Справа № 203/81/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2016 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого судді - Карпенка С.Ф.

при секретарі - Булеці А.В.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідачів - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В

04 січня 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди. В подальшому, 28 січня 2016 року позивач уточнив позовні вимоги, в уточненому позові вказав співвідповідача- ОСОБА_5

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на слідуючи обставини.

Відповідачка ОСОБА_4 є матір'ю позивача, а відповідачка ОСОБА_5 є донькою позивача (онукою відповідачки ОСОБА_4).

31 березня 1967 року відповідачці ОСОБА_4 був виданий ордер НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_1. Разом з нею до квартири вселився позивач, як її син. В квартирі він проживав до 1991 року, коли знявся з реєстрації у зв'язку з виїздом до Польщі. 10 березня 2006 року, тобто після оформлення ОСОБА_4 права власності на вказану квартиру, позивач знову був зареєстрований за вказаною адресою і став проживати в квартирі, поновивши тим самим право користування зазначеним житлом.

У зв'язку з необхідністю проходження навчання на курсах лікувального масажу (з червня 2014 року по грудень 2014 року) позивач вимушений був тимчасово виїхати в Грузію, за місцем навчання. Ключі від квартири залишив відповідачці ОСОБА_4

Однак, під час знаходження його в Грузії, відповідачка ОСОБА_4, прагнучи позбавити його можливості проживання у вказаній квартирі, замінила вхідні двері квартири із замками, позбавила його можливості доступу в квартиру та користування нею.

Поряд із заміною дверей з замками, діючи через свого представника (співвідповідачки ОСОБА_5), звернулась до Кіровського районн6ого суду м.Дніпропетровська з позовом про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням у спірній квартирі та зняття з реєстрації.

За результатами розгляду цивільної справи судом ухвалено рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 Суд апеляційної інстанції залишив рішення суду першої інстанції в силі.

Будучи неправомірно позбавленим житла, позивач вимушений був орендувати інше житло, сплачувати орендну плату по 3 500 грн. 00 коп. щомісячно. Сплатив за період оренди з 05 січня 2015 року по 05 грудня 2015 року суму 38 500 грн. 00 коп.

Позивач вказав, що неправомірними діями відповідачів йому завдану моральну щкоду, з урахуванням його істотних душевних страждань з вказаного приводу.

Позивач просив винести про стягнення з відповідачів на його користь в солідарному порядку: за завдану матеріальну шкоду- 38 500 грн. 00 коп., за завдану моральну шкоду- 10 000 грн. 00 коп.

Позовні вимоги підтримані в судовому засіданні представником позивача.

Представник відповідачів по справі заперечував проти позову, посилаючись на те, що стороною позивача не надано належних доказів завданні матеріальної шкоди позивачу, наданий суду договір оренди не є доказом, оскільки завірений «рієлтором», який припинив свою офіційну діяльність в 2014 році, підтверджень здійснення оплат за квартиру немає, а ОСОБА_5 не може бути відповідачем, оскільки вона отримала в подарунок спірну квартиру 26 червня 2015 року, тобто змінився власник квартири, а тому і було втрачено позивачем право на користування жилим приміщенням. Також представник відповідачів посилався на те, що позивачем не аргументовано завдання позивачу моральної шкоди.

Суд, заслухав учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи, зокрема з копій рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2015 року по цивільній справі №203/8010/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні житлом (а.с.6-8), ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_4 на рішення суду першої інстанції (а.с.8-9) видно, позивач є сином відповідачки ОСОБА_4, а відповідачка ОСОБА_5 є донькою позивача (онукою відповідачки ОСОБА_4). 31 березня 1967 року відповідачці ОСОБА_4 був виданий ордер НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_1. Разом з нею до квартири вселився позивач, як її син. В квартирі він проживав до 1991 року, коли знявся з реєстрації у зв'язку з виїздом до Польщі. 22 березня 1997 року ОСОБА_4 оформила право власності на вказану квартиру належним чином. 10 березня 2006 року, тобто після оформлення ОСОБА_4 права власності на вказану квартиру, позивач знову був зареєстрований за вказаною адресою і став проживати в квартирі, поновивши тим самим право користування зазначеним житлом.

Вказані обставини сторонами фактично не заперечуються, як і той факт, що відносини сторін значно погіршились, сторони не мають нормальних стосунків, відносини стали неприязними і що внаслідок цього дійсно відповідачка ОСОБА_4 змінили двері з замками, заперечуючи проти проживання позивача в квартирі. Саме з вказаних причин суд першої інстанції по справі зобов'язав відповідачку ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні ним вказаним житлом надати йому ключі від вхідних дверей квартири.

В той же час, позивач не надав суду належних доказів завданої йому матеріальної шкоди у вигляді понесених витрат на оплату орендованого ним житла, згідно договору оренди від 05 січня 2015 року (а.с.10).

Встановлено, що договір оренди оформлено рієлторським підприємством, яке припинило діяльність з 10.10.2014 року, що підтверджено інформацією з єдиного державного реєстру відомостей про фізичну особу-підприємця (а.с.46-47). Жодного документу, що підтверджує здійснення будь-яких оплат за оренду житла суду не надано.

Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Стаття 58 ЦПК України передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивач, на підтвердження своїх позовних вимог стосовно стягнення матеріальної шкоди, не надав суду докази, які б могли бути визнані належними.

В той же час, суд визнає, що дії відповідачів, які виразились в неправомірному позбавленні позивача права користування житловим приміщенням, в якому він зареєстрований як член сім'ї власника, дійно завдали йому моральної шкоди.

За змістом ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Суд визнає, що дії відповідачів, які виразились в неправомірному позбавленні позивача права користування житловим приміщенням, в якому він зареєстрований як член сім'ї власника, дійсно завдали йому моральної шкоди.

Стороною позивача доведено, що саме відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звертались до суду з позовом про визнання особи позивача такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, здійснювали дії щодо неправомірного позбавлення позивача права користування житлом. Сторона позивача логічно аргументувала що саме відповідачка ОСОБА_5 активно діяла щодо вказаного вище, а відповідачка ОСОБА_4, як особа похилого віку, діяла саме під її впливом.

Судом з'ясовано, що навіть після укладання договору дарування 26 червня 2015 року вказаної квартири відповідачкою ОСОБА_4 на користь відповідачки ОСОБА_5 (а.с.38-39), відповідачка ОСОБА_5 продовжувала чинити перешкоди щодо користування житлом в квартирі.

Суд вважає переконливими заперечення сторони позивача на позицію відповідачів, щодо того, що після зміни власника житла, тобто з моменту дарування квартири 26 червня 2015 року, позивач втратив право користування житлом. Стороною позивача доказано, що у зв'язку з тим, що позивач є членом сім'ї не тільки попереднього власника ОСОБА_4, а і нового власника- відповідачки ОСОБА_5, яка є рідною донькою позивача, і яка будучи власником квартири, продовжила перешкоджати позивачу в користуванні житлом, не звертаючись у будь-які інстанції щодо позбавлення позивача права користування житлом в квартирі, зняття позивача з реєстрації тощо, і тому позивач не втратив права на користування житлом, саме як член сім'ї власника.

З'ясовано, що позивач втрати право користування житлом в квартирі лише з 08 лютого 2016 року, коли був знятий з реєстрації в квартирі, що підтверджено довідкою ЖБК № 712 «Комета» від 11 лютого 2016 року. В той же час, знятий він з реєстрації після звернення до суду з вказаним позовом.

Стороною позивача доказано, що внаслідок вищевказаних неправомірних дій відповідачів йому дійсно завдано моральної шкоди, зокрема він вимушений був витрачати додатковий час на отримання юридичних консультацій, оформлення послуг адвокатів, витрачати час на участь в судових засіданнях, вказане, дійсно визначається як отримання позивачем необхідності здійснення дій на захист своїх порушених прав, і це супроводжувалось істотними душевними стражданнями, що достатньо логічно пояснено і доведено стороною позивача. Заслуговує на увагу аргумент сторони позивача в площині того, що позивач значно переживає наслідки вчинених відповідачами дій, як такі, що виникли з вини його ж рідних людей- матері та доньки. В той же час, стороною позивача не аргументовано суму завданої моральної шкоди, а тому при визначені розміру моральної шкоди, суд враховує принципи розумності та справедливості і приходить до висновку про часткове задоволення позову в цій частині в розмірі 600 гривень. Суд при цьому враховує похилий вік відповідачки ОСОБА_4 та сімейний стан відповідачки ОСОБА_5, яка має на утримання троїх неповнолітніх дітей, що не заперечувалось в судовому засіданні сторонами.

Судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 487 грн. 20 коп. (а.с.1) належить стягнути з відповідачів на користь позивача в солідарному порядку, відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57-64, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст.22,23, 1166, 1167 ЦК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 (інн.НОМЕР_2) та ОСОБА_5 (інн.НОМЕР_3) на користь ОСОБА_3 (інн.НОМЕР_4) за завдану моральну шкоду 600 грн. 00 коп. та за сплачений судовий збір- 487 грн. 20 коп., разом стягнути солідарно- 1087 (одну тисячу вісімдесят сім) грн. 20 коп.

В решті позовних вимог відмовити, у зв'язку з необґрунтованістю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Карпенко С.Ф.