Справа № 742/4402/15-ц Провадження № 22-ц/795/322/2016 Головуючий у I інстанції -Гумен В. М. Доповідач - Позігун М. І.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді: Позігуна М.І.

суддів: Губар В.С., Висоцької Н.В.

при секретарях: Козлачковій Ю.В., Халимон Т.Ю.

з участю: позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення,

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09 грудня 2015 року, яким відмовлено в задоволенні її позовних вимог, і ухвалити нове рішення про виселення ОСОБА_3 з належного позивачу на праві власності будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення. Незаконність судового рішення позивач обгрунтовує невідповідністю висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову фактичним обставинам справи. Позивач вказує, що після вселення у червні 2015 року до спірного будинку ОСОБА_3 не стала членом ії сім'ї, спільного господарства вони не ведуть, не пов'язані спільним побутом та не мають взаємних прав та обов'язків, що є обов'язковою ознакою для члена сім'ї. ОСОБА_1 посилається, що за час проживання в її будинку відповідач не сплатила жодної копійки в рахунок плати за користування приміщенням, не сплачує коштів за комунальні послуги (водопостачання, водовідведення, газ, електроенергія), майже за 6 місяців проживання відповідач не прибирала в приміщеннях загального користування на першому поверсі будинку. Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_3 з часу вселення в спірний будинок навмисно побила кафельну плитку на кухні, чим з урахуванням вартості будівельних матеріалів та вартості відновлювальних робіт спричинила збитки приблизно на 250 грн., навмисно пошкодила належну позивачу газову плиту, відірвала кришку від неї та пошкодила духовку, навмисно зламала вентилятор, пошкодила мийку, біде, відірвала ручки від шафи та пошкодила інше майно. Позивач вказує, що для виселення з будинку за ч.1 ст.116 ЖК України не обов'язковим є навмисне пошкодження майна, достатньо його систематичного руйнування, що унеможливлює спільне проживання. Також ОСОБА_1 вважає необгрунтованим висновок суду, що неприязні стосунки між нею та відповідачкою не можуть бути підставою для виселення останньої з належного позивачеві будинку.

В доповненні до апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на порушення судом ст.10 ЦПК України, оскільки по суті змагальність відбувалась не між позивачем та відповідачем, а між позивачем та головуючим по справі суддею. За доводами позивача, суддя до виходу до нарадчої кімнати віддав перевагу доказам відповідача, які нічим не були обгрунтовані.

Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, суд приходить до слідуючого висновку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із відсутності доказів як систематичного руйнування чи псування відповідачкою належного позивачці житлового приміщення, так і фактів систематичного порушення відповідачкою правил співжиття. Також суд дійшов висновку, що неприязні стосунки, які склались між сторонами, не можуть бути підставою для виселення відповідачки із спірного будинку.

Такі висновки суду грунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право власності від 05.01.2005 року є власником будинку АДРЕСА_1 (а.с.7), в якому проживали та були зареєстровані відповідно з березня 2005 року та березня 2006 року ОСОБА_3 (яка є рідною сестрою ОСОБА_1) разом із своїм сином ОСОБА_4 (племінником ОСОБА_1).

В зв'язку з виникненням неприязних стосунків між сторонами ОСОБА_1 у 2014 році звернулась в суд з позовом про визнання ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Проте рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 09 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 13 серпня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2014 року, позов було залишено без задоволення. При цьому судом було встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відносяться до осіб, які користувалися спірним житлом на правах членів сім'ї власника житлового приміщення.

За результатами звернення ОСОБА_1 до суду із зустрічним позовом про визнання ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житлом, у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення в житловий будинок 27 січня 2015 року Прилуцьким міськрайонним судом ухвалено рішення, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 14 квітня 2015 року, про вселення ОСОБА_3, ОСОБА_4 в житловий будинок АДРЕСА_1 та зобов'язано Прилуцький МС УДМС України в Чернігівській області здійснити реєстрацію зазначених осіб за вказаною адресою; відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні зустрічного позову.

На виконання вказаного рішення суду 18 червня 2015 року ОСОБА_3 було вселено до спірного будинку в примусовому порядку.

Після вселення відповідача ОСОБА_3 в належний ОСОБА_1 будинок, остання неодноразово зверталась до органів внутрішніх справ з приводу протиправних дій щодо неї з боку її сестри ОСОБА_3, а у листопаді 2015 року звернулась до суду з позовом про виселення відповідача, посилаючись на положення ч.1 ст.116 ЖК УРСР і на те, що остання навмисно знищує та пошкоджує її майно, вчиняє хуліганські дії відносно неї.

Як вбачається з матеріалів перевірок Прилуцького МВ УМВС України в Чернігівській області, 28 липня, 28 вересня 2015 року ОСОБА_1 зверталась з заявами по фактам вчинення протиправних дій відносно неї з боку ОСОБА_3

Відповідно до висновку о/у СКР Прилуцького МВ УМВС України в Чернігівській області від 17 серпня 2015 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проведено профілактичну бесіду про недопустимість вчинення протиправних дій відносно один одного в подальшому.

Згідно висновку ДІМ СДІМ Прилуцького МВ УМВС України в Чернігівській області від 19 жовтня 2015 року з ОСОБА_3 проведено профілактичну бесіду та 04 вересня 2015 року складено протокол офіційного попередження з приводу недопущення вчинення протиправних дій відносно ОСОБА_1

В матеріалах справи відсутні будь-які докази про винесення офіційних попереджень ОСОБА_3 як до 04 вересня 2015 року, так і після вказаної дати.

З матеріалів Прилуцького МВ УМВС України в Чернігівській області за заявою позивача від 28 вересня 2015 року вбачається, що наявність підстав для винесення офіційного попередження ОСОБА_3 грунтується на поясненнях ОСОБА_1 щодо вчинення її сестрою неправомірних дій відносно неї, проти чого категорично заперечувала сама ОСОБА_3

Відповідно до ст.157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ч.1 ст.116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виходячи з аналізу вказаної статті, вина цих осіб повинна носити характер умислу або грубої необережності, а виселення можливе лише за наявності повторного порушення громадського порядку особою після раніше застосованих заходів впливу.

Проте згідно оглянутих апеляційним судом матеріалів за заявами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за липень 2015 року працівниками міліції було встановлено, що між особами, які звернулись до правовохоронних органів, виникають неприязні відносини з приводу вирішення питання щодо користування спірним будинком; з обома заявниками було проведено профілактичну роботу.

За таких обставин, навіть за умови правомірності винесеного ОСОБА_3 офіційного попередження відсутні будь-які докази повторного вчинення нею дій, направлених на порушення правил співжиття, оскільки має місце спір, який виник на грунті особистих неприязних стосунків між сторонами, пов'язаний з користуванням спірним житлом.

Перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог та наданих доказів, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність в матеріалах справи належних і допустимих доказів для задоволення позовних вимог щодо виселення ОСОБА_3 з підстав, передбачених ст.ст. 116, 157 ЖК УРСР.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, що для виселення особи за ч.1 ст.116 ЖК УРСР у зв'язку із систематичним порушенням правил співжиття не обов'язкова навність вироків чи постанов суду, а достатніми є заходи запобігання і громадського впливу, не впливають на правильність висновків суду, враховуючи також, що звернення до правоохоронних органів з приводу протиправних дій мало місце не лише з боку ОСОБА_1, а і з боку ОСОБА_3

Не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду посилання ОСОБА_1 на неврахування судом її доводів щодо неоплати відповідачем ОСОБА_3 комунальних послуг і що остання перестала бути членом її сім'ї, оскільки, виходячи з аналізу положень ч.1 ст.116, ст.157 ЖК УРСР, законодавець не пов'язує можливість виселення з підстав, встановлених даними нормами, в зв'язку з неоплатою комунальних послуг, як і з припиненням сімейних стосунків з власником житла за відсутності доказів порушення правил співжиття та систематичного руйнування чи псування жилого приміщення.

Як вбачається з доповнень до апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилалась на неправомірні дії головуючого судді у судових засіданнях. Проте, цивільним процесуальним кодексом не передбачено такої підстави для скасування судового рішення як неправомірні дії головуючого судді.

За викладених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для її за задоволення і скасування рішення суду, яке постановлено судом з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: