АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 1909/2164/2012 Головуючий у 1-й інстанції Зембра Є.Й.
Провадження № 22-ц/789/22/16 Доповідач - Міщій О.Я.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2016 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Міщія О.Я.

суддів - Бершадська Г. В., Ткач З. Є.,

при секретарі - Шмигельська І.З.

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Парубія М.М., представника ПАТ КБ "Приват Банк" Кивелюк Є.В.,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, правонаступниками якого є ОСОБА_1, ОСОБА_5 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 30.12.2014 р. по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приват Банк" до ОСОБА_4, правонаступниками якого є ОСОБА_1, ОСОБА_5 про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитню угодою та за позовом ОСОБА_4, правонаступниками якого є ОСОБА_1, ОСОБА_5 до ПАТ КБ "Приват Банк" про визнання правочинів недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2012 р. ПАТ КБ "Приватбанк" звернулося в суд із вказаним вище позовом, посилаючись на те, що 22.11.2007 р. між ним та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 25 тис. дол. США терміном користування до 22.11.2012 р. Цього ж дня з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_6 було укладено договір поруки.

Посилаючись на те, що договір кредиту боржником ОСОБА_4 не виконується, відповідачі є солідарними боржниками, позивач просив стягнути з них 33391, 64 дол. США, з яких 17315,13 дол. США - заборгованість за кредитом, 10673,44 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом та 3783,19 дол. США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, а також 31,29 дол. США - штраф (фіксована частина) та 1588,59 дол. США - штраф (процентна складова), що за курсом Національного банку України складає 266799,18 грн.

У вересні 2012 р. ОСОБА_6 звернувся в суд із зустрічним позовом до ПАТ КБ "Приватбанк", ОСОБА_4 про визнання недійсним договору поруки від 22.11.2007 р. № 11/07/512 МК, посилаючись на те, що такого договору він не укладав.

Рішенням Кременецького районного суду від 31.10.2013 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 16.01.2014 р., первісний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором у розмірі 33391,64 дол. США, що за курсом Національного банку України від 01.06.2012 р. складає 266799,18 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" 2667,99 грн. судових витрат. У стягненні з ОСОБА_6 заборгованості за кредитним договором від 22.11.2007 р. № 11/07/512 МК відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано недійсним договір поруки від 22.11.2007 р. № 11/07/512МК, укладений між ПАТ КБ "Приватбанк", ОСОБА_6 та ОСОБА_4 Стягнуто з ПАТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_6 107,30 грн. судового збору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.07.2014 р. рішення Кременецького районного суду Тернопільсокї області від 31.10.2013 р. та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 16.01.2014 р. у частині стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитною угодою скасовано, справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У решті судові рішення залишено без змін.

У жовтні 2014 р. ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати недйсними кредитну угоду від 22 листопада 2007 року № 11/07/512МК, укладеною між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» та договір про видачу траншу від 22 листопада 2007 року № 11/07/512МК посилаючись на те, що спірної кредитної угоди з банком не підписував та жодних кредитних коштів не отримував. Позивач зазначив, що у ході ознайомлення із поданими ПАТ КБ «ПриватБанк» письмовими договорами та додатками до них, він виявив, що умовні рукописні завіряючі підписи під даними угодами та додатками до них були виконані не ним, а невідомою сторонньою особою, шляхом наслідування його підпису.

Рішенням Кременецького районного суду від 30.12.2014 р. стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" 3783,19 дол. США, що еквівалентно 30227,69 грн., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитною угодою від 22.11.2007 р. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 17.03.2015 р. апеляційну скаргу ОСОБА_4, інтереси якого предсавляє Парубій М.М. -задоволено частково. Рішення Кременецького районного суду від 30.12.2014 р. змінено, зменшено суму стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язання за період з 01.06.2011 р. по 01.06.2012 р. із ОСОБА_4 в користь ПАТ КБ "Приват Банк" із 30227369 грн. до 7497,10 грн. та 749,91 грн. судового збору. В решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.09.2015 р. касаційні скарги ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_4 задоволено частково, скасовано рішення апеляційного суду Тернопільської області від 17.03.2015. р., справу направлено на новий судовий розгляд в апеляційний суд.

Відповідно до ч. 2 ст. 349 ЦПК України з моменту оголошення рішення або ухвали судом касаційної інстанції скасовані рішення та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу.

В апеляційній скарзі на рішення Кременецького районного суду від 30.12.2014 р. ОСОБА_4 просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" відмовити, а його позов задовольнити повністю, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Зокрема, ОСОБА_4 зазначив, що суд безпідставно стягнув з нього пеню за неналежне виконання зобов'язань за кредитним договором і безпідставно вирахував суму стягнення пені в доларах США, а не в національній валюті - гривні.

Крім того, ОСОБА_4 вказав,що суд не взяв до уваги його пояснення про те, що він не підписував і не укладав кредитний договір з ПАТ КБ "Приват Банк", кредитних коштів не отримував.

Як видно з свідоцтва про смерть, виданого ІНФОРМАЦІЯ_1 р. Великобережецькою сільською радою Кременецького району, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 р.

Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Тернопільської області від 10.12.2015р. зупинено провадження у справі до вступу у справу правонаступників померлого ОСОБА_4

Згідно ст. 37 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку він замінив.

Апеляційним судом встановлено, що спадкові справи на померлого ОСОБА_4 та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину в Спадковому реєстрі відсутні.

Разом з тим, із змісту інформації, наданої Великобережецькою сільською радою Кременецького району, видно, що на час смерті ОСОБА_4 разом з ним прожмвали і були зареєстровані його дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_5.

Відповідно до ст. 1267, ч.ч. 1,2,3 ст. 1268 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У зв'язку із вказаними обставинами, ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Тернопільської області від 15.02.2016 р. залучено як відповідачів у справі правонаступників померлого ОСОБА_4 - його дружину ОСОБА_1 та ОСОБА_5, які прийняли спадщину.

Під час розгляду справи в апеляційному суді ОСОБА_1 не заперечувала факту прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4

Представник ОСОБА_1 адвокат Парубій М.М. пояснив суду, що ОСОБА_5 не може бути відповідачем ук справі, оскільки не бажає спадкувати після смерті батька.

Як видно із змісту заяви ОСОБА_5 від 17.03.2016 р., поданої суду представником ОСОБА_1 адвокатом Парубієм М.М., ОСОБА_5 повідомив, що не бажає спадкувати після смерті ОСОБА_4, не претендує на отримання спадщини і не заперечує, щоб усю спадщину прийняла ОСОБА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Враховуючи вказані вимоги закону, а також те, що ОСОБА_5 у встановлений законом строк не звертався із заявою про відмову від спадщини, прийняв спадкове майно, колегія суддів вважає, що він є належною стороною у справі.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4, правонаступниками якого є ОСОБА_1, ОСОБА_5 - підлягає до задоволення частково.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що з позичальника ОСОБА_4 слід стягнути в користь ПАТ КБ "Приват Банк" пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором в сумі 3783,19 дол. США, що еквівалентно 30227,69 грн.

Однак, повністю погодитись із вказаним висновком суду неможливо.

Судами установлено, що згідно з кредитною угодою від 22 листопада 2007 року № 11/07/512МК, укладеною між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, останній отримав кредит у розмірі 25 тис. доларів США на термін до 22 листопада 2012 року.

Судами встановлено, що позичальник ОСОБА_4 неналежно виконував умови кредитного договору, укладеного з ПАТ КБ "Приват Банк", внаслідок чого виникла заборгованість, яка відповідно до раніше ухвалених рішень судів, крім пені, стягнута в користь банку.

Розмір пені за несвоєчасне виконання зобов'язання за кредитним договором № 11/07.512 МК, згідно розрахунку банку, становить 3783 дол. США, що за курсом Національного банку України на час проведення розрахунку 01.06.2012 р. становить 30227,69 грн.

Колегія суддів вважає, що позивачем ПАТ КБ "Приват Банк" правильно проведено нарахування заборгованості з пені в сумі 30227,69 грн. і саме ця сума підлягає до стягнення з відповідачів - ОСОБА_1, ОСОБА_5 в рівних частинах.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконане.

Відповідно до п. 6.4 кредитного договору № 11/07/512 МК від 22.11.2007 р., нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язань, передбачених п.п. 6.1, 6.2, 6.3 даної Угоди, здійснюється протягом 3 років із дня, коли відповідне зобов'язання повинно було бути виконане позичальником.

Згідно п. 6.8 цього ж договору терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за цією угодою встановлюються сторонами тривалістю 5 років.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що нарахування суми пені проведено за межами трьохрічного строку, передбаченого п. 6.4 договору кредиту, оскільки як видно з розрахунку, заборгованість з пені в сумі 312 дол. США, яка існувала станом на 21.05.2009 р., була погашена 28.05.2009 р. шляхом зарахування платежу на суму 332,54 дол. США Після цього, 31.07.2009 р. позичальник вніс 17,85дол. США, за рахунок чого було погашено 13,12 дол. США заборгованості з пені, яка існувала станом на 21.07.2009 р. і в склад якої входила сума 2,84 дол. США, нарахована 28.05.2009 р. Фактично нарахування пені проведено банком з 17.09.2009 р.по 01.06.2012 р., тобто в межах строку, передбаченого п. 6.4 договору кредиту (т. 1 а.с. 6 зворот).

Слід також врахувати і те, що ні ОСОБА_4, ні його правонаступники не подали іншого розрахунку, який би спростовував розрахунок банку.

Під час розгляду справи в апеляційному суді 18.03.2016 р. представник ОСОБА_1 подав заяву про застосування строку спеціальної позовної давності, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК Україн, до правовідносин щодо стягнення пені.

З матеріалів справи видно, що під час розгляду справи сторона не зверталась із заявою про застосування позовної давності.

Вирішуючи вказане питання, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч. 3 ст. 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-25цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

При цьому слід також врахувати, що відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, зявлених в суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичнку кваліфікацію в межах доводів апеляційноїх скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально- правові вимоги, які не були предметом розглядом в суді першої інсанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 р. у справі № 6-2307 цс 15, яка є обов'язковою для судів.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для застосування апеляційним судом спеціальної позовної давності до правовідносин щодо стягнення пені та її зменшення.

Разом з тим, при розгляді справи суд помилково в резолютивній частині рішення зазначив про стягнення пені в іноземній валюті.

При цьому, суд не врахував, що відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Згідно ч. 1 ст. 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закони України «Про зовнішньоекономічну діяльність» та «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

В абз. 2, 3 п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

З указаного вбачається, що у даному випадку суд може стягнути в іноземній валюті лише суму банківського вкладу та відсотки, тоді як 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання стягуються в іноземній валюті з переведенням в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що слід змінити рішення суду, виключивши з резолютивної частини вказівку про стягнення заборгованості зі сплати пені в доларах США, стягнувши з правонаступників ОСОБА_4 - ОСОБА_1, ОСОБА_5 в рівних частках 30227,69 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором № 11/07/512 від 22.11.2007 р., укладеним ОСОБА_4 з ПАТ КБ "Приват Банк".

Крім того, слід врахувати те, що відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Тобто, із ОСОБА_1, ОСОБА_5 підлягає до стягнення в користь ПАТ КБ "Приват Банк" сума заборгованості зі сплати пені в межах вартості майна, одержаного у спадщину після смерті ОСОБА_4

Стягуючи заборгованість зі сплати пені в сумі 30227,69 грн., колегія суддів враховує також позицію, висловлену в письмових поясненнях ПАТ КБ "Приват Банк" в апеляційному суді, із змісту яких видно, що банк просить стягнути пеню, розраховану на час звернення банку з позовом до суду, а не за курсом іноземногї валюти, встановленим Національним Банком України на день ухвалення рішення.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсними правочинів, то суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову. Посилання представника ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_4 не підписував спірної кредитної угоди є безпідставними, оскільки спростовуються наданими позивачем доказами про часткову сплату заборгованості за даною угодою.

Також факт погашення ОСОБА_4 заборгованості за кредитною угодою №11/07/512МК встановлений рішенням Кременецького районного суду від 01 листопада 2013 року, яке залишене в силі ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 16 січня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року, які мають преюдиційне значення для вирішення позову ОСОБА_4 про визнання кредитної угоди та договору про видачу траншу недійсними, а нових доказів, які б не були предметом розгляду суду не подано.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, правонаступником якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Кременецького районного суду від 30.12.2014 р. в частині стягнення пені - змінити, стягнути із ОСОБА_1, ОСОБА_5 в рівних частинах 30227,69 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором № 11/07/512 МК від 22.11.2007 р., укладеним з ПАТ КБ "Приват Банк", але в межах вартості майна, одержаного ними у спадщину після смерті ОСОБА_4.

В решті рішення Кременецького районного суду від 30.12.2014 р. - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.Я. Міщій