Провадження №: 2/752/1082/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року Голосіївський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ладиченко С.В.

при секретарі Рожок В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію Славкіної М.А. до ОСОБА_2 про визнання трудового договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач Публічне акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію Славкіної М.А. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання трудового договору недійсним.

Позивач просить визнати недійсним трудовий договір від 01.10.2014 року укладений між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» та ОСОБА_2.

В обґрунтування позову вказує наступне.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 20.11.2014 № 733 «Про віднесення ПАТ «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ АКЦІОНЕРНИЙ БАНК» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.11.2014 № 123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк», згідно з яким з 21.11.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 128 з 24.11.2014 повноваження уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ АКЦІОНЕРНИЙ БАНК» передано Славкіній М.А.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання (ст. 34 цього Закону).

Відповідно до Постанови Правління Національного банку України № 188 від 19.03.2015 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ АКЦІОНЕРНИЙ БАНК», Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2015 року № 63 про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» з 20.03.2015 року та призначення Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» М.А. Славкіну.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

23.03.2012 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» оформлено наказ №251-п про прийняття на роботу ОСОБА_2 на посаду менеджера (з підбору та розвитку персоналу) Управління з підбору та розвитку персоналу Департаменту персоналу та праці. 16.04.2013 року оформлено наказ №152-п про переведення ОСОБА_2 на посаду начальника Управління з підбору та розвитку персоналу Департаменту персоналу та праці.

Згідно із ч. 3 ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

З ОСОБА_2 ПАТ «ВіЕйБі Банк» уклав трудовий договір від 23.03.2012 року, що було оформлено відповідно до вимог КЗпП України наказом №251-п від 23.03.2012 року, у зв'язку із переведенням працівника до вказаного трудового договору були внесені зміни, що оформлені наказом №152-п від 16.04.2013 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Закону України «Про оплату праці» при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до наказів №251-п від 23.03.2012 року та №152-п від 16.04.2013 року ОСОБА_2 встановлено посадовий оклад згідно зі штатним розписом, з чим вона була ознайомлена.

Відповідно до штатного розпису, витяг доданий до позовної заяви, начальнику Управління з підбору та розвитку персоналу Департаменту персоналу та праці встановлено посадовий оклад в розмірі 8554 гривень та індивідуальну надбавку в розмірі 3666 гривень.

Таким чином, ОСОБА_2 відповідно до умов укладеного з нею трудового договору було встановлено основну заробітну плату у розмірі посадового окладу (8 554,00 грн.) та додаткову заробітну плату у розмірі індивідуальної надбавки (3 666,00 грн.), в сумі - 12 220 грн.

01.10.2014 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_2 було укладено трудовий договір який є предметом спору.

Згідно цього договору ОСОБА_2 приймається на посаду начальника Управління з підбору та розвитку персоналу Департаменту персоналу та праці із щомісячною оплатою праці 12220 грн. (пункт 4.1 Трудового договору), з додатковою заробітною платою у розмірі 36 660 грн. (пункт 4.2 Трудового договору).

Відповідно до п. 6.10 Договору цей Договір є підставою для видання наказу про прийняття Працівника на роботу.

Однак жодного наказу на підставі цього трудового договору не видавалося, а ОСОБА_2 виконувала свою роботу на підставі трудового договору, оформленого вищевказаними наказами про прийняття на роботу та про переведення.

Також, у п. 4.1 оспорюємого Договору зазначено основну заробітну плату для ОСОБА_2 в розмірі 12220 грн., проте, вона вже і так отримувала таку заробітну плату згідно з штатним розписом і встановленим окладом, а не згідно із Трудовим договором від 01.10.2015 року. Нарахування по Трудовому договору від 01.10.2014 року відповідачці не проводились.

Згідно з п. 2.3 Колективного договору, додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці.

Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням завдань і функцій. У п. 2.4 Колективного договору визначена структура оплати праці працівників Банку, в межах затвердженого Радою кошторису витрат щодо персоналу: а) основна заробітна плата: місячні оклади; б) додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати: індивідуальні надбавки до основної заробітної плати; персональні надбавки до основної заробітної плати (за інтенсивність праці, збільшення планового навантаження, високі досягнення в праці, професіоналізм, особливі заслуги, трудові досягнення та інше);

доплати за суміщення професій (посад), розширення зони обслуговування або збільшення обсягів робіт, виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника; доплати за роботу в нічний час; доплати за роботу в вечірній час; доплати за ненормований робочий день для водіїв легкових автомобілів; надбавки за класність водіям автотранспортних засобів; доплати за науковий ступінь (у разі якщо діяльність співробітника за профілем співпадає з існуючим ступенем); інші доплати та надбавки, передбачені Колективним договором та Положенням про оплату праці працівників Відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (що є додатком до Колективного договору).

У витязі із штатного розпису ОСОБА_2 чітко вказано оклад (основна заробітна плата), індивідуальна надбавка (яка і є додатковою заробітною платою для конкретного працівника) та фонд заробітної плати по цій посаді. Інших доплат, надбавок та виплат не вказано.

Згідно п. 5.4.1.6 Колективного договору від 25.05.2007 року, Голова Правління Банку визначає основні принципи встановлення й зміни розміру додаткової заробітної плати.

Зазначені принципи встановлюються відповідно до кадрової політики Банку, і затверджуються у відповідному розпорядчому або нормативному документі.

Такого документу про встановлення додаткової заробітної плати для ОСОБА_2 не було.

Також, згідно з п. 2.7.1 Колективного договору, розмір заробітної плати встановлюється в залежності від складності та умов виконання роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів праці та фінансового-господарської діяльності Банку в цілому.

Відповідно до п. 1.18. Рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 року № 2, яким затверджено Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, однією з підстав для визнання нікчемності правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку щодо яких Уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію зобов'язана протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку є: банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим. 03.10.2014 року Національним банком України прийнято Постанову № 631/БТ «Про віднесення ПАТ «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ АКЦІОНЕРНИЙ БАНК» до категорії проблемних». У цій Постанові вказується на високий ризик ліквідності Банку та загрозу втрати платоспроможності, а також наголошено, що Банк здійснює ризикову діяльність, що призвело до несвоєчасного виконання зобов'язань Банком перед клієнтами та кредиторами та про невідповідність діяльності Банку вимогам банківського законодавства та нормативно-правових актів НБУ. Враховуючи це, НБУ встановив ряд обмежень для ПАТ «ВіЕйБі Банк», в тому числі, пунктом 2 цієї Постанови Банку заборонено здійснювати виплати бонусів, премій та інших додаткових матеріальних винагород керівництву Банку та виділення коштів на спонсорство, доброчинність та фінансову допомогу.

ПАТ «ВіЕйБі Банк» перебуває у стані ліквідації з 20.03.2015 року відповідно до Постанови Правління НБУ № 188 від 19.03.2015 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ АКЦІОНЕРНИЙ БАНК» та рішення ФГВФО від 20.03.2015 року № 63.

Кредиторські вимоги пред'являються у формі письмової заяви та копій відповідних документів направляються на ім'я та за адресою уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку.

До заяви додаються копії будь-яких документів, що підтверджують вимоги вкладника або іншого кредитора банку до банку щодо його майнових зобов'язань.

На підставі отриманих кредиторських вимог уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку формує загальний реєстр акцептованих вимог кредиторів, визначає суми заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення, відповідно до вимог статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Керуючись ч. 1, 8 ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції до 01.09.2015 року), уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку (фактично, після 24.04.2015 року), вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами. Вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними.

Відтак, враховуючи, що ОСОБА_2 не заявилась як кредитор у вищевказаний термін, вимоги щодо виплати їй будь-яких коштів вважаються погашеними.

Враховуючи вищенаведене, позивач вказує що документ, датований 01.10.2014 року, не є трудовим договором у розумінні трудового законодавства України.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, пояснила в судовому засіданні, що трудовий договір був укладений саме з ініціативи банку. На час його укладання була наявна відсутність кадрового персоналу. вона виконувала великий обсяг роботи, та щоб працівники не звільнялись був укладений цей трудовий договір з новими умовами. Пояснила, що в березні 2015 року вона звільнилась з роботи, та вважає заявлений до неї позов безпідставним.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не визнав, та пояснив в судовому засіданні, що до 01.10.2014 року Відповідачка мала трудовий договір з Позивачем, оформлений наказом Голови правління (уповноваженого власником органу) № 251-п від 23.03.2012 року, який згодом було змінено, наказом № 152-п від 16.04.2013 року, згідно якого Відповідачку було переведено на посаду Начальника Управління з підбору та розвитку персоналу. 01 жовтня 2014 року між Відповідачкою та Позивачем було укладено новий Трудовий договір, оформлений окремим письмовим договором, за яким були зміненні умови оплати праці. Вказаний Договір було підписано від імені Позивача Головою правління ОСОБА_7

Укладення вказаного Трудового договору, його зміст, цілком відповідає приписам чинного в Україні законодавства, зокрема ст. 24 КЗпП, ст.ст. 3, 6 ЦК України, особи, які вчиняли вказаний правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину були вільним і відповідало їх внутрішній волі, а позиція Позивача, що він не був спрямований на реальне настання правових наслідків, які ним обумовлені, є лише спробою уникнути його належного виконання.

Саме по собі невиконання правочину позивачем у частині оплати праці не означає, що було укладено фіктивний правочин.

З 01.10.2014 року по 19.03.2015 року Відповідачка обіймала посаду начальника Управління з підбору та розвитку персоналу Департаменту персоналу та праці та виконувала свої трудові обов'язки до звільнення у березні 2015 року. В серпні 2015 року відповідачка звернулась до суду з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний банк» на її користь додаткової заробітної плати у розмірі 36 660 грн., та середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільнені сум (з 20.03.2015 р. по 14.08.2015 р.).

Ця обставина як вважає представник відповідача є підставою для пред'явлення цього позову, бо позивач хоче уникнути сплати грошових сум належних ОСОБА_2

Представник відповідача вважає, що зважаючи на вказані обставини, дії Відповідачки щодо укладення Трудового договору від 01.10.2014 року, ніяк не можна вважати вчиненими фіктивно, оскільки вона виконувала цей укладений трудовий договір та у розумінні ч. 2 ст. 604 ЦК України, укладення вказаного договору є новацією, жодної заборони щодо такого правочину чинним законодавством не встановлено. Всупереч ст. 60 ЦПК України, Позивачем не надано жодного доказу того, що укладаючи вказаний Трудовий договір від 01.10.2014 року, його сторони знали заздалегідь, що він не буде виконаний.

Вказаний трудовий договір, було укладено відповідно до трудового а не цивільного законодавства. Трудове законодавство не прирівнює трудовий договір до правочину у розумінні ст. 202 ЦК України. Нормами чинного трудового законодавства не передбачена можливість визнання трудового договору чи контракту недійсними з підстав, визначених статтями 203, 215 ЦК України.

Свою правову позицію щодо визнання трудового договору недійсним неодноразово висловлював Верховний Суд України який зазначав, що встановлення підприємством, установою, організацією в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів у трудових договорах чи інших угодах додаткових, порівняно із законодавством, трудових чи соціально-побутових пільг для працівників, тобто які покращують їх становище, не може бути приводом для визнання таких умов недійсними.

Вислухавши представника позивача, відповідачку, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні встановлено що відповідач ОСОБА_2 мала трудовий договір з позивачем, оформлений наказом Голови правління (уповноваженого власником органу) № 251-п від 23.03.2012 року(а.с.15).

Його згодом було змінено, наказом № 152-п від 16.04.2013 року, згідно якого Відповідачку було переведено на посаду Начальника Управління з підбору та розвитку персоналу(а.с.17).

01 жовтня 2014 року між Відповідачкою та Позивачем було укладено новий Трудовий договір, оформлений окремим письмовим договором, за яким були зміненні умови оплати праці. (а.с.9-10).

Відповідно до п.1.1 Трудового договору: Працівник приймається на роботу до Роботодавця на посаду начальника Управління з підбору та розвитку персоналу Департаменту персоналу та праці для виконання роботи, обумовленої цим Договором та посадовою інструкцією.

Відповідно до п. 4.1 Трудового договору: За виконання обов'язків за цим Договором Працівникові встановлюється і виплачується щомісячно в порядку, встановленому внутрішніми документами Роботодавця, заробітна плата в національній валюті України в розмірі 12 220 гривень до оподаткування.

Відповідно до п. 4.2 Трудового договору: Працівникові повинно бути нарахована та виплачена 21 листопада 2014 року додаткова заробітна плата в розмірі 36 660 грн.

Відповідно до п. 6.1 Трудового договору: Договір набув чинності з моменту його підписання Сторонами і діє протягом невизначеного строку.

Зміст вказаного Трудового договору, відповідає ст. 24 КЗпП України. При його укладанні, виконанні, та подальшому розірванні цього трудового договору за п.1 ст.40 КЗпП України з ініціативи позивача, відповідач ОСОБА_2 була впевнена що цей трудовий договір спрямований на реальне настання правових наслідків.

Вказаний договір, було укладено відповідно до трудового а не цивільного законодавства.

Трудове законодавство не прирівнює трудовий договір до правочину у розумінні ст. 202 ЦК України. Нормами чинного трудового законодавства не передбачена можливість визнання трудового договору чи контракту недійсними з підстав, визначених статтями 203, 215 ЦК України.

Відповідно до статті 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об'єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством.

Суд вважає, що положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання правових відносин, які виникають у зв'язку з укладенням трудового договору від 01.10.2014 року що є предметом позову.

Укладений договір не є цивільним правочином у розумінні статті 202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами статей 203, 215 ЦК України загальні вимоги щодо чинності правочину, та який може бути визнаний недійсним із передбачених ЦК України підстав.

Суд вважає, що встановлення для працівника ОСОБА_2 додаткових умов оплати праці які покращують її становище, не може бути приводом для визнання трудового договору недійсним.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачка до її звільнення виконувала умови трудового договору укладеного з нею 01.10.2014 року.

Позивачем також не враховано того, що трудовий договір на час його звернення до суду в жовтні 2015 року вже був розірваний, згідно наказу № 90-п від 17.03.2015 року з підстав передбачених п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.19). В цьому наказі позивач ніяких зауважень з приводу недійсності умов укладеного трудового договору не вказував.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,11, 57-61,208,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст.21,24 КЗпП України, ст.ст.202,203,215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію Славкіної М.А. до ОСОБА_2 про визнання трудового договору недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва, через Голосіївський районний суд м. Києва, шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.В. Ладиченко