У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Максимчук З.М.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

за участі: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на рішення Рівненського міського суду від 3 лютого 2016 року у справі за позовом Пубюлічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2; про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 3 лютого 2016 року Публічному акціонерному товариству "Дельта Банк" (далі ПАТ "Дельта Банк" або банк) відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2; про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На рішення суду позивач подав апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість через неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи.

На обґрунтування скарги зазначалось про хибність висновків суду щодо відсутності у ПАТ "Дельта Банк", як нового кредитора після оплатного відступлення на його користь Відкритим акціонерним товариством "Сведбанк" (далі ВАТ "Сведбанк"; після зміни найменування - Публічне акціонерне товариство "Сведбанк", або ж ПАТ "Сведбанк"), права вимоги щодо нібито ненабутих повноважень на виконання позичальником і поручителем кредитних зобовязань. Не згоден банк і з тими обставинами, що солідарні боржники не повідомлялися про факт заміни кредитора у зобовязанні.

Суд не звернув уваги на положення п. 10.5 кредитного договору №1701/0708/76-011 від 14.07.2008 року, за яким кредитор має право повністю або частково перевести свої права і зобовязання за договором, забезпечуваних договорах на користь третьої особи без згоди позичальника. Пунктом 15 договору поруки стверджено про ознайомлення поручителя із умовами кредитного договору.

Вважає, що зверненнями з відповідними заявами до банку боржник підтвердив факт своєї обізнаності про перехід права вимоги до нового кредитора і обовязок виконання кредитного зобовязання саме на користь ПАТ "Дельта Банк".

Окрім того, позичальник з червня 2012 року, тобто з наступного місяця за укладенням договору про купівлю-продаж прав вимоги, сплачував кошти за кредитним договором саме банку, що стверджується оглянутими в судовому засіданні розрахунками заборгованості.

Помилковим вважає посилання суду і на положення ст. 517 ЦК України щодо права боржника не виконувати зобов'язання на користь нового кредитора, оскільки правила ч. 2 ст. 516 ЦК України повністю спростовують викладені висновки.

На думку банку, доказів того, що боржником повністю виконано зобовязання на користь первісного кредитора, надано не було, а матеріали справи такого не містять.

Незастосованими вважає норми ст.ст. 1054, 610, 612, 553, 543, 554 ЦК України та не враховано розяснення п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин".

Посилаючись на порушення судом положень ст.ст. 212-213 ЦПК України, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про стягнення з відповідача на користь ПАТ "Дельта Банк" 913 872, 95 гривень заборгованості за кредитним договором.

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив з відсутності доказів про передачу ПАТ "Сведбанк" права вимоги на користь ПАТ "Дельта Банк" за договором поруки, що був укладений з ОСОБА_1 Оскільки факту існування зобовязань між сторонами позивачем доведено не було, тому підстав стягувати із відповідача як з поручителя на користь банку кредитну заборгованість суд не знайшов і в задоволенні позову відмовив.

Матеріалами справи встановлено, що 14 липня 2008 року між ВАТ "Сведбанк" та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №1701/0708/76-011, за умовами якого кредитор передав, а позичальник отримав 61 400 доларів США кредитних коштів зі сплатою 11, 9 процентів річних за користування кредитом строком на 29 років, тобто до 13 липня 2037 року (а.с. 4-7).

Факт передачі і отримання кредиту особами, які беруть участь у справі, не оспорюється і підтверджується заявою на видачу готівки №628_1 від 14 липня 2008 року (а.с. 9).

З метою повернення кредитних коштів того ж числа ВАТ "Сведбанк" і ОСОБА_2 укладено договір поруки із ОСОБА_1, яким визначено покладення на поручителя солідарної відповідальності разом з боржником у разі невиконання чи неналежного виконання зобовязань за кредитним договором №1701/0708/76-011 (а.с. 8-8, зв.).

25 травня 2012 року ПАТ "Сведбанк" продав (відступив), а ПАТ "Дельта Банк" купив (прийняв) права вимоги за кредитними договорами, що укладені ПАТ "Сведбанк" із позичальниками (а.с. 15-18, зв.; 72-81, зв.)

Відповідно до договірного визначення поняття "Права вимоги" це всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні; як наявні, так і умовні) продавця у якості кредитора до позичальників за кредитними договорами, окрім права продавця на договірне списання коштів з рахунків позичальників, відкритих у продавця, а також усі права вимоги продавця до осіб, які надали забезпечення, за договорами забезпечення, включаючи будь-які та всі права вимоги і захисту прав, які доступні продавцю, щодо виконання позичальниками та/або особами, які надали забезпечення, будь-яких своїх обовязків за кредитними договорами та договорами забезпечення (а.с. 73, зв.).

На вимогу апеляційного суду в судове засідання банк надав належним чином посвідчений витяг із акту приймання-передачі прав вимоги до договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року. У цьому акті зазначено про відступлення прав вимоги за кредитом ОСОБА_2 та його забезпечувальним зобов'язанням іпотекою, договір про що укладено з ним же.

Щодо переходу прав вимоги за порукою ОСОБА_1В, то жодних доказів ПАТ "Дельта Банк" не надав, а представник банку в судовому засіданні пояснити причини невиконання ухвали колегії суддів з цього приводу не змогла пояснити.

Згідно зі ст.ст. 512, 514, 516-517 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна боржника у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобовязанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обовязку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобовязанні.

Відповідно до ст.ст. 553-554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Правовою позицією, що висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 листопада 2012 року у справі №6-122цс12, встановлено, що за змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Наявність вини позичальника, який одержав кредитні кошти за договором та не довів, що вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобовязань за цим договором згідно зі ст. 614 ЦК України, є підставою для покладення на нього цивільно-правової відповідальності за невиконання взятих на себе зобовязань.

Між тим, для застосування наведених норм матеріального права та правової позиці Верховного Суду України необхідною умовою є наявність зобовязальних правовідносин між ОСОБА_1 та банком.

Ці обставини правильно враховані судом при розгляді справи.

Так, самі по собі письмові повідомлення банку, що містяться в матеріалах справи, без підтверджуючих даних про їх вручення ОСОБА_2 та відповідачу щодо укладення 25 травня 2012 року між ПАТ "Сведбанк" і ПАТ "Дельта Банк" договору купівлю-продаж прав вимоги в будь-якому разі не свідчать про відступлення права вимоги ПАТ "Сведбанк" на користь ПАТ "Дельта Банк" за забезпечувальним договором, що укладений із ОСОБА_1, договором поруки від 14 липня 2008 року №1701/0708/76-011-Р-1.

В суді першої інстанції та в апеляційному суді позивач не надав й будь-яких доказів про складання акту приймання-передачі прав вимоги за договором купівлі-продажу прав вимоги щодо зобовязань ОСОБА_1 за договором поруки, а в судовому засіданні їх не було здобуто.

Норми ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України визначають здійснення цивільного судочинства на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає правильними висновки місцевого суду про спростування відповідачем доводів банку про набуття останнім, як новим кредитором, права матеріально-правової вимоги про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1, як з поручителя за кредитними зобовязаннями ОСОБА_2 перед ВАТ "Сведбанк" і згодом перед ПАТ "Дельта Банк". Тобто доказів про існування зобов'язань з приводу поруки між ОСОБА_1 і ПАТ "Дельта Банк" у судовому засіданні здобуто не було.

Повно та правильно зясувавши обставини справи та встановивши, що норми матеріального права, на застосуванні яких при вирішенні спірних правовідносин наполягав позивач, застосуванню не підлягають, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив банку в задоволенні його вимог за недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги про наявність у ПАТ "Дельта Банк" права вимоги на кредитні зобовязання і зобовязання за порукою, а також про належне повідомлення солідарних боржників про факт заміни кредитора у зобовязанні спростовуються матеріалами справи.

Не заслуговують на увагу посилання банку про умови кредитного договору щодо права кредитора повністю або частково перевести свої права і зобовязання за договором, забезпечуваних договорах на користь третьої особи без згоди позичальника, оскільки повноваження ПАТ "Сведбанк" на відступлення своїх прав вимоги на користь іншої особи не оспорюються і не є предметом судового розгляду.

Не можна погодитися і з його покликаннями про те, що після відступлення права вимоги позичальник сплачував заборгованість за кредитним договором на користь ПАТ "Дельта Банк", тобто йому було відомо про заміну кредитора у зобовязанні.

Так, наведені доводи стосуються виключно позичальника і про виникнення у поручителя будь-яких субєктивних цивільних прав перед банком не вказують.

Щодо доводів про неправильне застосування ст.ст. 517, 1054, 610, 612, 553, 543, 554 ЦК України та неврахування п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", то вони є голослівними і спростовуються правильністю висновків суду.

З огляду на їх безпідставність не заслуговують на увагу і посилання ПАТ "Дельта Банк" про недодержання судом норм ст.ст. 212, 213 ЦПК України.

Так, згідно з ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Натомість про будь-які факти, що свідчили би про помилковість вирішення цивільно-правового спору судом унаслідок неправильного застосування норм процесуального права, позивач не зазначив, а апеляційним судом доказів про їх існування здобуто не було.

Інші доводи апеляційної скарги є необґрунтованими і колегією суддів до уваги не беруться.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" відхилити, а рішення Рівненського міського суду від 3 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: