Провадження № 22-ц/780/1150/16 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 54 14.03.2016
УХВАЛА

Іменем України

14 березня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Березовенко Р.В., Приходька К.П.,

за участю секретаря - Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства «Ржищівський військовий лісгосп» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 06 липня 2009 року він працював у державному підприємстві «Ржищівський військовий лісгосп» (далі - ДП «Ржищівський військовий лісгосп») на посаді лісоруба, а з 07 травня 2013 року його переведено на посаду майстра лісу. Позивач зазначав, що 23 червня 2014 року він звернувся до відповідача із письмовою заявою про звільнення з роботи за власним бажанням, яка того ж дня була погоджена т.в.о. директора ДП «Ржищівський військовий лісгосп» ОСОБА_3 Однак відповідач не провів з ним розрахунку та відмовився видати позивачу трудову книжку. Вказував, що відповідач звільнив його лише наказом від 29 вересня 2015 року №69-к та остаточний розрахунок при звільненні було здійснено 06 жовтня 2015 року. Тому позивач вважав, що термін його вимушеного прогулу з вини відповідача становить 15 місяців і 14 днів.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просив стягнути з ДП «Ржищівський військовий лісгосп» на його користь середній заробіток за весь період вимушеного прогулу у розмірі 32 780 грн. 24 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивача звільнено з роботи наказом відповідача від 29 вересня 2015 року. 01 жовтня 2015 року відповідач надіслав на адресу позивача лист про необхідність отримання трудової книжки на підприємстві у зв'язку зі звільненням. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач несвоєчасно отримав трудову книжку не з вини ДП «Ржищівський військовий лісгосп», а відтак підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

Такі висновки суду є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України (в реакції статті на час прийняття наказу про звільнення позивача з роботи) у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Отже, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: затримки у видачі трудової книжки; вини власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 06 липня 2009 року він працював у ДП «Ржищівський військовий лісгосп» на посаді лісоруба, а з 07 травня 2013 року його переведено на посаду майстра лісу, що підтверджуються копією трудової книжки, виданої на ім'я ОСОБА_4 (а.с.4).

23 червня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до т.в.о. директора ДП «Ржищівський військовий лісгосп» із письмовою заявою, в якій просив звільнити його з роботи за власним бажанням з 23 червня 2014 року (а.с.5).

25 вересня 2015 року ОСОБА_2 повторно звернувся до ДП «Ржищівський військовий лісгосп» із завою, в якій просив здійснити з ним розрахунок при звільненні, ознайомити його з наказом про звільнення та видати йому трудову книжку (а.с.6).

Наказом тво директора ДП «Ржищівський військовий лісгосп» від 29 вересня 2015 року №69-к ОСОБА_2 звільнено з роботи за власним бажанням з 29 вересня 2015 року відповідно до ст.38 КЗпП України на підставі його заяви від 23 червня 2014 року (а.с.8).

Листом т.в.о. директора ДП «Ржищівський військовий лісгосп» від 01 жовтня 2015 року позивачу повідомлено, що відповідно до його заяви від 23 червня 2014 року наказ про його звільнення не був підписаний 23 червня 2014 року, оскільки відповідно до даних бухгалтерського обліку за ним рахується заборгованість по нестачі лісопродукції на суму 15 156 грн. 60 коп. Також позивачу повідомлено, що 29 вересня 2015 року був виданий наказ №69-к про його звільнення з роботи. При цьому позивачу запропоновано з`явитися для отримання трудової книжки (а.с.7).

Відповідно до п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення №58 від 29 липня 1993 року, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Установивши, що позивача звільнено з роботи з 29 вересня 2015 року та 01 жовтня 2015 року відповідачем надіслано йому повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, колегія суддів вважає, що відповідачем дотримано вимоги трудового законодавства щодо повідомлення позивача про необхідність отримання трудової книжки при його звільненні.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позивачем вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки видачі трудової книжки.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено, то суд правильно дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на його користь витрат на правову допомогу.

Отже рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що трудові правовідносини між позивачем та відповідачем фактично припинилися 23 червня 2015 року, а тому позивач вважає, що висновок суду про його звільнення з роботи 29 вересня 2015 року суперечить фактичним обставинами справи, є необґрунтованими, оскільки наказ про звільнення з роботи від 29 вересня 2015 року позивачем не оспорювався. При цьому, у відповідності до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Інші доводи апеляційної скарги також є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглядаючи спір повно та всебічно дослідив обставини справи, надані сторонами докази, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Оскільки судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишено без змін, то відсутні підстави для задоволення клопотання представника позивача - адвоката Куколя В.В. про стягнення витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді