Справа № 307/3591/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

11 лютого 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Павліченка С.В.,суддів: Бондаренка Ю.О., Собослоя Г.Г.,

при секретарі Сочка І.І.,

розглянувши в судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на рішення Тячівського районного суду від 22 вересня 2015 року, по справі за позовом ОСОБА_1. ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання недійсними договорів фінансового лізингу та відшкодування матеріальної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання недійсними договорів фінансового лізингу та відшкодування матеріальної шкоди.

В позовній заяві зазначили, що у мережі інтернет вони знайшли рекламне оголошення ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про продаж автомобілів і 30 серпня 2014 року вирішили придбати для власних потреб автомобілі марки «Hundai Santa FE FL» за 299500 гривень (з додатковою комплектацією).

Позивачі виїхали до офісу в м. Івано-Франківськ, вул. Коцюбинського, 1, куди їх після телефонної розмови запросив працівник регіонального відділення компанії.. Під час розмови з консультантом компанії, їм було пояснено, що ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» займається реалізацією нових автомобілів.

При цьому, консультант підтвердив, що ціна автомобіля марки «Hundai Santa FE FL» буде складати 299500 гривень та 327200 гривень (з додатковою комплектацією) і у випадку оплати авансового платежу у розмірі 29950 гривень та 32720 гривень ці автомобілі зможуть доставити їм через 2-3 дні. Решту суми вони повинні були сплатити при доставленні компанією автомобіля за місцем їхнього проживання.

На прохання надати їм детальну інформацію про наявні у них автомобілі (модель, колір, комплектацію), а також про те, де вони можуть їх оглянути, консультант показав їм лише фотографії із каталогу і заявив, що їхня компанія займається реалізацією продукції загальновідомих виробників, з детальною інформацією про яку вони можуть ознайомитись через мережу інтернет.

Необхідності ж у огляді не має, оскільки за умови укладення договору автомобілі доставляють за місцем їхнього проживання, де вони зможуть їх оглянути на наявність дефектів, а у випадку їх наявності, у них буде змога відмовитись від їх прийняття та вимагати заміни.

Цими діями було порушено їхнє право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця). Зазначили, що відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.

Вимогу про надання відповідної інформації до укладення договору містить і ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відмова від пред'явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення забороняється як така, що вводить споживача в оману відповідно до ч.3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому, діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману визнаються нечесною підприємницькою практикою, яка заборонена ч.1 ст. 19 Закону. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Розраховуючи на добросовісність представника, вони погодилися з такими умовами. Консультант запропонував здійснити авансові платежі в розмірі 29 950 гривень та 32 720 гривень, надав їм папірці з номером рахунку відповідача, сум, необхідних до сплати, вказав призначення платежу «згідно договору №», відправив їх у касу банку для оплати, а сам, з його слів, за час, необхідний для оплати, використав для оформлення відповідних документів. І лише після оплати їм надали можливість ознайомитись з договорами. Але через поганий зір, договори, які їм запропонували підписати на 14 сторінках, вони не змогли прочитати, детальне ознайомлення з його умовами склало для них значні труднощі, бо після прочитання перших аркушів вони не усвідомлювали зміст попередніх, а потім не усвідомлювали і значення наступних аркушів.

Довіряючи професіоналізму і спеціалізації консультантів, вони все ж їх підписали, оскільки ними вже було внесено авансові платежі. У такий спосіб ними були підписані оспорювані договори №010897 та №010898 з додатками. Далі, через три дні вони телефонували з приводу того, коли можуть оглянути автомобілі і коли їм їх доставлять. Їм заявили, що потрібно внести на рахунок відповідача 50% від суми, вказаної в договорі, бо першого внеску недостатньо, а також сплатити інші платежі, і лише тоді вони замовляють автомобілі і, можливо, за 120 днів ці автомобілі їм передадуть.

Після детального вивчення вказаних договорів із юристом виявилося, що це зовсім не договори купівлі-продажу (за змістом), як було погоджено з консультантом, і лише після детальних юридичних роз'яснень підписаних договорів вони усвідомили, що підписали зовсім не ті договори, які обговорювали з консультантом.

Саме через те, що консультант відповідача ввів їх в оману, вони не усвідомили, що ціна продукції (автомобілів) є невизначеною, бо в договорі вказано ціну продукту, в який включено також послуги, комісію.

Також, відсутність у відповідача в наявності автомобілів у продажу, бо їх потрібно замовити, оплативши їх повну вартість виробнику чи дилеру, через що є ризик підвищення вчорашньої ціни в декілька разів, що відповідно тягне за собою збільшення ціни продукції та ціни договору (сукупної вартості) , що їм не роз'яснено.

Сплачені ними в розмірі 29 950 гривень та 32720 гривень як авансові платежі за договором, згідно із квитанціями, є частковою оплатою вартості автомобілів, про те консультант вказував на те, що ці платежі є комісійною винагородою, яка передбачена за договором лише у випадку передачі автомобіля покупцю.

Це є проявом недобросовісної підприємницької діяльності, яка вводить в оману споживачів, завдає шкоди особам, державі, суспільству внаслідок неточності, недостовірності, двозначності, перебільшення, замовчування, порушення вимог щодо часу, місця і способу розповсюдження. Згідно з ч.8 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», збитки, завдані споживачеві недобросовісною підприємницькою діяльністю, рекламою, підлягають відшкодуванню винною особою у повному обсязі.

Сплачуючи на користь ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» гроші, вони були переконані, що сплачують авансовий платіж саме за договором купівлі-продажу автомобілів, які саме готувалися консультантом у регіональному офісі компанії. Довіряючи професіоналізму і спеціалізації консультантів, під час укладання угоди вони повністю покладалися на роз'яснення працівника компанії, який ввів їх в оману щодо істотних умов договору та сприяв неправильному сприйняттю укладених після сплати авансу договорів.

Саме тому, під час підписання договорів їхнє волевиявлення не відповідало їх внутрішній волі, що є необхідною умовою дійсності договору. У випадку відсутності обману вони б ніколи не підписали ці договори, які не можуть бути беззаперечним доказом того, що вони ознайомилися з його умовами, в теперішній час і додатках та зрозуміли їх суть.

Також позивачі зазначили, що відповідно до ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Крім вже сказаного, укладені договори фінансового лізингу порушують їх права, оскільки містять несправедливі умови, в зв'язку з чим підлягає визнанню недійсним, у тому числі з підстав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів». Так, згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 названого Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Позивачі зазначали, що перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведено в частині третій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», який, однак, не є вичерпним, як це вбачається із змісту частини 4 цієї статті.

У даному випадку несправедливими є такі умови укладених договорів фінансового лізингу: про звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника) - п. 5.4. (порушення п.1 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»); про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, - пп. 3.3.4. п. 3.3. п. 5.5., п. 5.6., п. 5.7., п. 5.15., п. 8.3., п. 8.7., п. 8.10., п. 8.14., п. 10.3., п. 10.5 (порушення п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору - п. 10.5, п. 10.10, п. 10.11. (порушення п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»); про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором - п. 10.12. (порушення п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається - пп. 3.3.7. п. 3.3. (порушення п. 6 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника) - п. 8.17 (порушення п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі - п. 8.3. (порушення п. 11 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору - п. 1.6., п. 8.3., п. 8.13, п. 8.14. (порушення п. 13 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); - встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх - п. 10.5 (порушення п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Умова Договору, відповідно до якої лізингодавець може передати свої права та обов'язки за даним договором третім особам в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингоодержувача також є несправедливою, так як передача прав та обов'язків третій особі без згоди лізингоодержувача може призвести до невиконання та неналежного виконання цією особою обов'язків перед лізингоодержувачем та зменшенню гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Дане положення не відповідає п.17 4.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 520 Цивільного кодексу України, яка встановлює, що боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Так як за договором фінансового лізингу кожна із сторін має взаємні права і обов'язки, то, відповідно, кожна сторона виступає у зобов'язанні одночасно і як боржник, і як кредитор. Відповідно лізингодавець може передати свої права та обов'язки іншій особі лише за згодою лізингоодержувача. Зазначили, що перелік несправедливих умов договору у ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є обов'язковим для суду і такі умови повинні визнаватись несправедливими у кожному конкретному випадку їх встановлення. Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. З огляду на вищенаведене та враховуючи, що зміна чи визнання недійсним згаданих вище положень Договору фінансового лізингу, які містять несправедливі умови, зумовлює зміну інших положень зазначеного договору, такі підлягають визнанню недійсними у цілому.

Позивачі зазначили, що як вбачається з умов укладеного Договору фінансового лізину, ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» для придбання предмета лізингу залучає фінансові активи фізичної особи - позивача (внесений ним авансовий платіж у розмірі 50 % від вартості предмета лізинг), тобто здійснює цілеспрямовану дію щодо отримання фінансових активів від фізичної особи з метою надання фінансової послуги (фінансового лізингу).

Виходячи з приписів пункту - 4 частини першої, частини другої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» для здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу 7 на умовах, передбачених укладеним Договором фінансового лізингу, має отримати відповідну ліцензію від Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Втім, ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» такої ліцензії не отримувало, що може бути підтверджено відсутністю останнього в Державному реєстрі фінансових установ, доступ до якого є відкритим. Згідно з приписами частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Внаслідок вищезазначених неправомірних дій відповідача їм було завдано збитків, відповідно позивачу ОСОБА_1 у розмірі 30 099,75 гривень, що включає розмір авансового платежу 29 950 гривень, комісії банку - 149, 75 гривень, позивачу ОСОБА_2 у розмірі 32883,60 гривень, що включає розмір авансового платежу 32 720 гривень, комісії банку 163,60 гривень.

Рішенням Тячівського районного суду від 22 вересня 2015 року позов задоволений частково.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 30 серпня 2014 року за №010897, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» як лізингодавцем з однієї сторони та ОСОБА_1 як лізингоодержувачем з другої сторони.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 30 серпня 2014 року за №010898, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» як лізингодавцем з однієї сторони та ОСОБА_2 як лізингоодержувачем з другої сторони.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 29950 (двадцять девять тисяч девятсот пятдесят) гривень заподіяної матеріальної шкоди.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_2 32720 (тридцять дві тисячі сімсот двадцять) гривень заподіяної матеріальної шкоди.

В апеляційній скарзі Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції, як незаконного та необґрунтованого і постановлення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що правовідносини сторін регулюються нормами Закону України Про фінансовий лізинг, і умови ос пореного правочину відповідають вимогам цього закону та нормам ЦК України.

При розгляді справи в апеляційній інстанції встановлено наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Однак, стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

За змістом ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо.

За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Отже судом першої інстанції вірно встановлено, що зміст спірних договорів фінансового лізингу укладеного між сторонами обмежує права лізингоодержувачів як споживачів стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом (пункт 8.17, розділ 10 договору), звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Суд першої інстанції без належних підстав розглянув вимоги двох позивачів, які уклади окремі договори з відповідачем, однак дана обставина не впливає на законність та обґрунтованість судового рішення і не може бути усунута судом апеляційної інстанції із за відсутності у апеляційного суду процесуальних повноважень щодо зміни сторін та розєднання позовних вимог в окремі провадження.

Доводи апеляційної скарги висновків суду, зазначених у оскарженому рішенні, не спростовують.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись ст. 307, 308, 313 315, 317 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від 22 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді