Справа № 509/3364/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2016 року Овідіопольський райсуд Одеської області у складі:

головуючого судді Кириченко П.Л.

гри секретарі Осадченко С.В., з участю представника позивача ОСОБА_1 А

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт.Овідіополь, Одеської області цивільний позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далії по тексту банк)

про визнання кредитного договору недійсним та

визнання договору іпотеки не дійсним, суд, -

ВСТАНОВИВ:

28 липня 2014 року від позивача ОСОБА_2 надійшов вищевказаний позов , в якому позивач зазначив , що 22 червня 2007 року між ним та банком був укладений кредитний договір № 42 , якій був наданий для споживчих цілей, з порушенням прав споживача, а саме договір кредиту був укладений з порушенням принципів несправедливості, а тому позивач просить визнати договір кредиту від 22.06.2007 року недійсним та договір іпотеки від 22.06.2007 року недійсним.

В ходу судового засідання представник позивача підтримав позовні вимоги.

Відповідач до суду не зявився просить справу розглянути в їх відсутності, при цьому направили заперечення на позов.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступного.

Так дійсно, 22 червня 2007 року між позивачем ОСОБА_2 та банком був укладений договір відновлювальної кредитної лінії № 42 850 відповідно до якого позивач отримав кредит у сумі 330 000 грн. та зобовязаний сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 16 % річних , в забезпечення зобовязань між Банком та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки від 22.06.2007 року.

Позивач вважає, що укладання вищевказаних договорів обмежують права споживача та є несправедливим.

Судом було встановлено та підтверджено матеріалами справи, що при укладенні основного кредитного договору, позивач ОСОБА_2 діяв добровільно і на свій власний розсуд, що підтверджується особистими підписами під кредитним договором та всіма заявами про видачу готівки, і що повністю відповідає свободі договору, передбачено ст.ст. 3,6 ЦК України, у звязку з чим, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 повністю розумів і усвідомлював всю відповідальність і розумів наслідки не виконання умов основного кредитного договору і договору іпотеки, які він підписав в добровільному порядку, з умовами яких повністю погодився.

Позичальник ОСОБА_2 був згодний зі всіма умовами, як кредитного договору (його особистий напис під текстом договору), так і нотаріально-посвідченого іпотечного договору з його підписом є зокрема пояснення його представника, який в судовому засіданні показав що на час укладення угоди він заяви та заперечення до угоди не надав, що безумовно підтверджує згоду зі всіма умовами кредитного договору, з яким позивач був повністю згоден з 22 червня 2007 року , і на думку суду взагалі пропустив строк позовної давності із зверненням з позовом до суду, про що однак, не заявив представник банку.

З тих же підстав, суд не приймає до уваги доводи представника позивача про те, що розрахунок суми боргу, розрахований банком не вірно та з порушенням законодавства України враховуючи, що представник позичальника не надав суду свій обґрунтований розрахунок чи будь-які заперечення проти його суми.

Таким чином, з урахуванням вищевказаного в задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити, враховуючи, що з боку банку не було допущено жодних порушень, щодо умов кредитного договору, згідно із ст.ст. 651,652 ЦК України, якими передбачено, що розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, а також ч. 3 ст. 6 ЦК України, згідно якої, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

На думку суду, вказані позовні вимоги ОСОБА_2 - є нічим іншим, як одностороннє розірвання умов вказаного кредитного договору з метою несплати свого величезного боргу перед банком.

Отже, суд дійшов висновку, що позивачем не були надані суду допустимі та належні докази того, що вищевказаний кредитний договір був укладений з порушенням діючого законодавства України «Про захист прав споживачів», доводи позивача, щодо невідповідності кредитного договору нормам вказаного Закону - спростовуються вищенаведеним та матеріалами справи та жодних законних підстав для визнання недійними кредитного договору та додаткових угод до нього не існує.

При подані позову позивач судовий збір не сплатив при цьому звернувся з позовною вимогою, про визнання договору іпотеки не дійсним, суд прийшов до висновку, що позов є необґрунтований та не підлягає задоволенню, а тому відповідно до ст. 88 ЦПК України, з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60,88, 209, 212,214 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання кредитного договору та договору іпотеки не дійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги до Овідіопольського райсуду Одеської області протягом 10 днів з оголошення рішення.

Суддя: Кириченко П.Л.