Провадження № 2/235/16/16
Справа № 235/4431/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 лютого 2016 року Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

в складі: головуючого - судді Величко О.В.

при секретарі - Задерей А.В.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Красноармійськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання п. 10.11 договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ « Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання п. 12.1 договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що 25.10.2014 року між ним та відповідачем по справі було укладено договір Фінансового лізингу № 01/14-00475 з додатками, згідно якого предметом лізингу по даному договору є Skoda Octavia A5. Відповідно до умов Договору лізингодавець бере на себе зобов»язання придбати предмет лізингу є Skoda Octavia A5. Відповідно до умов Договору лізингодавець бере на себе зобов»язання придбати вказаний предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. В усній формі представник відповідача роз»яснила, що позивач повинен спочатку сплатити передплату за трактор в сумі 18500 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу. В той же день було сплачено рахунок на суму 18500 грн. з зазначенням призначення платежу згідно договору № 01/14-00475. Однак представником не було роз»яснино призначення платежу, який виявився комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов»язані з підготовкою та укладенням договору. Він вважав, що це часткова оплата вартості трактора. Компанія відмовилась передавати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено сплату 50% від вартості предмету лізингу, а сплачена сума в розмірі 18500 грн. є комісією за організацію та оформлення договору. Вважає,що під час попередніх переговорів представником компанії введено його в оману щодо умов виконання договірних зобов»язань. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодрежувача, що є порушенням прав споживача. Зазначив, що умови спірного договору фінансового лізингу мали суперечності між окремим його положеннями, а також представник відповідача при укладенні договору надала зразок квитанції для сплати першого внеску в сумі 18500 грн., в якій було зазначено призначення платежу не як «адміністративний платіж» а «згідно договору № 01/14-00475». Вказана обставина свідчить про нечесну підприємницьку діяльність та обман з боку відповідача його як споживача фінансової послуги. Позивач просить визнати п. 10.11 договору фінансового лізингу № 01/14-00475 з додатками від 25.10.2014 року недійсним, розірвати договір фінансового лізингу № 01/14-00475 з додатками від 25.10.2014 року, стягнути з ТОВ «Лізингова компанія» «Автофінанс» сплачені кошти в розмірі 18500 грн., сплачену комісію за прийом платежів згідно тарифів банку в сумі 185 грн, судові витрати.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача в судове засідання не з»явився, просив справу слухати без участі представника ( а.с. 58). В наданих на адресу суду запереченнях зазначив, що укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_1 договір фінансового лізингу відповідає вимогам цивільного законодавства, зокрема містить найменування товару ( предмет лізингу), розмір лізингових платежів, порядок сплати за предмет лізингу. Правочин укладено в письмові формі, особисто підписаний позивачем та повноваженою особою відповідача, тобто дотримані вимоги , які ставляться чинним законодавством щодо чинності правочину. Додаток№ 1 Договору містить інформацію погашення 50% вартості предмета лізингу, вартість предмета лізингу, суму виплат, щомісячний платіж, комісію за організацію ( 10%), комісію за передачу ( 3%). У додатку № 2 міститься інформація щодо сплати лізингового платежу з відсотками та комісією за супроводження договору. При підписанні договору позивачем ула сплачена комісія за організацію в розмірі 18500 грн. ( квитанція від 0.0.310667073.1 від 27.10.2014 року. Авансовий платіж та комісія за передачу предмета лізингу ( в розмірір 3% від вартості предмета лізингу) позивачем не було сплачено. Твердження позивача про те, що включені в правочин лізингові платежі виходять за межі ст. 16 ЗУ « Про фінансовий лізинг» є помилковим, оскільки згідно зі ст.. 16 Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку встановленому договором, названа норма надає пріоритет договірного регулювання відносин лізингу над нормативним. В даному випадку, сторони при укладенні договору погодили відповідні лізингові платежі, що прямо передбачено ст.. 16 Закону, в тому числі і комісію за організацію. Доводи позивача, викладені в позовні заяві про навмисне введення його в оману, ввважають нреобгрунтованими, оскільки ним не наведено жодного доказу з приводу вказаного факту. Окрім того про природу правочину, перелік його прав і обов»язків, перелік обов»язків ТОВ «Лізингова Компанія « Автофінанс» позивачу було відомо, про що свідчать підписи в договорі. Доводи позивача про несправедливі умови договору, які не відповідають вимогам Закону України « Про захист прав споживачів» є помилковими, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами мають відповідати в першу чергу спеціальним законам, зокрема Закону України « Про фінансовий лізинг». Закон України « Про захист прав споживачів» взагалі не регулює відносини, які склалися між сторонами Договорів фінансового лізингу. Позивачем не доведено, що умови договору порушують принцип добросовісності у розумінні п. 6 ч. 1 ст. 3 ч. 3 ст. 509 ЦК України та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов»язків сторін. Вимоги позивача про розірвання договору фінансового лізингу вважають необґрунтованими, оскільки законодавством про розірвання договорів фінансового лізингу передбачена можливість відмовитися від договору в разі неналежного виконання лазингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших же випадках сторони мають обов»язково керуватись умовами договору.У зв»язку з вищенаведеним просили відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Суд, вислухавши пояснення позивача в судовому засіданні, з»ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 25.10.2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ « Лізингова компанія « Автофінанс» укладено договір № 01/14-00475 фінансового лізингу, згідно якого лізингодавець ТОВ «Лізингова компанія « Автофінанс» взяв на себе зоов»язання придбати предмет лізингу транспортний засіб Skoda Octavia A5 хєтчбек 1.8 TS1 Ambi + ion ( бордовий) у користування лізингоодержувачу, позивачу по справі, на строк та наумовах, передбачених договором.( а.с. 11).

Судом встановлено, що відповідач ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» має право надавати послуги з фінансового лізингу, що підтверджується відповідною довідкою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг ( а.с. 39).

Згідно п.1.2 предмету договору вартість предмета лізингу на момент укладення Договору та розмір авансового платежу вказується в Додатку № 1 до Договору, який є його невід»ємною частиною.( а.с. 11).

Згідно п. 1.7 Договору предмет Договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу ( 50% від вартості Предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення даного Договору ( 10% від вартості предмета Лізингу), комісії за організацію та оформлення даного Договору ( 10% від вартості Предмета лізингу) та комісії за передачу Предмета лізингу ( 3% від вартості Предмета лізингу).

Згідно п. 1.8 Договору лізингоодерєувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж ( але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного Договору платежами, визначеними лізнгодавцем залежно від вартості Предмета лізингу в Додатку № 1 до даного Договору, який є його невід»ємною частиною, розрахований по формулі, визначенній в п. 8.2.2 даного Договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю Лізингоодержувачем до сплати Комісії за організацію.

Згідно п. 3.2.1 до отримання Предмету Лізингу сплатити передбачений Договором Перший Лізинговий Платіж, що передбачений Додатком № 1 до Договору.

Відповідно до Додатку № 1 до Договору вартість предмета лізингу становить 185000 грн.,авансовий платіж 50%, сума лізингу 92500 грн., викупна вартість 121 грн., відсоткова ставка -10%, комісія -5%, період лізингу 60, страхування КАСКО 0%, щомісячний платіж 2200,57 грн.( а.с. 19).

Згідно п. 8.2.1 Договору перший лізинговий платіж складається із : а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов»язані з підготовкою та укладенням цього Договору, яка розраховується як Комісія за організацію, яка визначена у Додатку № 1 до даного Договору та становить 10% від вартості Предмета Лізингу ; б) авансу ціни предмета лізингу, який визначений у Додатку № 1 та становить 50% від вартості предмету лізингу; в) комісійної винагороди за передачу предмета лізингу, як платіж що покриває витрати лізингодавця пов»язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача, розмір визначений в Додтаку 3 1 та становить 3% від вартості предмета лізингу. ( а.с. 14).

Відповідно до ст.. 7 Закону України « Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Відповідно до ст.. 11 Закону України « Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 10.11 Договору у випадку розірвання даного Договору лізингоодержувачем після сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного Договору Лізингоодержувачу не повертається.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить визнати п. 10.11 Договору недійсним у зв»язку з тим, що при укладенні договору був введений в оману, зокрема сплату ним 18500 грн. вважав перший внесок згідно договору № 01/14-00475 як виплата предмета лізингу частинами, а не як «адміністративний платіж». Вважає, що оскільки призначення платіжу в сумі 18500 грн. не відповідає визначенню цього платежу в договорі, відповідач повинен повернути йому вказаний платіж.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається саме на введення його відповідачем в оману, оскільки йому бракувало знань та часу для здійснення правильного вибору фінансової послуги комісію за організацію, яку він вимушений був сплатити, та несправедливі умови, викладені в п. 10-11 договору, який він просить визнати недійсним у зв»язку з наданням можливості відповідачу не повертати кошти- комісію за організацію даного договора в разі його розірвання.

Проте, з такими доводами позивача суд не погоджується за наступними підставами.

Як вбачається з матеріалів справи в договорі детально зазначений предмет лізингу- транспортний засіб Skoda Octavia A5 хєтчбек 1.8 TS1 Ambi + ion ( бордовий); позивача детально було ознайомлено з розміром щомісячних авансових платежів та графіком погашення вартості предмета лізингу ( а.с. 11-18).

Сплативши комісію за організацію договору, позивач в подальшому не здійснював авансові платежі,як того вимагали умови договору.

Доводи позивача про несправедливість умов договору, зазначених в пункті 10.11, суд не приймає до уваги, оскільки така несправедливість, на підставі ст.. 18 Закону України « Про захист прав споживачів» передбачає собою надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, лише у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону), що не відповідає дійсності, оскільки зазначений пункт 10.11. зобов»язує лізингодавця сплатити відповідну компенсацію- повернути сплачені лізингоодержувачем кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30% від сплаченої суми авансових платежів.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність одночасно зазначених позивачем ознак «несправедливих умов договору».

Позивач сплатив лише комісію за організацію та оформлення даного договору та не вчиняв інших дій, передбачених умовами договору, для досягнення мети направленої на придбання автомобіля. В такому разі відповідач позбавлений можливості приступити до виконання своїх договірних обов'язків, а отже, стверджувати про наявність недобросовісності з боку відповідача (при невиконанні своїх обов'язків) не можливо.

Також і відсутній дисбаланс договірних прав та обов'язків, так як, з договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, враховуючи, що за іншими підставами про визнання договору недійсним позивач з вимогами не звертався, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що в частині позову про визнання недійсним п. 10.11 договору недійсним слід відмовити.

Що стосується позовних вимог про розірвання договору, та стягнення комісії у сумі 18500 грн., то суд виходить з наступного.

Статтею 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні

Статтею 652 ЦКУ передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Відповідно до ст.. 11 Закону України « Про фінансовий лізинг» лізингоодрежувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Пред»являючи вимогу про розіврання договору фінансового лізингу, позивач в судовому засіданні, як на одну із підстав для розірвання договору, посилався на позбавлення його права як споживача з боку лізингодавця відмовитися від договору у внесудовому порядку, як передбачено його умовами та нормами чинного законодавства, зокрема Законом України « Про захист прав споживачів». Таке порушення виявилось у відсутності доступу до філії відповідача з метою подання відповідної заяви про відмову від договору, за місцем його укладення, у м. Павлоград.

Відмова від договору, на яку посилається позивач, передбачена нормами діючого законодавства,зокрема п.6 ст.11 З-ну України «Про захист прав спживачів», згідно якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Дане право також передбачене ст.707 ЦК України.

Сам факт нездійснення з боку позивача першого авансового платежу вартості предмету лізингу розцінюється судом як фактична відмова від договору.

Вказана обставина не суперечить умовам укладеного договору, зокрема може бути визнана лізингодавцем підставою для розірвання договору в односторонньому порядку, що відповідає п.3.3.8 Договору.

Відповідно до ст. 653 ЦК України у випадку, коли договір розривається у судовому порядку, зобов»язання сторін, відповідно, змінюються або припиняються з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Сторони не мають права вимагати повернення того, що виконане ними за зобов»язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо договір змінений або розірваний у зв»язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків,завданих зміною або розірванням договору.

Враховуючи, що позовні вимоги в частині стягнення 18500 грн. пов»язані саме з визнанням недійсним п. 10.11 Договору, що не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку про відмову в їх задоволенні.

Отже, враховуючи, що позивач як споживач був позбавлений права з боку відповідача на відмову від договору у внесудовому порядку, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині розірвання договору фінансового лізингу, укладеного між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», що не суперечить умовам договору та нормам чинного законодавства,зокрема ст..651 ЦК України.

На підставі викладеного, ст.ст.203,215,638,707,806,807 ЦК України, З-ну України «Про захист прав споживачів», З-ну України «Про фінансовий лізинг», рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011, керуючись ст. 4,7, 14, 60, 88,215-218,223 ЦПК Україн, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання п. 10.11 договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів задовольнити частково.

Розірвати договір фінансового лізингу, укладений між ОСОБА_1 та Товариством «Лізингова компанія «Автофінанс» .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя::