Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/198/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.03.2016 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі: головуючий суддя Рішко Г.І., секретар судового засідання Стрижак О.М., за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_4 звернувся до Виноградівського районного суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Заявлений позов мотивовано тим, що Позивач ОСОБА_4 позичив ОСОБА_2 50650 (пятдесят тисяч шістсот пятдесят) доларів США, що підтверджується розпискою, даною відповідачем від 20 лютого 2013 року.

Відповідач зобовязувався повернути кошти за договором позики від 20.02.2013 року в строк до 20.02.2014 року.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про повернення коштів, однак зобовязання за договорами позики ОСОБА_2 не виконав. В добровільному порядку повернути кошти не бажає.

У звязку з цим позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за розпискою та судові витрати.

Представник позивача ОСОБА_4 згідно довіреності від 30.01.2016 року ОСОБА_5 у судовому засіданні вимоги позову підтримав, просив такі задоволити з підстав, викладених у позовній заяві, додатково пояснивши, що ОСОБА_2 позичав у його довірителя гроші. Частину з позики повернув. Наразі він боргує ОСОБА_4 50650 доларів США.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні вимоги позову заперечив, зазначивши, що дійсно брав у борг від позивача гроші для спільного бізнесу, розписку ОСОБА_4 про отримання грошей у розмірі 50650 доларів США від 20.02.2013 року писав. Однак заборгованість він погасив, а розписку назад не отримав, бо відповідач перебуває за кордоном.

Заслухавши учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Загальними засадами дизпозитивності цивільного судочинства встановленими ст.11 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В судовому засіданні належними доказами достовірно встановлено, що Позивач ОСОБА_4 позичив ОСОБА_2 50650 (пятдесят тисяч шістсот пятдесят) доларів США, що станом на день звернення до суду (01.02.2016 року) згідно офіційного курсу НБУ становить 1294360, 75 гривень. Факт передачі коштів стверджується розпискою, даною відповідачем від 20 лютого 2013 року (а.с.5). Згідно даної розписки Відповідач зобовязувався повернути кошти за договором позики від 20.02.2013 року в строк до 20.02.2014 року.

Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 202 ЦК України зазначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Частиною 1 статті 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Підтвердженням укладення договору позики між сторонами та отримання коштів відповідачем є розписка від 20 лютого 2013 року.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

За змістом частин 1,2 статті 207 і частини 2 статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Крім того, розписка є саме підтвердженням укладення договору, а останній є укладеним з моменту передачі грошей, оскільки розписка сама по собі є підтвердженням передачі грошей та укладення договору позики. Зазначена в розписці дата вказує лише на день її складання, який може не співпадати з моментом передачі грошей.

Отже, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою укладення розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Аналогічні правові позиції містяться в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року (справа 6-79 цс 14), які відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

У постанові Верховного Суду України від 18.03.2013 року зазначено, що відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою стаггі 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Предметом договору позики у справі, яка переглядається, є іноземна валюта.

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Незазначення в договорі, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, Австралії чи Канади тощо), може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У поданому відповідачем письмовому клопанні (а.с.20), зазначено що відповідачем ОСОБА_2 розписка про отримання 50650 доларів США дана волідільцю паспорта ЕК №411253.

В судовому засіданні встановлено, що паспорт для виїзду за кордон ЕК №411253 належить позивачу ОСОБА_4 (а.с.27).

Даючи оцінку даних відповідачем розписок та квитанцій суд виходить з наступного.

Так, розписка про отримання ОСОБА_4Є від ОСОБА_2 коштів у розмірі 20500 доларів США не може прийматися як підтвердження сплати заборгованості за розпискою від 20.02.2013 року, оскільки в даній розписці такого не зазначено. Крім того, встановити точну дату розписки не виявляється можливим, оскільки дата розписки зазначена 20.10.2010, та виправлена на 2013.

Розписка від 15.01.2014 року про те, що ОСОБА_6 на прохання ОСОБА_2 весною 2013 року передав ОСОБА_4 20000 доларів США та на початку осені 2013 року на прохання ОСОБА_2 передав ОСОБА_4 10000 доларів США, до уваги не приймається, оскільки на підтвердження зазначених обставин жодних доказів відповідачем не надано.

Квитанції від 26.09.2013 р. та 01.10.2013 р. про перерахування грошей не підтверджують погашення заборгованості по розписці від 20.02.2013 року.

Отже, відповідачем факт власноручного написання розписки від 20.02.2013 року не оспорюється. Таке підтверджено заявою самого відповідача, наданою до суду.

На момент розгляду справи розписка від 20.02.2013 року про надання ОСОБА_2 50650 доларів США перебувала у позивача ОСОБА_4

У даній розписці жодних застережень про погашення заборгованості, чи часткового погашення заборгованості не зазначено.

За вказаних обставин, суд вважає, що позов є підставним і таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З матеріалів справи вбачається, що позивач сплатив 6890 гривень судового збору (а.с.1), а відтак, з урахуванням вищенаведеного понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст.10, 60, 209, 212-215, 218, 367 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити повністю.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОК НОМЕР_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого в ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОК НОМЕР_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОК НОМЕР_2, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_6, заборгованість згідно розписки від 20.02.2013 року у розмірі 50650,00 (пятдесят тисяч шістсот пятдесят) доларів США, що станом на день звернення до суду (01.02.2016 року) згідно офіційного курсу НБУ становить 1294360,75 (один мільйон двісті девяносто чотири тисячі триста шістдесят гривень 75 копійок) гривень.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2, РНОК НОМЕР_1, на користь позивача ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 6890,00 (шість тисяч вісімсот девяносто грн. 00 коп.) гривень судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийОСОБА_7