудовано спірне нерухоме майно - будинковолодінні АДРЕСА_2; чи було указане майно особистою власністю заповідача або спільною сумісною власністю ОСОБА_11 та ОСОБА_12; чи було завершеним будівництво спірного будинковолодіння та чи виконано вимоги щодо введення в експлуатацію та державної реєстрації права власності на указане майно.

У зв'язку із зазначеним необхідно визначитись також чи мав станом на момент своєї смерті ОСОБА_11 право власності на будинковолодіння АДРЕСА_2 в цілому чи на його частину, у зв'язку із чим встановити яка частина будинку могла бути охоплена заповітом та чи є підстави вважати, що частина будинку має бути успадкована спадкоємцями за законом, зокрема, тими спадкоємцями, які мають право на обов'язкову частину спадкового майна.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій, у порушення вимог статей212-214, 303, 315 ЦПК України, вказані вимоги норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини не врахували, не встановили та не перевірили обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, у зв'язку із чим оскаржені судові рішення не відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також надання оцінки всім доводам сторін у справі, що також є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Крім того, за правилами ч. 1 ст. 130 ЦПК України з метою з'ясування можливості врегулювання спору до судового розгляду або забезпечення правильного та швидкого вирішення справи проводиться попереднє судове засідання.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 130 ЦПК України якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд: уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову; вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі; визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню; з'ясовує, які докази подані чи подаються на попередньому судовому засіданні кожною стороною для обґрунтування своїх доводів чи заперечень щодо невизнаних обставин; за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, вирішує питання про витребування доказів та виклик свідків, про проведення експертизи, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача, особи, яка надає правову допомогу, або про судові доручення щодо збирання доказів; у невідкладних випадках проводить огляд на місці, огляд письмових і речових доказів; за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, вирішує питання про вжиття заходів забезпечення позову; вчиняє інші дії, необхідні для підготовки справи до судового розгляду.

Отже, якщо із тих обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення вбачається необхідність проведення попереднього судового засідання, зокрема, з метою уточнення відповідних вимог і заперечень та вирішення питання про склад осіб, які братимуть участь у справі,суд з урахуванням вищенаведеного повинен вчинити дії, які від нього вимагає положення ч. 4 ст. 10, 130 ЦПК України.

Неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди допустили порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 та ОСОБА_8, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_9, в особі їх представника ОСОБА_10 задовольнити частково.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 06 листопада 2007 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 22 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
О.В. Закропивний
В.А. Черненко
С.П. Штелик