Номер провадження: 22-ц/785/2719/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого: судді Парапана В.Ф.

Суддів: Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.

За участю секретаря Ярахмедова Є.О.,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 02 лютого 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015р. ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що 07.08.2006р. між ним та відповідачем було укладено кредитний договір, за яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 2 270 грн. 40 коп. на строк 12 місяців, (з 07.08.2006р. по 07.08.2007р. включно), за умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 2,0% на місяць, единоразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 206 грн. 40 коп. в обмін на зобовязання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії, що зазначені в заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка), (Стандарт). Строки погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається у період з «15» по «20» число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 245,7 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків винагороди, комісії, також інших витрат згідно з Умовами.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, підписана ним заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним та банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві.

У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором станом на 27.11.2015р. в нього перед банком утворилась заборгованість у розмірі 59 029,04 грн., що складається з: 11 755,74 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 337,15 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом; 43 649,05 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штрафу (фіксована частина); 2 787,10 грн. штрафу (процентна складова), а тому ПАТ КБ "ПриватБанк" просило стягнути з відповідача зазначену заборгованість за кредитним договором та судовий збір.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, просив застосувати строк позовної давностіі та відмовити у задоволенні позову. У запереченнях на позов ОСОБА_2 зазначав, що дійсно 07.08.2006р. він отримав кредит у банку на суму 2 270,40 грн. для купівлі мобільного телефону для свого хворого брата. Відповідно до умов договору строк кредитування становив 12 місяців і до 07.08.2007р. він мав розрахуватися за кредитом. Він повністю розрахувався з кредитом, а предявлена банком сума для стягнення з нього є штрафними санкціями (штрафом, неустойкою, пенею) й не являється заборгованістю за кредитом як таким. Оскільки він отримує заробітну плату в банку то банк безпідставно утримує з нього половину його заробітку, не маючи на руках ані судового рішення про стягнення з нього коштів, ані постанови державного виконавця про примусове виконання судового рішення.

Рішенням суду від 02.02.2016р. у позові відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права.

Вказував, що згідно розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач здійснював часткове погашення кредиту, зокрема, протягом 2012р., останній платіж за кредитним договором він здійснив 24.07.2012р. (в межах строку позовної даності, який і переривав перебіг позовної давності), а також протягом 2014р.; 07.07.2014р.; 16.07.2014р.; 17.07.2014р.

Вважає, що судом першої інстанції необґрунтовано обчислено строк позовної давності з 07.08.2007р., оскільки сторони договору у п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам домовились, що термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів встановлено тривалістю 5 років, а отже строк позовної давності щодо звернення позивача до суду з позовом спливає 07.08.2012р.

Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлнений належним чином. Вважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на невиконання умов кредитного договору відповідачем, укладеного 07.08.2006р. між сторонами, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 2 270,40 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов.

У зв'язку з порушенням відповідачем зобовязань за кредитним договором станом на 27.09.2014 року у нього утворилась заборгованість у розмірі 59 029,04 грн., яка складається з: 11 755,74 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 337,15 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом; 43 649,05 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штрафу (фіксована частина); 2 787,10 грн. штрафу (процентна складова).

Судом першої інстанції встановлено, що 07.08.2006р. відповідач отримав кредит у банку в розмірі 2270,40 грн. для купівлі мобільного телефону. Відповідно до умов договору строк кредитування становив 12 місяців, до 07.08.2007р.

Відповідач повністю розрахувався за кредитом та повернув банку отримані кошти, з урахуванням умов договору 2% в місяць, що становило 24% річних.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сума, предявлена банком до стягнення, а саме: 59 029,04 грн. є штрафними санкціями (штрафом, неустойкою, пенею та не являється заборгованістю за кредитом як таким, і оскільки кінцевий строк виконання основного зобовязання закінчився 07.08.2007р., то банк втратив право вимоги щодо сплати штрафних санкцій, так як ним порушено термін позовної давності, встановлений для даних правовідносин.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду не можна.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За правилами ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст.261 ЦК України).

Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебігу позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Так, матеріалами справи встановлено, що сторони 07.08.2006р. уклали кредитний договір, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у сумі 2 270,40 грн. під 24% річних на строк 12 місяців, тобто до 07.08.2007р.

У п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам сторони цього кредитного договору домовились, що термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів встановлюється тривалістю у 5 років.

У заяві позичальника за кредитним договором №ODH0RX08970005 від 07.08.2006р. ОСОБА_3 зазначив, що він ознайомився і згоден з умовами кредитування, які були надані йому в письмовій формі. Своїм підписом він підтверджує факт надання йому повної інформації про умови кредитування і згоден, що ця заява разом із запропонованими Приватбанком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка», «Стандарт»), Тарифами, складають між ним та Банком кредитно-заставний договір.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідач не має заборгованості за тілом кредиту з 25.07.2007р. Він також 21.08.2008р. на погашення пені сплатив 450,00 грн., а наступні платежі на погашення пені відповідачем були здійснені 16.07.2014р. у сумі 426,72, грн. та 17.07.2014р. на суму 498,53 грн.

Як видно з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, інших виплат на погашення заборгованості за кредитом відповідачем не здійснювалось, тому доводи апеляційної скарги про те, що відповідач протягом 2012р. погашав кредит і що останній платіж відбувся 24.07.2012р. не ґрунтуються на матеріалах справи.

Встановлено, що останній платіж в межах пятирічного строку позовної давності відповідачем було здійснено 21.08.2008р., тому за правилами ст. 261 ЦІК України саме з цього числа у позивача виникло право на позов.

Пятирічний строк позовної давності вставлений домовленістю сторін закінчився 21.08.2013р., в межах яких позивач мав право предявити до відповідача позов.

Проте позивач звернувся до суду з позовом лише 15.12.2015р., тобто з пропуском строку позовної давності.

Здійснені відповідачем сплати на погашення кредиту у 2014р. колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони були здійснені після закінчення позовної давності.

Оскільки відповідач у запереченні на позов та у клопотанні від 02.02.2016р. просить застосувати позовну давність, строк який сплив, тому за правилами ч.4 ст. 267 ЦК України є всі підстави для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Проте позивач на порушення свого обовязку, передбаченого вищевказаними нормами Закону, не надав суду доказів того, що відповідач у 2012р. сплачував кошти на погашення заборгованості за кредитним договором, а з наданого ним розрахунку заборгованості за кредитним договором, що міститься на а/с. 4-5 - це не вбачається.

Вирішуючи справу суд на зазначене не звернув уваги, неповно дослідив обставини справи, порушив норми матеріального і процесуального права, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції на підставі п.п.1, 3, 4 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з обставин зазначених у мотивувальній частині саме цього рішення.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 - 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 02 лютого 2016 року скасувати і ухвалити у справі нове рішення.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, відмовити з підстав, зазначених у мотивувальній частині цього рішення суду.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.Ф.Парапан

ОСОБА_4

ОСОБА_5