Справа № 520/8639/15-ц
Провадження № 2/520/1250/16
Рішення

іменем України

21 березня 2016 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Прохорова П.А.

при секретарях Цвігун А.В., Месропянцевої О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням та за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач за первинним позовом, у якому посилаючись на те, що вона набула прав власності на квартиру АДРЕСА_1, а відповідач, що проживав та був зареєстрований у вказаній квартирі з дозволу попереднього власника, на теперішній час попри втрату ним прав користування, відмовляється від зняття з реєстраційного обліку за зазначеною адресою та заперечує втрату ним права користування такою квартирою, оскільки вважає себе членом родини позивача, та вказує на своє право проживання у спірній квартирі, звернулась до суду, та просила захистити її право власності шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Натомість ОСОБА_2 звернувся до суду з іншим позовом до позивача за первинним позовом, ОСОБА_1, про усунення перешкод у праві користування АДРЕСА_2 та про вселення такого позивача до спірної квартири.

В обґрунтування вказаних вимог такий позивач посилався на факт вселення до спірної квартири з дозволу попереднього власника, та на те, що він приймав майнову участь у виплаті попереднім власником, ОСОБА_3, паю за таку квартиру, вказував що ОСОБА_1 протиправно обмежила його доступ до спірної квартири змінивши замки у його відсутність. В обґрунтування вказаних обставин позивач посилався на свої звернення до правоохоронних органів та просив задовольнити його вимоги.

Вказані позови були об'єднані в одне провадження.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 заявлені нею вимоги підтримав з наведених у позові підстав, та наголосив на тому, що відповідача, ОСОБА_2 не можна вважати членом родини позивача, та на теперішній час реєстрація його місця проживання у спірній квартирі є безпідставною, а його право користування житловим приміщенням такої квартири припинено, та з такого підстави для задоволення позову ОСОБА_2 відсутні.

Представник ОСОБА_2 та сам ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримали заявлений позов про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, наполягали на його задоволенні, та просили суд відмовити у задоволенні первинного позову з підстав його надуманості та необґрунтованості.

Вислухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали цивільної справи суд встановив наступні обставини та кореспондуючі правовідносини.

На час розгляду справи судом ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень серії ЕЕС № 432136 від 06.05.2015 р.

Таке право власності ОСОБА_1 набула на підставі Заочного рішення Київського районного суду міста Одеси від 01.10.2014 р. у справі № 520/6758/14-ц за позовною заявою ОСОБА_1 до Одеської міської ради, ЖБК «Приморський-24», за участю третьої особи: ОСОБА_2, про визнання права власності.

Крім того зі змісту такого рішення вбачається, що:

-з 17 квітня 1987 року, і по день смерті, 01 вересня 2010 року, ОСОБА_3 була членом ЖБК «Приморський-24»;

-на підставі ордеру на житлове приміщення №46 серії ПР від 07 вересня 1988 року ОСОБА_3 та її донька ОСОБА_1 вселилися у квартиру АДРЕСА_4;

-пайовий внесок ОСОБА_3 за квартиру АДРЕСА_5 біло сплачено у 1989 році;

-24 листопада 1990 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_2

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 10.04.2014 року, номер провадження 22-ц/785/1818/14, було встановлено ряд кореспондуючих вказаним обставин та зокрема:

-факт реєстрації ОСОБА_2 03.07.1991 року його місця проживання у спірній квартирі;

-ОСОБА_1 за життя ОСОБА_3 не була членом ЖБК «Приморський-24».

Наведені обставини встановлені рішеннями суду, що мають законну силу та з такого в силу ст. 61 ЦПК України додаткового доказування чи перевірки не потребують.

Безпосередньо у судовому засіданні, з пояснень учасників, було встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрував своє місце проживання у спірній квартирі з дозволу ОСОБА_3

Щодо правових підстав вселення та користування спірною квартирою ОСОБА_2 у період спільного проживання з ОСОБА_3, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване є Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України 2003 року та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Таким чином суд доходить висновку про те, що на час реєстрації місця проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі, остання належала ОСОБА_3

Вказані висновки випливають зі змісту ст. 384 ЦК України, за якою будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельнім (житловим) кооперативом, є його власністю. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її, у разі викупу квартири член ДБК стає її власником.

Так, згідно ст. 316, 317, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном та при цьому ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї та інших осіб.

У наступному, після смерті ОСОБА_3, та на підставі Заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 01.10.2014 р. у справі № 520/6758/14-ц, відбулась зміна власника спірної квартири , після державної реєстрацій, що мала місце 06.05.2015 року, з ОСОБА_3 на ОСОБА_1

Так, відповідно до висновків, що містяться в ухвалах Верховного Суду України у справах: № 6-10723св08, № 6-2778св08, № 6-55662св10, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком.

Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника.

Таким чином правові підстави проживання та реєстрації місця проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі як члена сімї ОСОБА_3 припинились.

Одночасно з тим обставин справи вбачається відсутність родинних звязків між сторонами у справі за передбаченими СК України ступенями спорідненості, та разом з тим зважаючи на категоричні заперечення зі сторони ОСОБА_1В, щодо того, що відповідач за її позовом є членом її родини, те, що фактично ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживає, та те, що до матеріалів справи не долучено жодних доказів, з яких випливали б обставини ведення сторонами спільного господарства, бюджету, чи існування між ними інших, притаманних сімї стосунків.

Надані ОСОБА_2 відомості про його звернення до правоохоронних органів з приводу не допуску його до житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 та його посилання на таку обставину не спростовують висновків суду про те, що ОСОБА_2 не є членом сімї ОСОБА_1

Натомість з наданих суду пояснень та відомостей про обставини справи, змісту позовних вимог ОСОБА_1, які обґрунтовані тим, що відповідач, вважаючи себе членом власника квартири та вказуючи на своє право проживання, в супереч вимогам та посиланням ОСОБА_1 на припинення права ОСОБА_2 на користування спірною квартирою, відмовляється знятися з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, чим порушує права позивача як власника такої квартири.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно приписів ст.ст. 3, 10, 11 ЦПК України особа, звертаючись до суду, наділена виключним правом визначати підстави та предмет позову а також обирати спосіб захисту права, що вона вважає порушеним. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, а суди, в свою чергу, несуть кореспондуючий обовязок розглядати справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, і межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, звертаючись до суду з позовом, та надаючи судовому засіданні пояснення, сторона позивача ОСОБА_1 просила суд захистити її права власності шляхом позбавлення відповідача ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_3.

Відповідно до ст. 7 Закону від 11 грудня 2003 р. № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Виходячи з того, що наведений закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

При цьому вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такою особою жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК). Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 р. (справа № 6-57цс11), що відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування судами першої інстанції.

З викладеного вбачається, що обраний позивачем ОСОБА_1 спосіб захисту її прав як власника шляхом визнання судом втрати ОСОБА_2 права користування квартирою № 53 в будинку № 61 по вулиці Академіка Вільямса в місті Одесі є таким, що кореспондує порушеному праву позивача, а з такого заявлені позивачем ОСОБА_1 вимоги підлягають задоволенню.

Натомість вимоги позивача ОСОБА_2 вбачається такими, що не підлягають задоволенню через їх не обґрунтованість та відсутність будь-яких правових підстав для задоволення. Наведений висновок вбачається з викладених вище обставин справи щодо того, що на час ухвалення цього рішення ОСОБА_1 є належним власником спірної квартири на підставі рішення суду, та при цьому факту проживання сторін однією сімєю, чи інші підстави вважати ОСОБА_2 членом сімї ОСОБА_1 з наданих суду відомостей та доказів не вбачається. Місце проживання ОСОБА_2 було зареєстровано у спірній квартирі як члена родини власника, що у відношенні до актуальних обставин справи є попереднім власником такої квартири. Отже з наведених правових положень вбачається, що одночасно з припиненням прав власності на спірне нерухоме майно попереднього власника, права ОСОБА_2, щодо користування такою квартою також припинились, та на теперішній час він є таким, що втратив право користування вказаною квартирою, хоча це і заперечує, - про що зазначено вище.

При цьому сам факт звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів з заявою про його не допуск до квартири, факт прийняття правоохоронними органами такої заяви не є належними доказами та підставами для задоволення вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення до неї без наявності належних правових підстав та зокрема права користування.

При цьому суд зазначає що сам факт існування запису про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_3 не породжує права користування таким приміщенням. Та разом з тим, суд вже дійшов висновку про те, що таке право ОСОБА_2 припинено, а реєстрація, що є наслідком ухилення ОСОБА_2 від зняття з такого обліку, не може бути скасована за ініціативою самого власника, та підлягає скасуванню на підставі цього рішення суду про визнання ОСОБА_2

Відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України суд, розглядаючи справу по суті зобовязаний розподілити судові витрати відповідно до частини задоволених вимог.

Так понесені ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору підлягають компенсації шляхом стягнення їх розміру з ОСОБА_2

Понесені ОСОБА_2 судові витрати компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 208-209, 213-215 ЦПК України, ст. ст. 316, 317, 321, 383, 391, 405 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_4 Володимирівни до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив права користування житловим приміщенням квартирою № 53 в будинку № 61 по вулиці Академіка Вільямса в місті Одесі.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений позивачем судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду міста Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя П. А. Прохоров