Справа № 147/1238/15-ц Провадження № 22-ц/772/668/2016Головуючий в суді першої інстанції Костюк Г. М.
Категорія 5Доповідач Якименко М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого Якименко М.М.,

Суддів : Стеблюк Л.П., Колоса С.С.,

при секретарі Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на автомобіль за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 15 січня 2016 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просила визнати за нею право власності на легковий автомобіль.

В обґрунтування позову зазначила, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 2007 року. Від шлюбу мають дитину - Діану 2008 року народження.

17.04.2015 року за рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області шлюб між сторонами було розірвано.

В період шлюбу, 02.09.2014 року, позивачем було придбано автомобіль - HYUNDAY TUCSON, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Машина була придбана за кошти, які належали їй особисто. Кошти вона отримувала від заробітної плати, частину яких відкладала, також джерелом її доходу було зайняття репетиторством. Крім того влітку на шкільні канікули ОСОБА_2 від'їжджала на заробітки до РФ. Відповідач у період шлюбу не працював, тільки один раз був працевлаштований строком на один рік у кредитній спілці, коли позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною. Автомобіль було зареєстровано на відповідача, оскільки у ОСОБА_2 на той час не було посвідчення водія і вона сподівалась, що вони з чоловіком будуть надалі проживати разом, як чоловік і жінка.

Так як на даний час позивач не має доступу до автомобіля, оскільки її колишній чоловік використовує його особисто для власних потреб, що призводить до порушення її прав, вона вимушена звернутися до суду з даним позовом.

В порядку п.3 ч.1 ст.57 СК України ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на вказаний автомобіль.

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 15 січня 2016 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій порушує питання про його скасування, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та просить ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Представник відповідача подав письмову заяву, де визнав апеляційну скаргу, не заперечив щодо скасування рішення та просив розглянути справу у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, яке ухвалено на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції було встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 2007 року, який 17.04.2015 року за рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області було розірвано. Від шлюбу мають неповнолітню дитину.

В період перебування у шлюбі ними було придбано автомобіль - HYUNDAY TUCSON, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Вартість автомобіля складала 229900,00 гривень.

Даний автомобіль було зареєстровано на ім'я відповідача- ОСОБА_3

Відповідно до платіжного доручення від 26.08.2014 року ОСОБА_3 на користь ПП «Альфа Авто» сплачено 229900,00 гривень в якості оплати за вказаний автомобіль.

Судом також було встановлено, що згідно ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області на вказаний автомобіль, в межах кримінального провадження відносно ОСОБА_3 за ст.ст.309 ч.1, 310 КК України, було накладено арешт.

Ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашньої господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 вказала, що кошти, які були витрачені на купівлю автомобіля, належали їй особисто. Дані кошти вона отримала працюючи вчителем, за надання приватних уроків та під час перебування на заробітках в РФ під час літніх канікул. В підтвердження позовних вимог позивачем було надано відомості з Пенсійного фонду про суми нарахувань заробітку для нарахування пенсії за період з 2007 року по 2014 рік включно. Заробіток складає 186815,32 гривень. Інших доказів позивачем не надано.

В суді першої інстанції сторони підтвердили, що автомобіль придбавався для потреб сімї.

Ч.2 ст. 61 СК України передбачено, що заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, є об'єктом спільної сумісної власності.

Виходячи з наведеного, висновок суду, що доходи позивача у вигляді заробітної плати, отриманої за період перебування у шлюбі з відповідачем, є об'єктом спільної сумісної власності, є правильним.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довела ту обставину, що автомобіль було придбано за кошти, які належали їй особисто.

З таким висновком цілком погоджується колегія суддів.

Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що суд, розглядаючи справу, не вирішив питання щодо визначення ідеальних часток у спільному майні подружжя, не роз'яснив стороні наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, передбачених ч.ч. 4,5 ст.71 СК України не приймається колегією до уваги, адже позовні вимоги щодо реального поділу майна ОСОБА_2 не заявлялись.

Як вже зазначалось вище, відповідно до ч.ч.1,3 ст.213 ЦПК України рішення повинно бути законним і обгрунтованим. Зокрема, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Приймаючи до уваги ту обставину, що позивачем, всупереч ст.60 ЦПК України, не було надано доказів на підтвердження заявлених вимог, законних підстав для прийняття визнання позову і ухвалення в зв'язку з цим рішення, як вважає судова колегія, у суду не було. Саме по собі визнання позову представником відповідача в даному випадку не є підставою для ухвалення рішення у справі. Отже суд, встановивши конкретні обставини справи, правомірно не прийняв від представника відповідача визнання ним позову, зазначивши про це у своєму рішенні.

Так сторонами в ході розгляду справи було укладено мирову угоду, яку вони подали до суду і просили визнати. Як вбачається із тексту мирової угоди, сторони домовились про те, що ОСОБА_2 відмовляється від позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 щодо відшкодування всіх судових витрат в розмірі 4200,00 гривень, а представником відповідача - спірний автомобіль визнається на праві приватної власності за ОСОБА_2

Ухвалою суду від 15.01.2016 року було відмолено у визнанні мирової угоди.

Відмовляючи у визнанні мирової угоди, суд правильно виходив із того, що судові витрати не є предметом спору і не є позовними вимогами, а питання розподілу судових витрат вирішуються в порядку, визначеному ст.89 ЦПК України, а не шляхом визнання мирової угоди. При цьому правильно вказав, що автомобіль, який є предметом спору, знаходиться під арештом в рамках кримінального провадження. З такими висновками погоджується судова колегія.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд, відмовляючи в задоволенні позову, виходив із того, що позивачем було обрано не той спосіб захисту, не заслуговує на увагу, адже підставою для відмови у задоволенні позову, як вже було зазначено вище, слугувало те, що позивачем не доведено обставини, на які вона посилалась, обґрунтовуючи позовні вимоги.

Приймаючи до уваги те, що позовні вимоги про звільнення майна з-під арешту ОСОБА_2 не заявлялись, посилання в апеляційній скарзі на порушення судом ст.ст. 10, 35 ЦПК України є безпідставним.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначила його ціну - 50000,00 гривень, оплативши його судовим збором 500,00 гривень.

Позовна заява була залишена без руху, оскільки, як вважав суд, ціна позову вочевидь не відповідала дійсній вартості машини, та надано позивачу строк на усунення вказаного недоліку - доплати судового збору в розмірі 3700,00 гривень. Вимоги ухвали суду ОСОБА_2 було виконано.

В матеріалах справи міститься фінансовий документ, який підтверджує ціну позову - 229900,00 гривень (вартість автомобіля).

Приймаючи до уваги, що розмір судового збору повинен складати 2299,00 гривень (1% від ціни позову), а позивачем фактично було сплачено 4200,00 гривень, то в даному випадку позивач оплатив його в більшому розмірі.

Колегія суддів роз'яснює, що в силу норм ЦПК України апеляційна інстанція не наділена правом вирішувати питання про повернення судового збору, який був сплачений в більшому розмірі при зверненні з позовом до суду першої інстанції. Відповідно до вимог ч.2 ст.80 ЦПК України та ст. 7 Закону України «Про судовий збір» питання про повернення судового збору, який був сплачений в більшому розмірі, вирішується за клопотанням особи, яка його оплатила, ухвалою відповідного суду.

Тобто в даному випадку за вирішенням вказаного питання ОСОБА_2 повинна звернутися до Тростянецького районного суду Вінницької області, подавши відповідне клопотання.

Ухвалюючи рішення, суд правильно застосував норми законодавства до правовідносин, що склались між сторонами, дав їм належну правову оцінку, а відтак доводи апеляційної скарги безпідставні і до уваги не приймаються, оскільки не спростовують висновків суду.

Рішення суду є законним та обгрунтованним та справедливим, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Приймаючи до уваги те, що апеляційним судом позивачу було відстрочено оплату судового збору, останній, згідно ст.82 ЦПК України, підлягає стягненню з ОСОБА_2 в розмірі 2528,90 гривень (2299,00*1,1).

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 82, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 15 січня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2528,90 гривень.

Ухвала набуває законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом вірно:

Головуючий