Ухвала

іменем україни

17 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Київського національного університету імені Тараса Шевченка до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року Київський національний університет імені Тараса Шевченка (далі - КНУ ім. Т. Шевченка) звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до договору про підготовку спеціалістів від 11 вересня 1995 року та додаткових угод до нього від 21 лютого 1997 року № 07-94, від 28 жовтня 1998 року № 07-94-1 університет передав у користування Міністерства оборони України блок-секції у гуртожитку № 11 по АДРЕСА_1 для проживання офіцерів, офіцерів-слухачів та членів їх сімей. 22 грудня 1997 року між КНУ ім. Т. Шевченка та Міністерством оборони України було укладено договір № 135 про підготовку спеціалістів. 19 серпня 2009 року було укладено додаткову угоду № 303/44/09 до вказаного договору, відповідно до умов якої термін користування житловими приміщеннями в студентському гуртожитку № 11 університету визначено до кінця 2011 року. На підставі зазначених договорів та додаткових угод до них ОСОБА_4 разом зі своєю сім'єю у складі двох осіб, а саме: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, у 2004 році були заселені до кімнат № № 6062 та 6073 вказаного гуртожитку. Оскільки з 01 січня 2012 року КНУ ім. Т. Шевченка не має жодних договірних відносин із Міністерством оборони України, то посилаючись на приписи ст. 132 ЖК України, позивач просив виселити відповідача із кімнат № № 6062 та 6073 вказаного гуртожитку та стягнути 33 645 грн 15 коп. заборгованості за проживання у вказаному гуртожитку.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04 березня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь КНУ ім. Т. Шевченка 33 645 грн 15 коп. заборгованості та 336 грн 45 коп. судового збору.

Виселено ОСОБА_4 із кімнат № № 6062 і 6073 гуртожитку № 11 по АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Останньою ухвалою апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2015 року рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно виходив із того, що рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права і відсутні підстави для його скасування.

На підставі наявних у справі доказів суд установив, що відповідач відмовився ознайомитися з наказом від 11 травня 2011 року «Про оплату за користування гуртожитками університету», на підставі якого встановлено вартість проживання за одне ліжко-місце у сумі 402 грн, у зв'язку із чим дійшов обґрунтованого висновку, що розмір оплати за проживання в гуртожитку встановлено із дотриманням порядку, визначеного у договорах. Оскільки відповідач продовжує проживати в гуртожитку, користується житлово-комунальними послугами, тому з нього на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за проживання у гуртожитку у сумі 33 645 грн 15 коп.

Крім того, правильним є також висновок суду про наявність правових підстав для виселення відповідача із гуртожитку, оскільки строк дії додаткової угоди від 19 серпня 2009 року закінчився, тому відповідач проживає в гуртожитку без законних на те підстав, чим порушує права позивача як власника цього нерухомого майна згідно зі ст. ст. 316, 317, 319, 321, 379, 382 ЦК України.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-503цс15, згідно з якою оскільки відповідачі проживають у гуртожитку на підставі цивільно-правового договору, строк якого закінчився, то власник гуртожитку має право звернутися до суду за захистом своїх прав на підставі положень ЦК України.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи, зокрема про неприпинення договірних правовідносин між позивачем та Міністерством оборони України; відповідач не був попереджений належним чином про зміну розміру оплати за проживання; апеляційний суд не надав належної оцінки поданим відповідачем доказам, висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи недопустимо.

Отже, ухвала апеляційного суду є законною та обґрунтованою, постановленою із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для її скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вона підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В.Дем'яносов

А.В.Маляренко