№ 201/9307/15- ц
провадження 2/201/432 /2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа Дніпропетровська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про визнання зобовязання за кредитним договором виконаним та виключення запису про обтяження рухомого майна, стягнення витрат і за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості і витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 05 червня 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання зобовязання за кредитним договором виконаним та виключення запису про обтяження рухомого майна, стягнення витрат. Відповідач заявив зустрічний позов про стягнення заборгованості і витрат, вказані позови ухвалою суду обєднані в одне провадження для їх спільного розгляду. Позивач (ОСОБА_1В.) в своєму позові, а її представник в ході судового засідання посилаються на те, що 08 лютого 2008 року між ОСОБА_1 і ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитно-заставний договір, який сторонами виконувався; згодом банк підняв відсоткову ставку по цьому кредитному договору з 9.6% до 21%, позивач оскаржила це до суду і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2010 року позов було задоволено, рішення набрало законної сили, це рішення банку визнано незаконним; позивачка вважає, що вона повністю сплатила кредитні кошти і відсотки по ним, що встановлено рішенням суду, а отже договір вважається виконаним. Звернулася до банку з питанням зняття обтяження з заставного автомобіля, але отримала відмову, вважає вказане неправомірним, оскільки договір виконано. Зараз банк нарахував ще якусь заборгованість по вказаному кредиту, з якою вона не згодна, звернулася до банку з питанням зясування вказаного, але знову отримала відмову, банк наполягає на заборгованості, якої немає. Вона по своєму кредитному договору розрахувалася з банком повністю і боргу не має, сам кредитний договір вже не діє і строк його дії закінчився, банк раніше не звернувся до суду з позовом про стягнення з неї боргу. Вважає, що банк порушив її права не розірванням договору після сплати нею всієї суми кредиту. На її звернення до відповідача (банку) про зясування обставин вказаного спірне питання вирішене не було, була відмова. Вважає вказане неправомірним, оскільки порушує права позивача, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Просили визнати зобовязання за кредитним договором виконаним та виключити запис про обтяження рухомого майна позивачки, стягнення витрат, задовольнивши первісний позов в повному обсязі. Зустрічний позов не визнали, вважають його не доведеним і безпідставним і просили в його задоволенні відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» позов ОСОБА_1 не визнав, посилаючись на те, що дійсно на прохання позивачки 08 лютого 2008 року між ОСОБА_1 і ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитно-заставний договір для придбання автомобіля, в забезпечення якого позивачка передала банку придбаний нею на ці кредитні кошти автомобіль. Згодом банк підняв відсоткову ставку по цьому кредитному договору, позивач оскаржила це до суду і рішенням суду це рішення банку визнано незаконним. У позивачки була заборгованість. Відповідно до умов договору виникла подія дефолту і вони запропонували позивачці в письмовій формі погасити кредит повністю в певний час, вона цього не зробила. Позивачка і борг не погасила і кредитні кошти в повному обсязі не повернула, в добровільному порядку погашення вказаної заборгованості не відбулося. Вважають вказане незаконним і просили стягнути з відповідача на користь позивача за зустрічним позовом заборгованість з урахуванням штрафних санкцій, а також витрати на судовий збір, задовольнивши їх позов у повному обсязі. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Первісний позов не визнали, вважають його не доведеним і безпідставним і просили в його задоволенні відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи Дніпропетровська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, в письмовому зверненні до суду проти позовних вимог фактично не заперечував, просив справу розглянути за наявними матеріалами без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представника позивача (ОСОБА_1В.) і представника відповідача (банку), зясувавши позицію сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги банку обґрунтованими і підлягаючими задоволенню, вимоги про визнання зобовязання за кредитним договором виконаним та виключення запису про обтяження рухомого майна, стягнення витрат не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що 08 лютого 2008 року між ОСОБА_1 і ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитно-заставний договір № DN81AR100030256 з датою закінчення договору 06 лютого 2015 року, який сторонами виконувався. Відповідно до умов цього укладеного договору позивач отримав кредитні кошти на купівлю автомобіля, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9.6% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. При укладенні договору, було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгодженні сторонами так і прийняті ними як обовязкові умови договору. Позивач отримав і використав кредитні кошти, придбав автомобіль «ДЕУ Ланос» і користується ним. Згодом, починаючи з 01 лютого 2009 року, банк підняв відсоткову ставку по цьому кредитному договору з 9.6% до 21%, позивач оскаржила це до суду і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2010 року позов було задоволено, рішення набрало законної сили, рішення банку про підвищення відсоткової ставки визнано незаконним; позивачка вважає, що вона повністю сплатила кредитні кошти і відсотки по ним, що встановлено потім і рішенням апеляційного суду від 08 липня 2014 року (банк намагався звернути стягнення на заставлений автомобіль позивачки і рішенням вказаного суду в задоволенні позову було відмовлено), а отже договір вважається виконаним. Позивачка звернулася до банку з питанням зняття обтяження з заставного автомобіля, але отримала відмову, вважає вказане неправомірним, оскільки договір виконано. Зараз банк нарахував ще якусь заборгованість по вказаному кредиту, з якою ОСОБА_1 не згодна, звернулася до банку з питанням зясування вказаного, але знову отримала відмову, банк наполягає на заборгованості, якої, на її думку, немає. Вона по своєму кредитному договору розрахувалася з банком повністю і боргу не має, сам кредитний договір вже не діє і строк його дії закінчився, банк раніше не звернувся до суду з позовом про стягнення з неї боргу. Вважає, що банк порушив її права не розірванням договору після сплати нею всієї суми кредиту. На її звернення до відповідача (банку) про зясування обставин вказаного спірне питання вирішене не було, була відмова. Вважає вказане неправомірним, оскільки порушує права позивача, зобовязання повинно бути законним і справедливим.

На думку банку, у позивачки була і є заборгованість. Відповідно до умов договору після рішення суду виникла подія дефолту і вони запропонували позивачці в письмовій формі погасити кредит повністю в певний час, вона цього не зробила. Позивачка і борг не погасила і кредитні кошти в повному обсязі не повернула, в добровільному порядку погашення вказаної заборгованості не відбулося.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В порушення зазначених норм закону та умов укладеного договору відповідач за зустрічним позовом свої зобовязання за вказаним договором (угодою) належним чином не виконав, утворилася заборгованість. В добровільному порядку відповідачка відмовляється це робити.

Виник спір і сторони вимушені був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву банку підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом в судовому засідання зясовано, що дійсно 08 лютого 2008 року між ОСОБА_1 і ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитно-заставний договір № DN81AR100030256 з датою закінчення договору 06 лютого 2015 року, який сторонами виконувався. Відповідно до умов цього укладеного договору позивач отримав кредитні кошти на купівлю автомобіля, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9.6% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. При укладенні договору, було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгодженні сторонами так і прийняті ними як обовязкові умови договору. Позивач отримав і використав кредитні кошти, придбав автомобіль «ДЕУ Ланос» і користується ним. Згодом, починаючи з 01 лютого 2009 року, банк підняв відсоткову ставку по цьому кредитному договору з 9.6% до 21%, позивач оскаржила це до суду і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2010 року позов було задоволено, рішення набрало законної сили.

Згідно з п. 12.1. договору для цілей договору подією дефолту вважається будь-яка з наступних подій, в тому числі і затримання сплати позичальником частини наданого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць. Згідно п. 12.2.1. у разі настання події дефолту банк надає позичальнику письмове повідомлення про настання події дефолту та реєструє у державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави. У повідомленні про дефолт, окрім інформації, зазначення якої вимагається законодавством, банк ставить вимогу про повернення наданої суми кредиту в повному обсязі, виплати винагороди, процентів за фактичний строк користування наданим кредитом, виконання в повному обсязі грошових зобов'язань за договором. Позичальник зобов'язаний усунути подію дефолту негайно або передати предмет застави у володіння банку за актом прийняття-передачі (п. 12.2.2 договору). У п. 1.2.2.5 договору зазначено, що якщо протягом 30 календарних днів з моменту отримання позичальником повідомлення про дефолт позичальник усуне подію дефолту, вимоги банку у зазначеному повідомлені про дефолт втрачають чинність. Відповідно до змісту п. 12.2.6, якщо протягом строку, встановленого у п. 12.2.5., позичальник не усунув подію дефолту, позичальник зобов'язаний негайно повернути суму кредиту в повному обсязі, виплатити винагороди, проценти за користування кредитом, виконати усі інші грошові зобов'язання у повному обсязі, а банк має право, за своїм вибором, здійснити одну або декілька наступних дій: розірвати договір в односторонньому порядку, розірвати договір в судовому порядку; звернути стягнення на предмет застави в порядку визначеному п.13 договору, застосувати будьякий спосіб захисту своїх прав, встановлених законодавством. За змістом п. 13 договору після настання події дефолту та спливу строку, встановленого у п. 12.2.5. договору для добровільного погашення забезпечених вимог, предмет застави може бути використаний для задоволення з його вартості всіх вимог у їх максимальному розмірі. Для задоволення забезпечених вимог з вартості предмета застави, після настання події дефолту банк зобов'язаний звернутись до судових органів. Банк має право, не застосовуючи судових процедур, на власний розсуд обрати процедуру позасудового звернення стягнення на предмет застави з наступних варіантів: передача предмета застави у власність банку; продаж предмету застави третій особі; звернення стягнення на підставі виконавчого листа; будь-яка інша процедура дозволена законодавством України. У відповідності до п. 13.3.3. під час звернення стягнення на предмет застави у позасудовому порядку, шляхом його продажу або набуття на нього банком права власності, позичальник уповноважує банк (в особі його уповноважених осіб), на його власний розсуд, від імені позичальника здійснювати будь-які дії необхідні для відчуження, зняття з обліку, реєстрації, перереєстрації предмету застави.

Надаючи грошові кошти позивачеві, банком було задоволено потреби позивача, надавши йому в користування грошові кошти, при цьому передбачивши порядок та умови при яких можлива зміна відсоткової ставки за кредитом.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується падати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплати ти проценти. За змістом ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 589 ЦК України, встановлено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із предявленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1, 3 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зважаючи на вказані положення, уклавши правочин (угоду), відповідачка ОСОБА_1 набула цивільних обов'язків, а отже зобов'язана їх виконувати своєчасно згідно угоди від 08 лютого 2008 року, укладаючи угоду, ця відповідачка діяла на підставі власного волевиявлення та була згодна з умовами угоди, що підтверджується її підписом на угоді.

Судом встановлено і визнано сторонами в ході судового засідання, що позивачка ОСОБА_1 дійсно своєчасно отримувала з банку лист-повідомлення від 28 жовтня 2011 року про подію дефолту, де їй розяснено обовязок відповідно до умов договору погасити повністю заборгованість по кредиту і сам кредит в певний термін, але вона цього не зробила, про що і повідомила банк листом від 22 листопада 2011 року. Саме через це і утворилася така заборгованість перед банком, яку відповідачка за зустрічним позовом своєчасно не погасила, кредитний договір діяв і зараз до неї заявлені вимоги про погашення заборгованості і витрат. Винесені судами рішення по спорам між цими сторонами не скасовували цю заборгованість, не визнавали договір недійсним чи припиненим та інш.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Умовами угоди від 08 лютого 2008 року не передбачено право відповідача в односторонньому порядку відмовитися від взятих на себе зобов'язань або змінювати їх умови.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 625 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Стаття 611 ЦК України встановлює правові наслідки порушення зобов'язання, а саме: у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Частиною 3 ст. 549 ЦК України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 1, 2 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про судовий збір», платниками судового збору є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи-підприємці, які звертаються до суду. Об'єктом справляння судового збору є подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством (ст. 3 вказаного Закону). Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. За подання даної позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» сплачено судовий збір в сумі 243.6 грн. . Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки наявні правові підстави для задоволення зустрічного позову, позивачем за цим позовом сплачено судовий збір, на користь цього позивача підлягають стягненню з відповідачки документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 243.6 грн..

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 повинна довести, що її дiями не було порушено її права або права позивача. Однак, належних доказiв цим відповідачем до суду не надано.

Відсутність у позичальника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання у розумінні вимог статті 617 ЦК України. А стаття 625 ЦК України прямо вказує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України. Посилання позивача в якості підстави для визнання угоди недійсною в частині є загальними, невизначеними та недоведеними. Дії ж відповідача з оскарження частини укладеної ним угоди, за якою він певний час виконував зобов'язання, свідчать не тільки про посягання на моральні засади суспільства, які передбачають добросовісне здійснення прав та виконання взятих на себе обов'язків, а і про намагання перекласти відповідальність за свою неспроможність виконати умови угоди на банк, який вчасно та належним чином виконав свої обов'язки за вказаною угодою.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, таким чином ніяких порушень з боку банку немає та позивачеві було про це відомо. Відповідно до ч. 1 ст. 212, ч. 2 ст. 632 ЦК України угода, укладена сторонами, має умови, які повинні виконуватися. Відповідач, зі свого боку погодився з такими умовами угоди, підписавши її особисто.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач за зустрічним позовом заперечує будь-якi (крім договірних, по угоді) домовленості i зобовязання стосовно вiдповiдачки відносно угоди, предмета спору, а вiдповiдач не довів незаконність дій цього позивача. Твердження вiдповiдачки про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Таким чином неправомірними діями відповідача за зустрічним позовом, повязаними з невиконанням умов угоди, позивачу було завдано майнової шкоди, які знаходяться в безпосередньому причинному звязку зі вказаними діями відповідача.

Не може суд прийняти до уваги заперечення відповідача проти зустрічного позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим обєктивно не підтверджується. Вирішення даного позову та прийняття відповідного обґрунтованого по ньому запропонованого відповідачем рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідачка в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача (банку) відповідачу (ОСОБА_1В.) було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями позивача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Дана позиція також викладена і в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.200 9року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Відповідно до чинного законодавства України угода від 19 травня 2014 року не підлягає обов'язковій державній реєстрації.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов банку підлягає задоволенню в повному обсязі, позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню повністю.

При таких обставинах суд вважає можливим в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання зобовязання за кредитним договором виконаним та виключення запису про обтяження рухомого майна, стягнення витрат відмовити, зустрічну позовну заяву задовольнити та стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» борг по кредитному договору від 08 лютого 2008 року в загальній сумі 17596 грн. 78 коп., з яких: заборгованість по кредиту 6660 грн. 34 коп., пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором 9860 грн. 40 коп. та штрафи штраф (фіксована частина): 250 грн. і штраф (відсоткова складова): 826 грн. 04 коп., а також судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп., а всього 17840 грн. 38 коп..

Таким чином позовні вимоги банку про стягнення заборгованості та витрат знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню в повному обсязі, в задоволенні зустрічних вимог слід відмовити повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1, 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 11, 14, 15, 16, 22, 202, 203, 204, 210, 215, 217, 509, 510, 525, 526, 530, 536, 589, 607, 610, 611, 612, 625, 627, 629, 632, 640 ЦК України, ст.ст. 44, 45, 46 Закону України «Про заставу», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа Дніпропетровська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про визнання зобовязання за кредитним договором виконаним та виключення запису про обтяження рухомого майна, стягнення витрат відмовити.

Зустрічну позовну заяву задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» борг по кредитному договору від 08 лютого 2008 року в загальній сумі 17596 грн. 78 коп., з яких: заборгованість по кредиту 6660 грн. 34 коп., пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором 9860 грн. 40 коп. та штрафи штраф (фіксована частина): 250 грн. і штраф (відсоткова складова): 826 грн. 04 коп., а також судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп., а всього 17840 грн. 38 коп..

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -