Справа № 450/618/15 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/783/455/16 Доповідач в 2-й інстанції:ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді: Копняк С.М.,

суддів - Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» в особі Львівської філії про визнання припиненим додаткового договору,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2 13 березня 2015 року звернувся в Пустомитівський районний суд Львівської області з цивільним позовом до ПАТ «Брокбізнесбанк» про визнання припиненим додаткового договору. З урахуванням уточнених позовних вимог просив суд, визнати припиненим іпотечний договір від 23 серпня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за № 1324 від 23.08.2006 року, укладений між ПАТ „Брокбізнесбанк та ОСОБА_2

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «Брокбізнесбанк» в особі Львівської філії про визнання припиненим додаткового договору відмовлено.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 вересня 2015 року оскаржив позивач ОСОБА_2

В апеляційній скарзі посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому його слід скасувати.

Зазначає, що 22 серпня 2009 року між АБ «БРОКБІЗНЕСБАНК» в особі Львівської філії та ПП «ТрастТер» укладено додатковий договір №3 від 22 серпня 2009 року до кредитного договору № 260/М1 від 23 серпня 2006 року. Зокрема, відповідно до додаткового договору №3 до кредитного договору №260/М1 від 23 серпня 2006 року Банк відкрив ПП «ТрастТер» відкличну непоновлювальну кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості у розмірі 1 414 435,25 грн. на термін до 21 серпня 2011 року зі сплатою 26 % річних на поновлення обігових коштів.В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком укладено Іпотечний договір з майновим поручителем ОСОБА_2 від 23 серпня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в Реєстрі нотаріальних дій за №1324. Відповідно до Договору іпотеки (майнової поруки) ОСОБА_4 передавав в забезпечення виконання умов кредитного договору №260/М1 від 23 серпня 2006 року власний житловий будинок, який знаходиться у с.Зимна Вода Пустомитівського району Львівської, по вул.Нечуя Левицького, буд.11, загальною площею 766,5 кв.м. Згоди на укладення додаткового договору №3 до кредитного договору №260/М1 від 23 серпня 2006 року апелянт, як майновий поручитель, не надавав. Покликається на п.п.1.2, 6.2.1 та 10.3 Договору іпотеки, ст.203, ч.3 ст.215, ч.1 ст.252, ст.559 ЦК України, ст.ст.65, 60 СК України, п.п.7.1., 7.2., 7.6. Кредитного договору та ЗУ «Про іпотеку».

Вважає, що Договір іпотеки є припиненим з 01 березня 2011 року, тобто після шести місяців від настання строку виконання основного зобов»язання, який був змінений відповідачем, відповідно до п.7.1 Договору іпотеки.

Окрім того, судом першої інстанції не враховано і ту обставину, що ОСОБА_5, як дружина апелянта, всупереч вимогам ст.ст.60,65 СК України, ч.2 ст.6 ЗУ «Про іпотеку» та ст.578 ЦК України не надавала нотаріально посвідченої згоди на укладення додаткового договору від 06.11.2009 року.

Просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Судові витрати покласти на відповідача.

Учасники судового процесу в судове засідання не зявилися, позивач ОСОБА_2 не з»явився вдруге. 05 лютого 2016 року, останній, подавав суду клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.91), клопотання позивача було задоволено та розгляд справи відкладено на 28 березня 2016 року, повідомлено учасників судового процесу про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку (а.с.96 - 97). Проте, на адресу суду повернулося поштове відправлення, адресоване позивачу ОСОБА_2, з відміткою «за закінченням терміну зберігання». А тому, колегія суддів приходить до висновку про вжиття судом всіх необхідних заходів для повідомлення сторін про час розгляду справи, тобто для їх участі в розгляді справи апеляційним судом, і в той же час, про небажання апелянта отримувати поштову кореспонденцію, що є свідченням зловживання позивачем своїми процесуальними правами, а відтак і про розгляд справи у його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Згідно із ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналу.

Судом встановлено, що 23 серпня 2006 року між Акціонерним банком «БРОКБІЗНЕСБАНК», в особі Львівської філії та Приватним підприємством «ТрастТер» укладено кредитний договір № 260/М1 від 23.08.2006 року.

Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком укладено Іпотечний договір з майновим поручителем ОСОБА_2 від 23 серпня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрованого в Реєстрі нотаріальний дій за № 1324.

З Договору іпотеки вбачається, що ОСОБА_2 передавав в забезпечення виконання умов кредитного договору №260/М1 від 23.08.2006 року власний житловий будинок у с.Зимна Вода Пустомитівського району Львівської, по вул. Нечуя Левицького, буд.11, загальною площею 766,5 кв.м.

Згідно із п.1.2. Договору іпотеки Іпотекодавець на підставі цього Договору забезпечує як виконання Боржником основоного зобов»язання за Кредитним договором, так і вимоги Іпотекодержателя.

Таким чином, висновки суду першої інстанції, що правовідносини, які виникли між сторонами при укладенні договору іпотеки врегульовані нормами ЦК України, а саме ст. 572 ЦК України, а також нормами спеціального нормативно-правового акту Законом України «Про іпотеку» є вірними.

Згідно із ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

На підтвердження своїх позовних вимог, позивач ОСОБА_2 покликається на застосування до виниклих правовідносин положень ст.559 ЦК України, які передбачають порядок припинення такого виду зобовяння, як порука.

Відповідно до положень п. 23 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1,11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобовязання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що до спірних правовідносин, положення ст. 559 ЦК України, застосуванню не підлягають, а тому, доводи позивача про припинення договору іпотеки з 01.03.2011 року, тобто після шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов»язання є безпідставними.

Окрім того, судом вірно встановлено, що 22 серпня 2009 року між Акціонерним банком «БРОКБІЗНЕСБАНК» в особі Львівської філії та Приватним підприємством «ТрастТер» укладено додатковий договір №3 від 22.08.2009 року до кредитного договору №260/М1 від 23.08.2006 року. Зокрема, відповідно до цього додаткового договору Банк відкрив ПП «ТрастТер» відкличну непоновлювальну кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості у розмірі 1 414 435,25 грн. на термін до 21.08.2011 року із сплатою 26% річних на поновлення обігових коштів.

В обгрунтування своїх вимог представник позивача вказує, що згоди на укладення додаткового договору № 3 до кредитного договору №260/М1 від 23.08.2006 року щодо збільшення ліміту з 1000000 грн. до 1 414 435,25 грн. на термін до 21.08.2011 року зі сплатою 26% замість 19% річних майновий поручитель ОСОБА_2 не надавав. Однак, суд першої інстанції критично оцінив такі твердження, виходячи з того, що 06.11.2009 року між ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» та ОСОБА_2 укладено додатковий договір за реєстровим №1039 до іпотечного договору посвідченого ОСОБА_3 приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу від 23.8.2006 року за реєстровим №1324. Таким чином, укладаючи цей додатковий договір від 06.11.2009 року, позивач ОСОБА_2 надав згоду на забезпечення виконання зобов»язань за договором іпотеки від 23.08.2006 року, кредитного договору з урахуванням умов передбачених укладеним додатковим договором № 3 від 22.08.2009 року, а саме до кредитного договору № 260/М1 від 23.08.2006 року, щодо збільшення кредитного ліміту та розміру відсотків за користування. З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Що стосується доводів представника позивача про недійсність додаткового договору від 06.11.2009 року до договору іпотеки від 23.08.2006 року, суд вважав такі необгрунтовними та безпідставними, оскільки всупереч вимог ст.11 ЦПК України, згаданий позивачем додатковий договір від 06.11.2009 року не є предметом оскарження, у спорі який розглядається.

Окрім цього, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку і про те, що у разі порушення додатковим договором від 06.11.2009 року до договору іпотеки №1324 від 23.08.2006 року прав ОСОБА_5, дружини ОСОБА_2, остання не позбавлена права звернутись до суду за захистом порушених прав чи інтересів.

Надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам та встановленим судом обставинам справи, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги позивача є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів.

Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 вересня 2015 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_6