Справа № 463/3073/15 Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/783/1038/16 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Шумської Н.Л.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: Четверта Львівська державна нотаріальна контора, про визначення частки померлих у спільній сумісній власності, -

в с т а н о в и л а:

03 липня 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з вищезазначеним позовом. 07.10.2015 року, уточнивши позовні вимоги, просить визначити за ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, 2/4 частки у спільному сумісному майні, а саме: квартирі АДРЕСА_1, та визначити за ОСОБА_7, що помер ІНФОРМАЦІЯ_2, 1/4 частку у спільному сумісному майні, - цій же квартирі. Свої вимоги мотивує тим, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 Після смерті ОСОБА_8, на 1/4 частку квартири, що належала їй, було видано свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_6, тому остання стала власником 2/4 часток вказаного майна. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, тому ОСОБА_7, який є її - позивачки батьком, вважається таким, що прийняв спадщину після смерті дружини - ОСОБА_6, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7, тому вона звернулася до Четвертої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Однак постановою державного нотаріуса Четвертої Львівської державної нотаріальної контори їй було відмовлено в оформленні спадкових прав у зв'язку з тим, що не виділена (визначена) частка померлого у спільному майні.

Оскаржуваним рішенням позов задовольнити частково.

Визначено за ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, 1/4 частку у спільній сумісній власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визначено за ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, 1/4 частку у спільній сумісній власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_4, вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Виходячи з позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, яка встановлена абзацом 6 п. 3.4. його листа від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13, зі змісту ст. 367 Цивільного кодексу вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Абзацом 7 п. 3.4 цього ж листа передбачено, що визначення судами частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно (квартиру) за померлими суперечить вимогам ст. 3 ЦПК України, ст. ст. 27 - 31 ЦПК України, оскільки судом вирішується питання про права осіб, які не є сторонами процесу та у зв'язку зі смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності. Отже, суду першої інстанції слід було на цій підставі відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки предметом спору було визначення часток подружжя у праві спільної сумісної власності за померлими. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Четверта Львівська державна нотаріальна контора будучи належним чином повідомлена, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення їй поштового відправлення (а.с. 103), в судове засідання апеляційної інстанції в особі свого представника не з'явилася, причину своєї неявки суду не повідомила, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з презумпції рівності часток кожного із співвласників, оскільки інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Проте з таким висновком погодитись не можна.

З матеріалів справи вбачається, що згідно копії свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 15.02.1996 року, вказана квартира належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_8

ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (аркуш 10 спадкової справи № 304/2014), та на спадкове майно останньої, яке складається з 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6 видано свідоцтво про право на спадщину за законом (аркуш 30 спадкової справи № 304/2014).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6, а ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_7, що підтверджується копіями свідоцтв про смерть (а.с. 4, 7).

На випадок своєї смерті ОСОБА_7 25.02.2014 року склав заповіт, яким усе його майно заповів своїй дочці - ОСОБА_2 (а.с. 9).

Судом встановлено, що позивачка звернулася до Четвертої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, однак як вбачається з копії постанови державного нотаріуса Четвертої Львівської державної нотаріальної контори від 31.03.2015 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

У такому випадку права та обов'язки особи, яка померла (спадкодавця), переходять до інших осіб (спадкоємців), за винятком обставин, передбачених ст. 1219 ЦК України.

У разі виникнення спору, належним способом захисту спадкових прав є вимога про визнання права власності на майно у порядку спадкування, яку необхідно доводити доказами, що підтверджують право власності спадкодавця на спірне майно та прийняття спадкоємцем спадщини після її відкриття у встановленому законом порядку.

З огляду на вищенаведене, рішення суду першої інстанції в частині визначення за померлою ОСОБА_6 та померлим ОСОБА_7 частки у спільній сумісній власності на спірну квартиру не може бути ухвалено, оскільки таке (визначення судом частки у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно (квартиру) за померлими) суперечить вимогам ст. 3 ЦПК України, ст. ст. 27-31 ЦПК України, так як судом вирішено питання про права осіб, які не є сторонами у справі та у зв'язку зі смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України їхня цивільна правоздатність припинилася. Вказані обставини могли бути встановлені лише в мотивувальній частині рішення.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що в позові необхідно відмовити.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення - про відмову в позові.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: Четверта Львівська державна нотаріальна контора, про визначення частки померлих у спільній сумісній власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 267 гривень 96 копійок сплаченого ним судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Шумська Н.Л.