Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
ЄУН 319/1595/15 Головуючий у 1 інстанції: Скляр С.Ю.
Пр. № 22-ц/778/1553/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 квітня 2016 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіОСОБА_2
ОСОБА_3
ОСОБА_1
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Куйбишевського районного суду Запорізької області від 20 січня 2016 року у справі за скаргою ОСОБА_5 про визнання неправомірними дій державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_6 та скасування постанов про відкрита виконавчого провадження і про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду зі скаргою в порядку статті 383 ЦПК України на дії старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_6, в якій просила суд постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №48934214 від 06 жовтня 2015 року і постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №48934214 від 06 жовтня 2015 року визнати неправомірними та скасувати.

В обґрунтування скарги заявник ОСОБА_5 посилається на неправомірність винесення державним виконавцем вищевказаних постанов в порушення вимог статей 18, 25, 26, 27, 52, 57 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Куйбишевського районного суду Запорізької області від 20 січня 2016 року скаргу задоволено частково. Дії старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Куйбишевського районного управтіння юстиції Головного управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_6 у виконавчому провадженні ВИ №48934214 під час накладання арешту на все майно, що належить боржнику ОСОБА_5, в частині визначення межі суми звернення стягнення - 11 500 (одинадцять тисяч п'ятсот) гривень 00 копійок - визнано неправомірними.

Постанову старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Куйбишевського .районного управління юстиції Головного управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_6 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №48934214 від 06 жовтня 2015 року - скасовано в частині безпідставно визначеної межі суми звернення стягнення -1256 (одна тисяча двісті п'ятдесят шість) гривень 40 (сорок) копійок.

В іншій частині скарги ОСОБА_5, - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду ОСОБА_5, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить ухвалу суду скасувати.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 307, п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення ухвали без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Відповідно до статті 383 ЦПК України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Судом попередньої інстанції встановлено, що рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 18 червня 2015 року позов у цивільній справі №319/426/15-ц задоволено повністю, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7, ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 10 000 грн. 00 коп. як авансу, набутого без достатньої правової підстави, та 243 грн. 60 коп. в рахунок відшкодування витрат на судовий збір, а всього 10 243 грн. 60 коп.

На виконання вказаного судового рішення Куйбишевським районним судом Запорізької області видано виконавчий лист №2/319/357/2015 від 05 жовтня 2015 року.

ОСОБА_7 і ОСОБА_8 згідно з заявою від 05 жовтня 2015 року вказаний виконавчий лист пред'явлено до виконання до ВДВС Куйбишевського РУЮ (а.с.22).

06 жовтня 2015 року державним виконавцем ВДВС Куйбишевського РУЮ ОСОБА_6 винесено постанову ВП №48934214 про відкриття виконавчого провадження та надано боржнику ОСОБА_5 строк на самостійне виконання до 13 жовтня 2015 року (а.с.8).

Оскільки у заяві про відкриття виконавчого провадження стягувачі просили накласти арешт на все майно боржника в межах суми заборгованості, тому 06 жовтня 2015 року державним виконавцем було винесено постанову ВП №48934214 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с.9).

Копії вищевказаних постанов державного виконавця були направлені боржнику ОСОБА_5 та отримані останньою 13 жовтня 2015 року поштовим відправленням.

Під час розгляду справи також встановлено та не оспорювалось сторонами те, що у виконавчому листі індивідуальний ідентифікаційний номер боржника був вказаний із помилкою, а тому, на думку заявника ОСОБА_5 та її представника, державний виконавець повинен був відмовити у відкритті виконавчого провадження, так як виконавчий документ не відповідає вимогам пункту 3 частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Таке ж посилання мається і у апеляційній скарзі.

Однак суд вірно зазначив, що відповідно до частини другої статті 32 Конституції України й частини першої статті 302 Цивільного кодексу України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом.

Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012, відповідно до пункту 1 якого збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя, таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Вимоги до змісту виконавчого листа встановлені частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що потрібно зазначати у виконавчому листі індивідуальний ідентифікаційний номер боржника (фізичної особи), а пунктом 6 частини першої статті 26 цього Закону встановлено, що у разі невідповідності змісту виконавчого листа вимогам статті 18 державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження.

Разом з тим відповідно до пункту 3 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну.

Таким чином, навіть відсутність у виконавчому листі індивідуального ідентифікаційного номера боржника не є підставою для відмови у відкритті державним виконавцем виконавчого провадження, а тому вимоги скарги в цій частині задоволенню не підлягають.

Вказана правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі №6-45цс14, яка є обов'язковою для судів при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (частина друга статті 214 ЦПК України).

Крім того, у подальшому державним виконавцем були вчинені дії з метою перевірки та встановлення правильності індивідуального ідентифікаційного номера боржника ОСОБА_5 (а.с. 23).

Заявник ОСОБА_5 у апеляційній скарзі зазначає що діями та рішенням державного виконавця, який при відкритті виконавчого провадження наклав арешт на майно боржника з оголошенням заборони на його відчуження, чим порушив вимоги статей 52 і 57 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки не мав на меті реалізовувати його, а лише наклав арешт з метою забезпечення виконання виконавчого документа. На думку заявника ОСОБА_5 зазначене потягло за собою порушення права боржника вказати ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу. Крім того, державним виконавцем було накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_5 у межах суми звернення стягнення 11 500 грн. 00 коп., у той час як сума до стягнення становила лише 10 243 грн. 60 коп..

Однак, як вірно зазначив суд, відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Дії державного виконавця з прийняття виконавчого документа до виконання регламентовані статтею 25 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно цієї норми права державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до частини другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Частиною першою статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно частини другої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру у двомісячний строк.

Згідно зі статтею 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб;

2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні;

4) інші заходи, передбачені рішенням.

Із засвідченої копії заяви стягувачів ОСОБА_7 і ОСОБА_8 про відкриття виконавчого провадження випливає, що в цій заяві останні просили накласти арешт на майно боржника ОСОБА_5.

06 жовтня 2015 року за цією заявою державним виконавцем видано дві постанови, а саме постанову про відкриття виконавчого провадження і постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Суд прийшов при цьому до вірного висновку, що дії державного виконавця в цій частині відповідають частині другій статті 25 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки буквально відповідно до змісту цієї норми Закону за заявою стягувачів державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження наклав арешт на майно боржника у межах суми звернення стягнення, про що виніс відповідну постанову.

Суд попередньої інстанції частково відмовляючи в задоволенні заяви вірно зазначив, що доводи заявника ОСОБА_5 в цій частин не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому відсутні підстави для визнання неправомірними дій державного виконавця щодо накладення арешту на майно боржника з оголошенням заборони на його відчуження.

Щодо часткового задоволення заяви, то не дивлячись на повне оскарження ухвали суду, ОСОБА_5 подавала скаргу не отримавши судового рішення і не будучи при його проголошенні, а тому фактично виходячи зі змісту апеляційної скарги в частині задоволення вимог остання ухвалу суду не оскаржила.

Тому, оскільки в частині задоволення заяви ухвала суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржена, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" апеляційним судом не перевіряється.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться лише до незгоди з ухвалою суду першої інстанції, ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які посилалась заявник в суді першої інстанції, вони фактично вірно оцінені судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі і її висновків не спростовують.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновки суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які являються обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Отже висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи, ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, та підстав для її скасування колегія судів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Ухвалу Куйбишевського районного суду Запорізької області від 20 січня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: