Справа № 189/2597/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17.02.2016 року Покровський районний суд Дніпропетровської області

в складі головуючого судді Лукінова К.С.

при секретарі Копиця С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання угоди купівлі продажу нерухомого майна дійсною та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами,-

встановив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання угоди купівлі продажу нерухомого майна дійсною та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Свої вимоги позивачка обґрунтовує посилаючись на те, що у вересні 2004 року між нею та ОСОБА_2 було укладено усну угоду купівлі-продажу ? частини житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: с. Коломийці вул. Вишнева, 38 Покровський район Дніпропетровська область. На виконання вказаної угоди купівлі-продажу позивачкою було передано ОСОБА_2 Л.І.14.07.2005 року та 21.02.2006 року особисто грошові кошти на загальну суму 7550 гривень, що підтверджується відповідними розписками. Після повного розрахунку з відповідачкою ню було видано довіреність на право продажу належної їй частини житлового будинку з метою нотаріального оформлення договору купівлі-продажу. 24 липня 2009 року між нею та відповідачкою ОСОБА_2 в особі її представника ОСОБА_3 було укладено у письмовому вигляді договір купівлі-продажу ? частини житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: с. Коломийці вул. Вишнева, 38, Покровський район Дніпропетровська область. Нотаріально посвідчити вказаний договір купівлі-продажу частини житлового будинку позивачка не могла посвідчити з причини ненадання відповідачкою ОСОБА_2 усіх необхідних документів на житловий будинок.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити.

Відповідачка та її представник заперечували проти задоволення позову, та підтримали подані заперечення.

Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача та його представника, вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок від 29.06.1990 року та витягу прав власності на нерухоме майно № 3894133 від 17.06.2004 р. власниками житлового будинку розташованого за адресою: Дніпропетровська обл.., Покровський р-н, с. Коломийці, вул. Вишнева, 38 є ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Згідно розписки від 14.07.2005 р. ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 5000 грн. 00 коп. Розписка підписана позивачем, відповідачем та свідком.

Згідно розписки від 21.02.2006 р. ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 2550 грн. Борг 450 грн. Розписка підписана позивачем та відповідачем.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі.

Згідно ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Частина 3 ст. 640 ЦК України визначає, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 ЦК України, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

У відповідності до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним (ч. 2, ст 220 ЦК України).

Водночас, п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено судам, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

Стаття 210 ЦК України передбачає державну реєстрацію правочинів у випадках, встановлених законом.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз'яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210 та ст. 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є вчиненими і не створюють прав і обов'язків для сторін.

У відповідності до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон), обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, в тому числі, право власності на нерухоме майно.

Частиною 1 ст. 5 Закону визначено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, в тому числі житлові будинки.

Згідно ст. 19 Закону, державна реєстрація проводиться на підставі договорів, укладених в порядку, встановленому законом.

Таким чином, на об'єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає в момент державної реєстрації, порядок здійснення якої визначений ст. 182 ЦК України, а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін.

Крім того, розписки від 14.07.2005 р. та 21.02.2006р., на які також посилається позивачка як на належну форму договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, не відповідає загальним вимогам визначеним у ст.ст. 202-203, 655 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, розписка не містить істотних умов договору та, в порушення приписів ст. 202 ЦК України, не спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а свідчить тільки про факт передачі позивачем відповідачу коштів.

Водночас, ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

З вищевикладеного в сукупності вбачається, що вимоги позивача про визнання дійсним договору купівлі-продажу у формі розписки та, як наслідок, визнання права власності на спірний житловий будинок є необґрунтованими, а відтак такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі ст. 88 ЦПК України витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 174, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання угоди купівлі продажу нерухомого майна дійсною та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Дніпропетровської області через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя К.С. Лукінова