АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/738/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 5 Колода Л. Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБородійчука В. Г.
суддівДемченка В. А. , Василенко Л. І.
при секретаріАнкудінові О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 березня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

20 лютого 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що 09 липня 2012 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 був укладений договір позики грошей.

За умовами п. 1 договору позики позивач надав відповідачу позику на суму 200 000 грн., що в еквіваленті становить 25 000 доларів США.

Відповідно до п. 2 договору позики позичальник зобов'язується повністю повернути позикодавцеві взяті у позичку кошти до 09 листопада 2015 року в порядку та умовах передбачених договором. Позичальник повинен повертати позику частинами відповідно до узгодженого сторонами в договорі позики графіку. Позичальник може повернути позивачеві кошти раніше строку зазначеного в п. 2 договору позики, а позикодавець зобов'язується прийняти борг частинами, а також раніше строку, передбаченого цим договором. Згідно п. 2.3.2 договору позики сторони домовилися, що факт повернення позики, згідно узгодженого графіку, фіксується на примірнику договору позикодавця в графах узгодженого графіку повернення позичених коштів. Узгоджений сторонами в договорі графік повернення позичених коштів позичальником не виконувався. Платежі у розмірі 5 000 грн. за 09 грудня 2013 року та 09 січня 2014 року відповідачем здійснені не були.

Станом на 07 лютого 2014 року заборгованість за договором позики становила 120 000 грн., що в еквіваленті становить 15 000 доларів США.

П. 5 договору позики передбачено, що в разі, коли позичальник не здійснить чергового платежу, згідно узгодженого графіку у встановлений строк, то позикодавець вправі стягнути заборгованість в судовому порядку, а також задовольнити свої вимоги за рахунок майна позичальника.

В якості забезпечення повернення коштів, наданих позичальнику за договором позики від 09 липня 2012 року із ОСОБА_8 був укладений іпотечний договір від 16 грудня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Вінніченко Ж.В..

Предметом договору іпотеки є квартира НОМЕР_1, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1. За умовами п. 9, 10 іпотечного договору узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки становить 188 020 грн..

П. 28 іпотечного договору передбачено право іпотекодержатель звернути заставлене майно шляхом визнання права власності на нього в разі не виконання іпотекодавцем зобов'язання за основним договором.

Позивач просив суд визнати за ним право власності на предмет іпотеки: квартиру НОМЕР_1, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, вартістю 188 020 грн.. Стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір в сумі 1 880 грн. 20 коп..

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 березня 2014 року позов задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки та визнано за ОСОБА_7 право власності на квартиру НОМЕР_1, розташовану в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 47,5 кв.м., житловою площею 27,9 кв.м., вартістю 188 020 грн..

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 судові витрати в сумі 1 880 грн. 21 коп..

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 березня 2014 року як незаконне та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення з слідуючих підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 березня 2014 року (а.с. 27-29) позов ОСОБА_7 до ОСОБА_8 задоволено та звернуто стягнення на предмет іпотеки та визнано за ОСОБА_7 право власності на квартиру НОМЕР_1, розташовану в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 47,5 кв.м., житловою площею 27,9 кв.м., вартістю 188 020 грн..

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 судові витрати в сумі 1 880 грн. 21 коп..

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою (а.с. 33-34), ОСОБА_6 в обгрунтування вимог скарги вказав, що він був власником квартири НОМЕР_1, розташованої в будинку АДРЕСА_1 Згідно Протоколу № 23-0049/12 від 13 липня 2012 року проведення прилюдних торгів було проведено прилюдні торги, реалізовано вищевказану квартиру та визначено переможця торгів ОСОБА_8

Право власності після прилюдних торгів було оформлено на ОСОБА_8.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 лютого 2014 року (а.с. 35-39), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 19 березня 2014 року (а.с. 40-42) результати прилюдних торгів по реалізації арештованого майна , а саме вищевказаної квартири визнано недійсними, а свідоцтво на право власності на квартиру на ім'я ОСОБА_8 визнано недійсним та скасовано.

Вважає, що ОСОБА_8 не набула права власності на спірну квартиру, отже не мала права передавати її в іпотеку ОСОБА_7, а тому просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення районного суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_7 про задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 в повному обсязі.

Переглядаючи законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції та вмотивованість доводів апеляційної скарги, колегія суддів враховує інтереси сторін і вирішує даний спір залежно від встановлених обставин та на підставі закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною 1 ст. 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Ст. 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Разом із тим, ч. 3 ст. 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсності правочинів.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України.

При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, що відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Аналогічна правова позиція висловлена ВСУ у справі № 6-107цс12 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу.

Правова позиція ВСУ вказує, що ЦК України передбачені засади права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Я вже зазначалося вище, відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як правило, особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні правовідносини.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_6 та залишаючи рішення суду без змін, колегія суддів виходить з тих обставин, що ОСОБА_6 не був стороною спірного договору і вважає себе власником спірного майна, а права такої особи не підлягають захисту шляхом задоволення його апеляційної скарги з використанням правового механізму, установленого статтями 203, 215 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 цього Кодексу, які дають право витребувати майно від добросовісного набувача.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 березня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :