Провадження № 22-ц/780/1165/16 Доповідач у 2 інстанції Олійник В. І.
Категорія 53 16.02.2016
УХВАЛА

Іменем України

16 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - судді Олійника В.І.,

суддів: Сліпченка О.І., Матвієнко Ю.О.,

при секретарі Петленко І.О.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Південкомбанк» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Південкомбанк» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу іпосилалася на те, що згідно наказу від 12 вересня 2014 року №896-к вона була прийнята на роботу в ПАТ «Комерційний банк «Південкомбанк» на посаду керівника служби по роботі з персоналом. За наказом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26 вересня 2014 року №390 всі працівники банку були попереджені про наступне звільнення з роботи 26 листопада 2014 року за п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із запровадженням процедури ліквідації банку та у зв'язку з скороченням штату чисельності працівників. Згідно наказу від 25 листопада 2014 року № 968-к вона була звільнена з роботи 26 листопада 2014 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників. ОСОБА_2 вважала своє звільнення незаконним, оскільки за період від 26 вересня до 26 листопада 2014 року їй не було запропоновано будь-якої іншої роботи, а в штатному розкладі банку за вказаний період було відкрито дев'ять нових посад.

Незаконними, на думку позивачки, є також рішення уповноваженої особи Фонду щодо відкриття посади заступника керівника служби по роботі з персоналом та прийняття на вакантну посаду нового працівника.

Уточнивши у процесі розгляду справи свої позовні вимоги позивачка просила визнати наказ уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Південкомбанк» від 25 листопада 2014 року №968-к про звільнення її з 26 листопада 2014 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України незаконним та поновити її на посаді з часу незаконного звільнення; стягнути з ПАТ «КБ «Південкомбанк» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період від 27 листопада 2014 року до 25 лютого 2015 року у розмірі 53319 грн. 42 коп. та 6802 грн. 80 коп. витрат на правову допомогу.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення та ухвалення нового, яким задовольнити позовні вимоги.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, виходячи з наступних підстав.

Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстави, зазначеної у п.1 ст.40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу. При скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (ч.1 ст.42 КЗпП України).

Судам встановлено, що згідно наказу від 12 вересня 2014 року №896-к ОСОБА_2 була прийнята на роботу у ПАТ «КБ «Південкомбанк» на посаду керівника служби по роботі з персоналом від 12 вересня до 31 грудня 2014 року.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування фізичних осіб на ліквідацію було прийнято рішення №101 від 26 вересня 2014 року «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Південкомбанк».

За наказом уповноваженої особи Фонду гарантування фізичних осіб на ліквідацію від 26 вересня 2014 року №390 всі працівники банку були попереджені про наступне звільнення з роботи 26 листопада 2014 року за п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із запровадженням процедури ліквідації банку та у зв'язку зі скороченням штату чисельності працівників.

26 вересня 2014 року ОСОБА_2 була ознайомлена з попередженням про наступне звільнення.

Згідно наказу від 17 жовтня 2014 року №930-к з 17 жовтня 2014 року введено в штатний розклад посаду «провідний юрисконсульт» відділу правового супроводження судових спорів Управління правового супроводження діяльності банку юридичного департаменту та прийнято на дану посаду Гаврилюк О.О.

Згідно наказу від 4 листопада 2014 року №945-к з 4 листопада 2014 року введено в штатний розклад посаду «головний юрисконсульт» юридичного департаменту та прийнято на дану посаду Демченка О.В.

Відповідно до наказу від 14 листопада 2014 року №963-к з 17 листопада 2014 року були внесені зміни до штатного розпису, яким введено в штатний розклад посади «юрисконсульт» юридичного департаменту та посаду «заступник керівника служби» служби по роботі з персоналом.

Згідно наказу від 25 листопада 2014 року №968-к ОСОБА_2 була звільнена з роботи 26 листопада 2014 року у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Невихід працівника на роботу у зв'язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин. Працівник, який відмовився від переведення на більш легку роботу, якої він відповідно до медичного висновку потребував за станом здоров'я, не може бути звільнений за п.3 чи п.4 ст.40 КЗпП.

Власник або уповноважений ним орган можуть у зв'язку з цим розірвати трудовий договір за п.2 ст.40 КЗпП, якщо наявні передбачені ним умови.

Разом із цим, відповідно до змісту ст.23 КЗпП України при незаконному розірванні строкового трудового договору працівника поновлюють на роботі, якщо строк договору не закінчився.

Якщо спір вирішується після закінчення цього строку, суд може захистити порушене право шляхом визнання звільнення незаконним.

Як вбачається з матеріалів справи строк дії, укладеного сторонами контракту закінчився 31 грудня 2014 року.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відповідно до наказу про прийняття на роботу ОСОБА_2 строк дії її трудового договору закінчився 31 грудня 2014 року, а тому у позивачки відсутні права, які підлягають захисту.

Згідно з ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Як вірно вважав суд першої інстанції, в судовому засіданні не доведено факту наявності порушення права та законних інтересів позивачки відповідачем, не доведено факту протиправної поведінки відповідача, причинного зв'язку з можливим порушенням прав та законних інтересів позивачки.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, відмовивши в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачка не довела тих обставин. на які посилася як на підставу позовних вимог, не надала доказів обґрунтування позовних вимог, не спростувала тих обставин, на які посилався представник відповідача в обґрунтування своїх заперечень, що є його обов'язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.10 ЦПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Київської області набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Олійник В.І.

Судді: Сліпченко О.І.

Матвієнко Ю.О.