АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22ц/796/4331/2016 Головуючий у 1-й інстанції - Вовк Є.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М., Поливач Л.Д.

при секретарі - Литвиненку Р.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсним пункту кредитного договору та стягнення безпідставно набутих коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою його представником ОСОБА_2, на рішення Дарницького районного суду м. Києві від 23 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом, в якому просила визнати недійсним пункт 1.4 кредитного договору від 17 вересня 2013 року № Р20.185.71376 укладеного між позивачем та відповідачем; стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуті кошти в розмірі 20633, 76 грн.

Свої вимоги, обґрунтувала тим, що кредитний договір від 17 вересня 2013 року № Р20.185.71376 укладений між позивачем та відповідачем щодо надання позивачу відповідачем кредиту в сумі 48 910 грн за умови сплати 7,9% річних від залишкової суми кредиту, на строк 48 місяців. Крім того, відповідно до п.1.4 вказаного кредитного договору, позивач зобов'язаний сплачувати відповідачу плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 1,9% від початкової суми кредиту. Позивач вважає, що це положення кредитного договору не відповідає нормам чинного законодавства та є несправедливим, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), а тому має бути визнано судом недійсним..

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду представник позивача - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, що суд під час розгляду даної справи не досліджував надані позивачем докази у їх сукупності та не з'ясував в чому полягають фінансові затрати відповідача, які надавали йому право нараховувати комісію

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.. Києва дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Представник позивача підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що 17 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір, за яким банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в сумі 48910 грн. за умови сплати 7,9% річних від залишкової суми кредиту, на строк 48 місяців.

Відповідно до п.1.4 вказаного Кредитного договору, позивач зобов'язаний сплачувати відповідачу плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 1,9% від початкової суми кредиту.

Позивач, оспорюючи дійсність п. 1.4 Кредитного договору, вказує на п. 3.6 Постанови правління НБУ від 10.05.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», за яким банки не мають права встановлювати платежі, які споживач повинен сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Також позивач вказував на порушення його прав як споживача з врахуванням включення до договору вказаного положення, яке на думку позивача є несправедливим.

Проаналізувавши зміст укладеного договору, та норми матеріального права, які регулюють правовідносини, що склались між сторонами суд встановив, що оскільки про розмір комісії, передбаченої п. 1.4. кредитного договору позивач був попереджений в установленому законом порядку, і відповідно до положень договору сума комісії є сталою, незмінною на протязі дії договору, відповідно позивач при укладенні договору мав можливість визначитись, щодо загальної сукупної вартості тих сум, які він зобов'язаний буде сплачувати по кредитному договору, доводи останнього про несправедливість таких умов договору є недоведеними та не відповідають дійсності.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила, що ті обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновок суду про відсутність підстав для визнання недійсними положень кредитного договору, якими визначено обов'язок позичальника сплачувати комісію, відповідають цим обставинам та вимогам Закону.

У ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень п.п.2.1., 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007року за №168, також вбачається, що банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів.

Як вбачається з матеріалів справи банк виконав вказані вимоги Закону та в графіку погашення заборгованості по кредиту, розписав, які суми позивач зобов'язаний буде сплачувати щомісячно на протязі дії кредитного договору в тому числі і комісію.

Згідно п. 2.3 Кредитного договору графік щомісячних платежів позичальника за цим Договором в розрізі сум погашення кредиту, процентів і плати за кредитне обслуговування (графік щомісячних внесків) є невід'ємною частиною цього договору.

Позичальник погодився з такими умовами договору, про що свідчить його підпис під графіком погашення заборгованості і не вважав вказані умови несправедливими в момент укладення договору.

Крім того позивач виконував умови договору, сплачуючи, передбачену ним комісію.

Відповідно до п. 8 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

У силу ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Із зазначеного вбачається, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові, виходячи з того, що у спірному договорі визначено плату за обслуговування кредитом не за формулою зі змінним величинами, а чітко фіксованою сумою, що підтверджується графіком платежів, який є невід'ємною частиною кредитного договору, тобто банк діяв добросовісно, попередив позичальника про розмір комісії, яку останній повинен буде вносити. Суд дійшов вірного висновку, що така умова не суперечить положенням ч.5 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», та не може вважатись несправедливою, а відтак - доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києві від 23 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до вказаного суду.

Головуючий

Судді