Ухвала

іменем україни

15 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Демяносова М.В., Дьоміної О.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Партизанської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив визнати за собою право власності у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, на майно та будівлю АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є спадкоємцем другої черги за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його сестри ОСОБА_6 Після смерті сестри він прийняв спадщину за правилами ЦК УРСР 1963 року, фактично вступив в управління та володіння спадковим майном: бібліотекою, деякими речами, меблями та користувався земельною ділянкою. 25 травня 2011 року він через свого представника звернувся до нотаріуса для оформлення спадкових прав на будинок, але йому було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок. Зазначив, що правовстановлюючі документи на вказану будівлю не зареєстровані в КП «БТІ Дніпропетровського району». Вказана будівля зареєстрована на праві власності за ОСОБА_6 відповідно до господарських книг за період із 1986 року до 1993 року, а також в алфавітній книзі господарств Партизанської сільської ради. Тому він звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до п. п. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року Правила книги шостої цього Кодексу застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що відносини спадкування регулюються за правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР в редакції 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, коло спадкоємців за законом, відмова від спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до ст. 530 ЦК УРСР в редакції 1963 року при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Згідно зі ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК УРСР установлено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном чи подав нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Разом із тим ст. 561 ЦК УРСР передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті.

Згідно з ч. 1 ст. 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення.

Відмовляючи у задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212, 215 ЦПК України, а також врахувавши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Зокрема, суд виходив із того, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2014 року, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7, Партизанської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про визнання прав та обов'язків як забудовника будинку у порядку спадкування за законом, відмовлено у задоволенні цього позову. Водночас, під час розгляду справи судом установлено, що за заявою ОСОБА_8 (колишнього співмешканця ОСОБА_6, який із 1988 року зареєстрований у спірному будинку) у квітні 2008 року вказаний будинок обстежено на предмет подальшого використання під житло і комісією установлено, що житловий будинок зруйновано на 100 %, таким чином для подальшого використання під житло він не придатний. Крім того, установлено, що син ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, інших спадкоємців першої черги немає.

Отже, правильним є висновок суду про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на спадкове майно у зв'язку з відсутністю спадкового майна; оскільки спадкуванням вважається перехід майна від спадкодавця до спадкоємців у передбаченому законом порядку, яке на теперішній час зруйноване і втратило своє цільове призначення, то воно не може бути передано у спадщину.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи про порушення судами ст. ст. 21, 22, 26, 55, 68, 129 Конституції України, ст. ст. 525, 530, 549 ЦК Української РСР, ст. ст. 1221, 1222, 1258, 1262 ЦК України, ст. ст. 71, 73, 78, 106-1 ЗК УРСР, ст. ст. 212 - 214, 307, 309 ЦПК України, висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи недопустимо.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В.Дем'яносов

О.О.Дьоміна