Справа № 357/9759/15-ц Головуючий у І інстанції Голуб А. В.
Провадження № 22-ц/780/3681/16 Доповідач у 2 інстанції Лівінський С. В.
Категорія 26 25.10.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

25 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Лівінського С. В.

суддів: Березовенко Р.В.,

Волохова Л.А.

за участю секретаря судового засідання Спеней І.О.

розглянувши справу за позовом Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ПАТ «РОДОВІД БАНК» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути на його користь з відповідача заборгованість за кредитним договором № 39.3/АК-00006.08.2 від 18 вересня 2008 року в сумі 17672,77 доларів США та 3912155,50 грн, яка складається з суми простроченої заборгованості за кредитом - 13022,11 доларів США; суми простроченої заборгованості за процентами по кредиту - 4650,67 доларів США; суми поточної заборгованості по сплаті за обслуговування кредиту - 1807,96 грн; суми простроченої заборгованості по сплаті за обслуговування кредиту - 24 629,95 грн; загальної суми пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентам - 3569584,30 грн; загальної суми пені за несвоєчасне погашення заборгованості за обслуговування кредиту - 291 530,55 грн; загальної суми 3% річних від суми простроченої кредитної заборгованості - 18335,86 грн; загальної суми 3% річних від суми простроченої заборгованості за обслуговування кредиту - 1497,22 грн; суми інфляційних втрат від суми простроченої плати за кредитом 4769,67 грн.

Ухвалою від 21 грудня 2015 року позовну заяву в частині збільшення позовних вимог залишено без розгляду.

Рішенням суду позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства "РОДОВІД БАНК" заборгованість за кредитним договором №39.3/АК-000 06.08.2 від 18.09.2008 року в сумі 17672,77 доларів США та 1075670,61 грн та 3866,94 грн судового збору. В решті позову відмовлено.

ОСОБА_3 з рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким застосувати сплив позовної давності та стягнути з нього на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 8991,36 дол. США- заборгованість по кредиту, 23970,63 грн - заборгованість по сплаті за обслуговування кредиту 50000 грн - штрафних санкцій та 3866,94 грн - судовий збір. Вважає рішення ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права та неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення особи, яка брала участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи таке.

18 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «РОДОВІД БАНК», найменування якого з 17 червня 2009 року було змінено на Публічне акціонерне товариство «РОДОВІД БАНК», та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 39.3/АК-00006.08.2(далі договір), відповідно до якого банк відкрив ОСОБА_3 не відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 17642,11 доларів США терміном по 18 вересня 2015 року включно зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 7,7% річних.

Згідно з п. 1.2 договору, кредитні кошти надано виключно на наступні цілі: купівлю автомобіля та сплату страхових платежів, а саме: 1.2.1 на купівлю автомобіля згідно з договором №Х0819-6 купівлі-продажу автомобіля від 19 серпня 2008 року 17642,11 доларів США.

Згідно з п. 1.5.1 договору, щомісячна плата за обслуговування кредиту встановлена в розмірі 0,3% від суми виданого кредиту.

В п. 3.1.1 договору передбачено, що позичальник зобов'язався погашати заборгованість за кредитом починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця до «10»-го числа (включно) кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитами у сумі 210,00 доларів США та нарахованими процентами шляхом внесення готівкою чи перерахування зі свого поточного рахунку на рахунок банку № НОМЕР_1. Датою сплати заборгованості за кредитом та процентами є день зарахування коштів на рахунки, вказані у пункті 1.3, 1.6 цього договору.

Відповідно до п. 3.1.4 договору, позичальник зобов'язався щомісяця, до 10-го числа (включно), сплачувати банку плату за обслуговування кредиту згідно пункту 1.5.1 цього договору шляхом внесення готівкою чи перерахування зі свого поточного рахунку на вказаний рахунок банку. Датою внесення плати за обслуговування кредиту є день зарахування коштів на рахунок, вказаний у пункті 1.6.1 цього договору.

Згідно з п. 3.6 договору, позичальник зобов'язався за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, сплачувати банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1.6 процента від суми простроченої заборгованості.

ВАТ «РОДОВІД БАНК» повністю виконав умови кредитного договору та надав ОСОБА_3 кредитні кошти в сумі 17642,11 доларів США.

Однак, ОСОБА_3 умови договору порушив і не виконав його умови щодо сплати кредиту, відсотків за користування кредитом, плати за обслуговування кредиту у сумі, передбаченій вказаним договором.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем станом на 11 листопада 2015 року, заборгованість за договором складає 17672,77 доларів США та 3912155,50 грн, яка складається з: суми простроченої заборгованості за кредитом - 13022,11 доларів США; суми простроченої заборгованості за процентами по кредиту - 4650,67 доларів США; суми поточної заборгованості за платою за обслуговування кредиту - 1807,96 грн; суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту - 24629,95 грн; загальної суми пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та процентам - 3569584,30 грн; загальної суми пені за несвоєчасне погашення заборгованості за обслуговування кредиту - 291530,55 грн; загальної суми 3% річних від суми простроченої кредитної заборгованості - 18335,86 грн; загальної суми 3% річних від суми простроченої заборгованості за обслуговування кредиту - 1497,22 грн; суми інфляційних втрат від суми простроченої плати за кредитом 4769,67 грн.

Задовольняючи позов частко, суд прийшов до висновку, що в судовому засіданні знайшла своє підтвердження заборгованість за кредитним договором в сумі 17672,77 доларів США та 1075670,61 грн.

Проте погодитись з таким висновком міськрайонного суду не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Про правові наслідки порушення зобов'язання боржником йдеться також в ч. 1 ст. 611, ч. 2-4 ст. 612, ч. 1,2 ст. 220 ГК України, які передбачають відповідальність боржника.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності.

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Аналіз правових норм, зокрема, ст. ст. 536, 549 ЦК України дає підстави для висновку про те, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

На підставі ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Отже, у банка настає право вимоги від позичальника виконання основного зобов'язання не з моменту закінчення строку дії договору, а з моменту прострочення повернення чергової частини грошових коштів.

Пунктами 3.1.1, 3.1.4 договору передбачено, що позичальник зобов'язався до 10 числа (включно) кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитом у сумі 210 доларів США, за нарахованими процентами та сплачувати банку плату за обслуговування кредиту.

Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання, згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

З матеріалів справи вбачається, що заборгованість у ОСОБА_3 перед банком виникла з 10 січня 2009 року, однак позов було пред'явлено у червні 2015 року.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами до 10 числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Щодо неустойки, то підставою, яка породжує обов'язок її сплатити є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст. 610 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України та умов договору (п. 5.2) розмір пені за прострочення виконання грошового зобов'язання визначений у розмірі 1,6 процента від суми прострочених виконанням зобов'язань за кожний день прострочення. За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не обмежується.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

За таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

В судовому засіданні позивачем було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, що позивач не заперечував, зменшив позовні вимоги та надав розрахунок заборгованості перед ним відповідача за період з 12 червня 2012 року по 12 червня 2015 року, за яким сума заборгованості, яка підлягає стягненню за кредитом складає 7 560,00 дол. США, сума заборгованості по процентах за обслуговування кредиту складає 3009,34 дол. США та 6663802,20 грн, яка складається з: суми поточної заборгованості за платою за обслуговування кредиту - 0 грн; суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту - 34944,38 грн; загальної суми пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та процентам - 6188663,02 грн; загальної суми пені за несвоєчасне погашення заборгованості за обслуговування кредиту - 427164,64 грн; загальної суми 3% річних від суми простроченої кредитної заборгованості - 24035,46 грн; загальної суми 3% річних від суми простроченої заборгованості за обслуговування кредиту -2193,97 грн.

Судом наведені обставини та вимоги Закону були залишені поза увагою, тому рішення суду, на підставі п. 4) ч. 1 ст. 309 ЦПК України, має бути змінене.

Розглядаючи даний спір, колегія суддів прийшла до висновку, що оскільки наведена заборгованість знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, позовні вимоги слід задовольнити частково, за виключенням вимог, пов'язаних зі стягненням суми інфляційних втрат від суми простроченої плати за кредитом в розмірі 4769,67 грн, оскільки суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, обґрунтовано відмовив у їх стягненні.

Ґрунтовно, на думку колегії суддів, суд першої інстанції зменшив також розмір загальної суми пені за несвоєчасне погашення заборгованості за обслуговування кредиту до 26 437,91 грн.

Що стосується загальної суми пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентам, то в цій частині колегія суддів вважає за необхідне, на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, зменшити її розмір до 250 000 грн, оскільки розрахована банком пеня в сумі 6188663,02 грн значно перевищує розмір збитків і відповідачем ОСОБА_3 значну частину кредиту повернуто банку.

За наведеного, на думку колегії суддів, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі 10569,34 дол. США та 322708,9 грн, яка складається: з суми простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 7 560,00 дол. США, суми простроченої заборгованості за процентами по кредиту у розмірі 3009,34 дол. США, суми поточної заборгованості за платою за обслуговування кредиту у розмірі 1 807,96 грн, суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту - 24629,95 грн, загальної суми пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та процентам у розмірі 250000 грн, загальної суми пені за несвоєчасне погашення заборгованості за обслуговування кредиту у розмірі 26437,91 грн, загальної суми 3% річних від суми простроченої кредитної заборгованості у розмірі 18335,86 грн, загальної суми 3% річних від суми простроченої заборгованості за обслуговування кредиту - 1497,22грн.

В решті рішення суду першої інстанції, не зважаючи на твердження апеляційної скарги, ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Щодо розрахунків наданих відповідачем, то в розумінні ст. ст. 57, 58, 59 ЦПК України вони не є належними та допустимими доказами, тому не можуть бути прийняті судом до уваги.

Керуючись ч. 3 ст. 209, ст. 218, ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309 ст. ст. 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2016 року змінити в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» заборгованість за кредитним договором №39.3/АК-00006.08.2 від 18 вересня 2008 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» заборгованість за кредитним договором №39.3/АК-00006.08.2 від 18 вересня 2008 року у розмірі 10569,34 дол. США та 322708,9 грн, яка складається з суми простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 7 560,00 дол. США, суми простроченої заборгованості за процентами по кредиту у розмірі 3009,34 дол. США, суми поточної заборгованості за платою за обслуговування кредиту у розмірі 1 807,96 грн, суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту - 24629,95 грн, загальної суми пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та процентам у розмірі 250 000, 00 грн, загальної суми пені за несвоєчасне погашення заборгованості за обслуговування кредиту у розмірі 26 437,91 грн, загальної суми 3% річних від суми простроченої кредитної заборгованості у розмірі 18 335,86 грн, загальної суми 3% річних від суми простроченої заборгованості за обслуговування кредиту - 1 497,22грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя С.В. Лівінський

судді: Р.В. Березовенко

Л.А. Волохов