Провадження №: 2/752/1182/16
16 березня 2016 року Голосіївський районний суд м. Києва
у складі головуючого судді Ладиченко С.В.,
при секретарі Рожок В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Державної реєстраційної служби України про визнання права власності, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної реєстраційної служби України про визнання права власності.
Позивач просить суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 02.02.1995 року, який затверджений Торговою біржею «Українська біржа «Десятинна».
В обгрунтування позову вказує, що 02.02.1995 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, який було затверджено Торговою біржею «Українська біржа «Десятинна».
Цей договір він зареєстрував в БТІ, однак згодом втратив цей договір купівлі-продажу.
Позивач вказує, що в червні 2015 року він отримав архівну копію дублікату договору купівлі-продажу квартири, а згодом зробив техпаспорт в БТІ, однак Державна реєстраційна служба України відмовила йому у державної реєстрації права власності на цю квартиру за ним.
Посилаючись на ст. 392 ЦК України, за якою власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, також у разі втрати ним документа, якій засвідчує право власності, позивач просить його позов задовольнити.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримує, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач завчасно повідомлявся в установленому законом порядку про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не сповістив.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. ст. 224, 225 ЦПК України, вважав за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення.
Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.
В судовому засіданні встановлено що позивач ОСОБА_1 має архівну копію дублікату договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 02.02.1995 року укладеного між ним та ОСОБА_2, який затверджений Торговою біржею «Українська біржа «Десятинна» (а.с.6-7) та на його замовлення БТІ був зроблений техпаспорт на цю квартиру з зазначенням її характеристик(а.с.8-9).
З цими документами позивач звернувся до відповідача по справі за реєстрацією за ним права власності, але Державна реєстраційна служба України відмовила йому у державної реєстрації права власності на цю квартиру за ним з посиланням на відсутність правових підстав для такої реєстрації(а.с.15).
Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки єдиного майнового комплексу, житлового будинку(квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.
Відповідно до ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цивільних прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Цивільним Кодексом України встановлені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, які викладені у ст.203 ЦК України:
1)Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
2)Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
3)Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
4)Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
5)Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
6)Правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Аналогічним чином були врегульовані правовідносини щодо договору купівлі-продажу житлового будинку(квартири) і у ЦК України 1963 року.
Дослідивши викладений у простій письмовій формі копію договору купівлі-продажу від 02.02.1995 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за яким укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 суд вважає що відповідач правомірно відмовив у державній реєстрації права власності за ОСОБА_1
Відповідно до ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.
Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації
Позовних вимог про визнання дійсним договору від 02.02.1995 купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 затверджено Торговою біржею «Українська біржа «Десятинна» не заявлялось.
Відповідач Державна реєстраційна служба України, вказана як відповідач у позові не є належним відповідачем по справі, оскільки за функціонально вона лише перевіряє відповідність поданих документів нормам чинного законодавства.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.182, 201,203,182, 220, 640, 657 ЦК України, ст.ст. 10,30,60, 212-215, 223, 224-226, 228 ЦПК України, суд,-
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної реєстраційної служби України про визнання права власності відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Голосіївський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя С.В. Ладиченко