У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» до ОСОБА_3, публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» про відшкодування матеріальної шкоди за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна» (далі - ПАТ «Страхова компанія «Країна») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 30 листопада 2013 року ОСОБА_3, керуючи автомобілем «Suzuki», номерний знак НОМЕР_1, допустила зіткнення з належним ОСОБА_4 транспортним засобом «KIA CEED», номерний знак НОМЕР_2, унаслідок чого вищевказані автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Подільського районного суду м. Києва від 20 грудня 2013 року ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення.

Позивач вказував про те, що у результаті зазначеної вище дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено застрахований ним згідно з умовами договору добровільного страхування наземного транспортного засобу від 10 червня2013 року належний ОСОБА_4 автомобіль «KIA CEED». На підставі рахунку від 12 грудня 2013 року, звіту про належну оцінку з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу від 23 січня 2014 року, ремонтної калькуляції від 23 січня 2014 року ним було виплачено ОСОБА_4 страхове відшкодування у розмірі 63 216 грн 51 коп.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована у публічному акціонерному товаристві «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» (далі - ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто») на підставі полісу від 21 серпня 2013 року.

Позивач зазначав про те, що різниця між розміром відшкодованої ним ОСОБА_4 матеріальної шкоди і розміром страхового відшкодування, виплаченого ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» на його користь, становить 13 216 грн 51 коп., в тому числі франшиза у розмірі 510 грн.

З урахуванням наведеного ПАТ «Страхова компанія «Країна» просило стягнути з ОСОБА_3 на його користь матеріальну шкоду у розмірі 13 216 грн 51 коп.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 14 березня 2016 року, у задоволенні позову ПАТ «Страхова компанія «Країна» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Страхова компанія «Країна», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Страхова компанія «Країна», суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 за завдану нею шкоду була застрахована в ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, з лімітом відповідальності у розмірі 50 тис. грн, та за договором добровільного страхування такої відповідальності, з лімітом відповідальності у розмірі 50 тис. грн. Таким чином, загальний розмір покритої вищевказаними полісами застрахованої відповідальності ОСОБА_3 значно перевищує розмір відшкодованої позивачем на користь ОСОБА_4 матеріальної шкоди, а, отже, відсутні правові підстави для стягнення з ОСОБА_3 різниці між розміром страхового відшкодування та розміром заподіяної нею шкоди.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 30 листопада 2013 року ОСОБА_3, керуючи автомобілем «Suzuki», номерний знак НОМЕР_1, допустила зіткнення з належним ОСОБА_4 транспортним засобом «KIA CEED», номерний знак НОМЕР_2, унаслідок чого вищевказані автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Подільського районного суду м. Києва від 20 грудня 2013 року ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 у добровільному порядку була застрахована у ПАТ «Страхова компанія «Країна» на підставці договору від 10 червня 2013 року. На підставі рахунку від 12 грудня 2013 року, звіту про належну оцінку з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу від 23 січня 2014 року, ремонтної калькуляції від 23 січня 2014 року ПАТ «Страхова компанія «Країна» 18 грудня 2013 року та 23 січня 2014 року було відшкодовано ОСОБА_4 матеріальну шкоду у розмірі 63 216 грн 51 коп.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована у ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» на підставі договору обов'язкового страхування від 21 серпня 2013 року та договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту від 20 серпня 2013 року. Ліміт відповідальності за завдану матеріальну шкоду третім особам за кожним з укладених ОСОБА_3 договорів становив 50 тис. грн.

Різниця між відшкодованою ПАТ «Страхова компанія «Країна» матеріальною шкодою на користь ОСОБА_4 (63 216 грн 51 коп.) та розміром страхового відшкодування ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» на користь ПАТ «Страхова компанія «Країна» (49 490 грн та 510 грн розмір франшизи), становить 13 216 грн 51 коп.

Судом установлено, що між ОСОБА_3 та ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» укладено договір обов'язкового страхування, який регулюється Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та договір добровільного страхування цивільної відповідальності, який регулюється загальними нормами чинного законодавства. Перелік підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування за договором обов'язкового страхування передбачений ст. 37 Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а за договором добровільного страхування підстави для відмови у такій виплаті передбачені ст. 991 ЦК України.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з п. 9.1 ст. 9 Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Судами у порушення зазначених вище вимог закону вказано про тотожність страхової виплати (страхового відшкодування) та страхової суми (лімітом відповідальності).

За змістом Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (ст. ст. 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно здоговором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілийтак само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньодля повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ч. 2 ст. 14 ЦК України).

Відповідно до ст. 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з ч.1, 4 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоду, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому доособи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1194 ЦК України підстав.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов'язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов'язку згідно зі ст. 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові Верховного суду України від 20 січня 2016 року № 6-2808цс15, який у силу ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковим для усіх судів України.

Суди у порушення вищевказаних вимог закону не звернули уваги на те, що ПАТ «Страхова компанія «Країна» відшкодувало потерпілій особі суму матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, страховик набув права на звернення з вимогою до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди. Страховик вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до винної особи, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоду,застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування.

Крім того, відповідно до п. 12.1. ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Згідно з п. 36.6. ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

З урахуванням наведеного у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України суди першої та апеляційної інстанцій дійшли до передчасного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 різниці між розміром страхового відшкодування та розміром заподіяної нею шкоди.

Крім того, колегія суддів не може погодитись із вирішенням вимог

ПАТ «Страхова компанія «Країна» до ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» з таких підстав.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абз. 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за чч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (ст. 17) або Господарським процесуальним кодексом України (ст. ст. 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого судочинства.

Суди не звернули уваги на те, що в одне провадження були об'єднані вимоги юридичної особи - ПАТ «Страхова компанія «Країна» - до іншої юридичної особи -

ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», а, отже, дійшли до передчасного висновку про розгляд вищевказаних вимог в порядку цивільного судочинства.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значеннядля правильного вирішення справи, не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню зпередачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик