АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/7744/15-ц Номер провадження 22-ц/786/729/16Головуючий у 1-й інстанції Шевська О. І. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.,

Суддів: Карнауха П.М., Чумак О.В.

при секретарі Філоненко О.В.

за участю: відповідача ОСОБА_2

позивача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 січня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 13 січня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2. ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 на період навчання в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), але не довше, чим до досягнення дитиною 23 років.

Стягнуто з ОСОБА_2. ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, аліменти на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, на її утримання протягом усього часу проживання з дитиною-інвалідом та опікування нею у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) відповідача.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у сумі 243 гривні 60 копійок на користь Держави.

Допущено негайне виконання рішення про стягнення аліментів - в межах суми платежу за один місяць.

Вказане рішення оскаржив відповідач, який у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення районного суду, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги щодо стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 на період навчання в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) до липня 2016 року, у задоволенні інших позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що, судом, всупереч процесуальним нормам, ОСОБА_4 не було залучено до участі у справі в якості третьої особи.

Також вказує, що стягнення аліментів на утримання сина на час навчання до досягнення ним 23-річного віку було безпідставним, оскільки він закінчить школу у червні 2016 року, а чи буде продовжувати навчання не відомо.

Окрім того, зазначає, що, незважаючи на те, що ОСОБА_4 має інвалідність, він самостійно відвідує школу, спортивну секцію, сам себе обслуговую, тому стягувати аліменти на утримання позивачки не є доцільним.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 доводи, наведені в апеляційній скарзі, підтримав та прохав її задовольнити.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, а рішення районного суду просила залишити без змін.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення сторін, приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як убачається з матеріалів справи, відповідно до довідки №б/н від 15.01.2002 року виданої ОСОБА_3, в тім, що, згідно актового запису №2500, вчиненого Полтавським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Полтавського обласного управління юстиції, 25.11.1195 року було укладено шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.5).

Згідно актового запиту №793 в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу Відділу реєстрації актів громадянського стану виконкому Октябрської районної ради м. Полтави, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано 26.12.2000 року, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 26.12.2000 року (а.с.6).

Відповідно до актового запиту №118 від 05.02.1997 року в Книзі записів актів громадянського стану про народження Відділу реєстрації запису актів громадянського стану Октябрського району м. Полтави, від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають сина ОСОБА_4, що народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Полтаві, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 05.02.1997 року (а.с.8).

Згідно актового запиту №298 в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу Відділу реєстрації актів громадянського стану виконкому Октябрської районної ради м. Полтави, шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 розірвано 14.07.2003 року, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 14.07.2003 року (а.с.7).

За змістом довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією, серія АВ №187228 від 10.02.2015 року, ОСОБА_4 має першу «Б» групу інвалідності з 23.01.2015 року та є інвалідом дитинства безстроково (а.с.10).

У відповідності до двідки №62725 від 10.06.2015 року, виданої ОСОБА_3, вона перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення виконкому Октябрської районної у м. Полтаві ради і одержує допомогу по догляду за інвалідом 1 групи - гр. ОСОБА_4, 1997 року народження з 23.02.2015 року по теперішній час згідно постанови КМУ № 852 (а.с.12).

Згідно довідки від 04.06.2015р. №101, ОСОБА_4 дійсно навчається в 11 класі Комунального закладу «Полтавська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 27 Полтавської міської ради Полтавської області» (а.с.11).

Даний факт підтверджується також довідкою від 22.01.2016р. №01-25/21, де зазначено також, що ОСОБА_4 перебуває на індивідуальному навчанні та за рішнням педагогічної ради (протокол №1 від 30.08.2015р.) ОСОБА_4 (за заявою матері ОСОБА_3 від 28.08.2015р.) може відвідувати навчальні заняття в школі (а.с.52) та довідкою від 15.02.2016р. № 01-25/56 (а.с.59).

Задовольняючи позов частково місцевий суд виходив із того, що відповідач зобов'язаний, відповідно до норм Сімейного Кодексу України, утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчання, а, оскільки позивачка постійно проживає з дитиною-інвалідом, який потребує постійного стороннього догляду, то вбачаються підстави для її утримання зі сторони відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення додаткових витрат на утримання сина ОСОБА_4, суд посилався на їх необґрунтованість.

Такі висновки місцевого суду не в повній мірі відповідають матеріалам справи та встановленим по справі обставинам.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Згідно ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

За нормою ч.1 ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Частиною другою статті 199 СК України визначено, що право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

У відповідності до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року №3 обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на одну дитину, визначається судом.

Частиною 1 статті 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

З урахуванням наведених норм права, аналізу матеріалів справи та враховуючи матеріальний стан позивача та відповідача, колегія суддів вважає за доцільне визначити розмір аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 у розмірі 1/4 всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 навчається в 11 класі Комунального закладу «Полтавська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №27 Полтавської міської ради Полтавської області» (а.с.11,52,59) та у 2016 році закінчує школу.

З огляду на наведене доводи апеляційної скарги стосовно того, що стягнення аліментів на утримання сина на час навчання до досягнення ним 23-річного віку є безпідставним, оскільки ОСОБА_4 закінчить школу у червні 2016 року, у віці 19-ти років і невідомо, чи буде він продовжувати навчання далі, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу, у зв»язку з чим приходить до висновку, що аліменти з ОСОБА_2 на корить ОСОБА_4 необхідно стягнути від дня пред'явлення позову (13.06.2015 року) до дня закінчення останнім навчання у Комунальному закладі «Полтавська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 27 Полтавської міської ради Полтавської області» .

Відповідно до ч.1 ст.88 СК України, якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною-інвалідом, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною-інвалідом та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає.

Згідно з ч.2 ст.88 СК України, розмір аліментів тому з подружжя, з ким проживає дитина-інвалід, визначається за рішенням суду відповідно до частини першої статті 80 цього Кодексу, без урахування можливості одержання аліментів від своїх батьків, повнолітніх дочки або сина.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає за доцільне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів протягом всього часу проживання з дитиною-інвалідом та опікування нею.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що син відповідача, незважаючи на наявність інвалідності, є самодостатнім та без сторонньої допомоги відвідує школу, спортивну секцію, добре навчається, сам обслуговує себе, окрім того надає допомогу позивачці у догляді за її малолітньою дитиною та у веденні домашнього господарства, у зв»язку з чим ОСОБА_2 прохав відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з нього аліментів на утримання ОСОБА_3, не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією, серії АВ №187228 від 10.02.2015 року, ОСОБА_4 має першу «Б» групу інвалідності безстроково та потребує постійної сторонньої допомоги (а.с.10).

А, у відповідності до норм ст.88 СК України, якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною-інвалідом, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання.

Відповідно до ч.1 ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року №3 до участі у додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначити у твердій грошовій сумі.

У силу ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 додаткових витрат на утримання сина ОСОБА_4, оскільки позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження понесення нею таких витрат фактично чи у майбутньому.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції в порушення норм процесуального права, не було залучено до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_4 є безпідставними виходячи з наступного.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року №3, визначено, що, відповідно до ч.3 ст.199 СК право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають.

У разі заявлення позову одним із батьків суд може залучити до участі у справі (якщо залежно від її обставин визнає необхідним) повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися і на користь яких у зв'язку з цим стягуються аліменти.

З урахуванням вищевикладеного вбачається, що ОСОБА_3 мала право звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, а залучення до участі у справі повнолітнього ОСОБА_4 є правом, а не обов'язком суду.

Окрім того, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як убачається з вищевикладеного, ОСОБА_3 задоволено дві позовні вимоги, а тому з ОСОБА_2 необхідно стягнути 487,2 (243,60+243,6) грн. судового збору на користь держави.

Згідно з п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

У відповідності до п.п.3.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,304,307, п.п.3,4 ч.1 ст.309, ст.ст. 316,317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, - задовольнити частково.

Рішення Октярбського районного суду м. Полтави від 13 січня 2016 року, - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) починаючи з 13 червня 2015 року до закінчення ОСОБА_4 навчання в Комунальному закладі «Полтавська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 27 Полтавської міської ради Полтавської області».

Стягнути з ОСОБА_2. ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, аліменти на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) на її утримання, протягом усього часу проживання з дитиною-інвалідом та опікування нею.

Стягнути з ОСОБА_2 487,2 (чотириста вісімдесят сім гривень 20 коп.) грн. судового збору на користь держави.

Допустити негайне виконання рішення про стягнення аліментів, - в межах суми платежу за один місяць.

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/ Т.О. Кривчун

СУДДІ: /підпис/ П.М. Карнаух

/підпис/ О.В. Чумак

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Т.О. Кривчун