Справа № 462/3994/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2016 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Боровкова Д.О.

при секретарі Журавльовій А.С.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Львова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю, поділ майна та визнання права на власності,

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовом, який змінювала та уточнювала /а.с.25-27/, в якому просить визнати факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 2000 року по жовтень 2013 року; визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 та на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, поділити зазначене майно, виділивши їй відповідно 1/3 та 1/2 зазначених квартир. Свої вимоги мотивує тим, що вона проживала з 2000 року по жовтень 2013 року однією сім'єю з відповідачем в квартирі АДРЕСА_2. ІНФОРМАЦІЯ_3 року в них народився син ОСОБА_3. Проте, в жовтні 2013 року відповідач поміняв замки на вхідних дверях квартири, тим самим, залишивши її та дитину без житла. Під час їх спільного проживання ними було придбано 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_1. В зв'язку з наведеним, просить позов задовольнити.

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні вищенаведеному, просять позов задовольнити.

У судовому засіданні відповідач та його представник проти позову заперечили, подали до суду письмові заперечення /а.с.183-190/, додатково пояснивши, що відповідач ніколи не проживав однією сім'єю з позивачем, хоча і не заперечили, що син у позивача народився від відповідача. Щодо 2/3 частини квартири АДРЕСА_2, то вказану частину відповідач викупив у своєї колишньої дружини ОСОБА_4 за позичені ним кошти, а квартиру АДРЕСА_1 він придбав за власні кошти, які він отримав від продажу своєї нерухомості в м. Броди, Львівської області. В зв'язку з наведеним, просять у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільних справ №№ 462/7270/13-ц, 462/7457/13-ц, 462/7349/13-ц, 462/7712/13-ц, матеріали кримінальних проваджень №№ 0003258 та 0003271, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідач ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 23 листопада 1991 року, шлюб між ними був розірваний 26 січня 1994 року /а.с.99/.

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 18 березня 1998 року, виданого виконкомом Львівської міської ради, квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної сумісної власності відповідачу ОСОБА_2, ОСОБА_4 та матері останньої ОСОБА_5 /а.с.91/.

У 90-х роках ХХ століття ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виїхали на постійне місце проживання в Державу Ізраїль, тобто з цього часу вони в квартирі АДРЕСА_2 не проживали, зазначені обставини визнаються всіма учасниками судового процесу, і тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

У 2000 році в квартиру АДРЕСА_2, в якій проживав ОСОБА_2, переїхала позивач ОСОБА_1 зі своєю на той час малолітньою донькою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.84/, зазначений факт також визнається всіма учасниками судового процесу.

Відповідно до ч.ч. 2,4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Суд приходить, що сторони з 2000 року по жовтень 2013 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що підтверджується наступними доказами.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона є донькою позивача, і з 2000 року вона проживала в АДРЕСА_2 разом зі своєю матір'ю та ОСОБА_2, останній часто їздив з нею до бабці в село, ходив на батьківські збори до школи, в якій вона навчалася. У судовому засіданні ОСОБА_2 підтвердив, що всі вказані факти мали місце, а відтак вищевказане свідчить, що він опікувався донькою позивача, що вказує на те, що між ним та дитиною склалися нормальні стосунки, які повинні існувати між вітчимом та небогою.

Крім того, допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтвердили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2000 року по жовтень 2013 року проживали однією сім'єю в квартирі АДРЕСА_2, доти поки відповідач не поміняв замки на вхідних дверях у квартиру, в результаті чого позивач не змогла потрапити до квартири.

Факт спільного проживання сторін однією сім'єю підтверджується матеріалами кримінального провадження № 0003258 від 21.10.2013 року, досудове розслідування по якому здійснювалося Залізничним РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, та кримінального провадження № 0003271 від 20.09.2013 року, досудове розслідування по якому здійснювалося Галицьким РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, в яких містяться покази відповідача ОСОБА_2, який був допитаний в межах зазначених проваджень у якості свідка, та в яких він чітко пояснив, що ОСОБА_1 з 2001 року спільно проживала з ним та була його співмешканкою /а.с.208-210/.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року в ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження від 10 травня 2006 року, актовий запис № 2360, в якому сторони записані, як батьки дитини /а.с.12/.

Також, суд бере до уваги чисельні фотографії, з яких вбачається, що сторони спільно проживали, виховували сина, відвідували спільно різного роду заходи, зокрема разом були на весіллі доньки позивача ОСОБА_6 /а.с.16-18/.

Крім того, відповідач у судовому засіданні пояснив, що позивач йому давала гроші, зокрема і на утримання доньки позивача, що свідчить про те, що сторони тривалий час спільно об'єднували та витрачали кошти, що свідчить про спільне ведення господарства.

Відповідач не надав суду жодного допустимого та належного доказу, який би спростовував всі вищевказані докази, а відтак суд не бере до уваги твердження відповідача про те, що він не проживав з ОСОБА_1 однією сім'єю тривалий час та розцінює такі, як голослівні.

Враховуючи наведене, суд дослідивши докази по справі, прийшов до висновку, що позовна вимога про визнання факту спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2000 року по жовтень 2013 року доведена в повній мірі, а відтак підлягає задоволенню.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності (зазначений правовий висновок міститься в ухвалі Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року № 6-148цс12).

14 квітня 2010 року між ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу 2/3 частин квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 175 /а.с.96/, згідно з умовами якого ОСОБА_4 продала ОСОБА_2 2/3 частини квартири АДРЕСА_2.

Як убачається з матеріалів справи після народження сина ОСОБА_10 відповідач у 2007 році позичив грошові кошти в розмір 26943 грн. у ОСОБА_11 та 30000 грн. у ОСОБА_12 для викупу 2/3 частини вищевказаної квартири, що підтверджується борговими розписками від 01.02.2007 року, які були видані відповідачем позикодавцям /а.192,193/. Також, позивач 10 серпня 2008 року позичала 75000 грн. у свідка ОСОБА_8 та 05 березня 2010 року 40000 грн. у свідка ОСОБА_9, що підтверджується нотаріально посвідченими заявами свідків /а.с.55,56/, а також, було підтверджено ними в у своїх поясненнях, які вони надавали в судовому засідання, в яких вони підтвердили, що позичали гроші позивачу саме для придбання квартири АДРЕСА_2.

Крім того, у судовому засіданні з'ясовано, що відповідач з 2009 року ніде не працює, а відтак немає з того часу постійного джерела доходів, що визнається всіма учасниками судового засідання.

Таким чином, судом встановлено, що 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 були куплені за спільні кошти обох сторін, що свідчить про існування в них спільного бюджету, під час їх спільного проживання однієї сім'єю для того, щоб в цій квартирі спільно проживати та виховувати сина ОСОБА_10, що цілком логічно виглядає для нормальної сім'ї.

Крім того, позивач надала суду докази, що вона протягом 2010-2011 року придбавала інше майно в інтересах сім'ї, що підтверджується товарними чеками /а.с.61-63/, зокрема 12.07.2013 року нею був придбаний телевізор марки «Тошиба», а протягом вересня-жовтня 2010 року вона придбала вхідні двері та вікна марки «Рехау» в квартиру АДРЕСА_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Враховуючи наведене, беручи до уваги положення ст. 74 СК України, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, приходить до висновку, що 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 є об'єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки були набуті сторонами під час їх спільного проживання однією сім'єю, а вищевказані докази свідчать про те, що сторони вели спільне господарство, в них був спільний бюджет, вони проводили спільні витрати, і тому спірні 2/3 частини зазначеної квартири підлягають поділу, з урахуванням того, що частки майна сторін є рівними.

За таких, обставин позовна вимога про визнання за позивачем права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 є підставною та підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про виділення позивачу 1/3 частини квартири АДРЕСА_2, то у задоволенні такої слід відмовити, оскільки ця вимога в даній справі цілком охоплюється вимогою про визнання права власності на 1/3 частини зазначеної квартири.

Також, суд вважає, що не підлягає до задоволенню позовна вимога про визнання права власності за позивачем на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, з огляду на наступне.

28 грудня 2012 року між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_13 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Бродівського районного нотаріального округу Львівської області, зареєстрований в реєстрі за № 3837 /а.с.86/, згідно з умовами якого відповідач продав ОСОБА_13 за 34288,00 грн. земельну ділянку площею 0,0662 га, яка розташована за АДРЕСА_3 та яка належала відповідачу на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 виданого Бродівської міської ради Львівської області 14.07.1999 року.

Крім того, 28 грудня 2012 року між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_13 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Бродівського районного нотаріального округу Львівської області, зареєстрований в реєстрі за № 3832 /а.с.194/, згідно з умовами якого відповідач продав ОСОБА_13 за 216170,00 грн. житловий будинок АДРЕСА_3 який належав відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого державним нотаріусом Бродівської державної нотаріальної контори 23 травня 1997 року.

Таким чином, як убачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 набув право власності на вищевказаний житловий будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_3 до 2000 року, успадкувавши зазначене нерухоме майно за заповітом після смерті ОСОБА_14, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року /а.с.87/, тобто зазначене майно належало на праві власності відповідачу ще до того, як він почав проживати з позивачем однієї сім'єю.

21 лютого 2013 року між відповідачем ОСОБА_2 та ДП «Інтеграл-Буд» ТОВ «Фірма Інтеграл» був укладений попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е.В., зареєстрований в реєстрі за № 641 /а.с.58-60/, згідно з умовами якого зазначені сторони договору зобов'язувалися до 01 квітня 2014 року укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до листа ДП «Інтеграл-Буд» від 21 липня 2015 року № 02-21/07 відповідач 21 лютого 2013 року провів плату забезпечувального платежу за вищевказану квартиру одним платежем у розмірі 319935,59 грн. /а.с.57/.

13 березня 2014 року між відповідачем ОСОБА_2 та ДП «Інтеграл-Буд» ТОВ «Фірма Інтеграл» був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е.В., зареєстрований в реєстрі за № 1267 /а.с.28/, згідно з умовами якого відповідач прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1.

Суд не бере до уваги твердження позивача, що зазначена спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, з огляду на таке.

Позивач не надала суду належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що вона надавала кошти на придбання квартири АДРЕСА_1.

Разом з тим, беручи до уваги короткий термін між продажем, який відбувся 28 грудня 2012 року, нерухомості в м. Броди, яка належала відповідачу ще до початку його проживання з позивачем однією сім'єю, та оплатою ним забезпечувального платежу за квартиру АДРЕСА_1, який був проведений 21 лютого 2013 року, а також, той факт, що позивач не надала ніяких доказів за які ще кошти могла бути придбана зазначена спірна квартира, суд приходить до висновку, що вказана квартира була придбана відповідачем за кошти, які він отримав від продажу своєю нерухомості в м. Броди.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-612цс15).

Беручи до уваги всі вищевказані докази, а також, застосовуючи принципи статей 57, 60 74 СК України, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 була придбана відповідачем за його особисті кошти, і тому в задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину зазначеної квартири слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Щодо розподілу судових витрат, то суд, беручи до уваги, що лише половина позовних вимог була задоволена, вважає, що з відповідача підлягає стягненню 1/2 частина сплаченого позивачем судового збору, а саме 1948 грн. 80 коп. судового збору (3897,60 грн. : 2 = 1948,80 грн.) /а.с.2,23,24/.

Керуючись ст.ст. 10,11,60-62,88,209,212-215,218 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 2000 року по жовтень 2013 року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1948 гривень 80 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подачі в десяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя:

Оригінал рішення.