Справа № 464/1313/16-ц
пр.№ 2/464/758/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.03.2016 Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Горбань О.Ю.,

при секретарі судових засідань ОСОБА_1

за участю:

представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3

третьої особи ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про розірвання кредитного договору, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_4,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання кредитного договору №3075, укладеного 28.04.2009 між ним та ВАТ «Державний ощадний банк України» розірваним з дня набрання чинності судового рішення про стягнення всього кредитного зобовязання 02.12.2013.

Обґрунтовує позов тим, що 28.04.2009 позивач уклав кредитний договір з відповідачем, отримав кредитні кошти в розмірі 230 000 грн. на строк до 25.04.2019 за умов сплати 25% річних. В якості забезпечення виконання позичальником зобовязань перед відповідачем укладено договір поруки з третьою особою та іпотечний договір. У звязку з фінансовою та економічною кризою в Україні, що спричинила протиправне заволодіння підприємницькими статками родини ОСОБА_4, позивач припинив виконання зобовязань за договором кредиту. У зв'язку невиконання зобов'язань 29.01.2013 банк звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості по кредиту, вимагаючи стягнення тіла кредиту, відсотків за період з 2009 по 2019 роки, прострочку, штраф та пеню. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 24.05.2013 позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено і стягнуто заборгованість за кредитним договором №3075 від 28.04.2009 солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в розмірі 261 106 грн. 80 коп. та судові витрати в розмірі 2430,64 грн., на користь держави судовий збір в розмірі 180,43 грн. Вказане рішення ухвалою апеляційної інстанції від 02.12.2013 залишено без змін. Тому з цієї дати просить визнати кредитний договір розірваним.

Згадане рішення знаходиться на примусовому виконанні у ВДВС і шляхом щомісячного стягнення з військової пенсії позивача перераховується відповідачу в рахунок погашення заборгованості.

Також просить врахувати, що у 2014 році відповідач, незважаючи на вище вказане рішення, повторно звернувся до суду і вимагав стягнути вже з позивача, який приймає безпосередню участь в АТО на Донбасі, заборгованість в розмірі 340232,15 грн., а в рахунок стягнення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки (квартиру АДРЕСА_1) із виселенням родини з іпотечного помешкання. Після скасування заочного рішення провадження у даній справі зупинено. Вважає, що відповідач, звертаючись до суду з вимогами про вимагання коштів і звернення стягнення на заставу є демонстрацією нехтування закону. Оскільки відповідач стягнув усю суму заборгованості судовим рішенням і таке виконується, тому вважає що подальше існування кредитного договору є не тільки неправомірним, але й таким, що порушує співвідношення майнових інтересів сторін, позбавляє позивача того, на що він розраховував при укладенні договору, позбавляє родину позивача усього майна та всіх статків не тільки сьогодні, але й в майбутньому встановлює фінансове рабство. Просить позов задоволити і врахувати неодноразове повідомлення в ЗМІ посадовцями найвищого рівня України про права та пільги захисників України, тоді як відповідач відмовляється на перекредитування на пільгових умовах.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_8, діючи згідно довіреності, позов підтримала, дала аналогічні пояснення, викладені у фабулі позовної заяви. Вважає, що кредитний договір між сторонами укладався, оскільки в той час позивач був субєктом підприємницької діяльності і кошти йому були необхідні для розвитку. При укладенні договору позивач не міг передбачити, що його контрагенти втратять бізнес, банк відмовиться проводити взаємозаліки, а також позивач не передбачав, що в країні настануть зміни політичного і економічного характеру. Додатково зазначила, що позивач є офіцером артилеристом, приймає безпосередню участь в АТО, є військовослужбовцем, фінансові інтереси якого держава захищає, зокрема, п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні позов підтримала.

Представник відповідача ОСОБА_5, що діє згідно довіреності, в судовому засіданні позов не визнав. В заперечення покликається на те, що задоволення вимог кредитора, яке не виконано, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишаються невиконаними належним чином відповідно до вимог статтей 526, 599 ЦК. Вважає, що кредитний договір не було розірвано, зобов'язання за цим договором тривають, факт чинності кредитного договору та відсутності підстав припинення зобовязань встановлені судовими рішеннями. Заперечує припинення зобовязань у звязку з розірванням договору. Просить відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представника позивача, третьої особи, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали справи №464/857/13ц, суд приходить до наступного.

Встановлено, що 28.04.2009 між позивачем та ВАТ «Державний ощадний банк України» укладено кредитний договір № 3075 на суму 230 000 грн. зі сплатою 25% річних на 120 місяців до 28.04.2019 на споживчі цілі під заставу. При цьому, сторони обумовили, що позивач щомісячно здійснюватиме погашення кредиту та сплачувати нараховані банком проценти ануїтентними платежами в розмірі 5233 грн.

Тим самим, позивач отримав кредитні кошти в розмірі 230 000 грн., при щомісячному платежі 5233 грн. строком на 10 років шляхом арифметичного обрахунку кінцева сума повернення кредиту становитиме 627 960 грн. (5233 грн. х120) (а.с.12)

Отже, у кредитному договором передбачені всі умови і порядок видачі та погашення кредиту, розмір кредиту, розмір відсотків та інших платежів за користування кредитом, строк погашення кредиту та розмір щомісячного мінімального платежу для погашення кредиту.

З копії договору поруки №3075-1 від 28.04.2009 вбачається, що третя особа взяла на себе зобовязання перед банком відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позивачем зобовязань за кредитним договором. (а.с.15)

З копії іпотечного договору від 28.04.2009, укладеного в забезпечення зобовязань по кредитному договору вбачається, що предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_2.

У силу ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Судом встановлено, що банк взяті на себе зобовязання по кредитному договору виконав у повному обсязі.

З копії рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24.05.2013 вбачається, що позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено, солідарно стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_4 на користь банку заборгованість в розмірі 261 106 грн. 80 коп., судові витрати в розмірі 2430 грн. 64 коп., на користь держави судовий збір в розмірі 180 грн. 43 коп. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 02.12.2013 згадане вище рішення суду залишено без змін.

Зясовано, що провадження в іншій цивільній справі за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, зверення на предмет іпотеки на час розгляду даного позову зупинено.

Звертаючись з даним позовом з вимогою розірвати кредитний договір з підстав, передбачених ст.651 ЦК України, представник позивача вказувала на те, що достроковим стягненням кредитних коштів, банк істотно порушує умови кредитного договору, що завдає позивачу як позичальнику непоправну шкоду.

За змістом ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Представником позивача не наведено належних та допустимих доказів на підтвердження доведеності факту настання умов, передбачених ст. 651 ЦК України, а звернення банку до ОСОБА_6 до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв'язку з порушенням його умов, згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, не означає односторонньої відмови від договору чи його розірвання, а є наслідком невиконання боржником своїх договірних зобов'язань.

Покликання представника позивача на гарантії, визначені п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не заслуговують на увагу, оскільки рішення суду про стягнення заборгованості ухвалено ще 24.05.2013, на даний час рішення суду перебуває на стадії виконанні. При цьому, судом береться до уваги, що статтю 14 доповнено пунктом 15 згідно із Законом № 1275-VII від 20.05.2014, майже через рік після ухвалення судового рішення. Судом встановлено, що волевиявлення сторін при укладенні кредитного договору було вільним, направленим на отримання реальних наслідків правочину, а саме позивач мав намір отримати кредитні кошти і такі отримав, а відповідач надав кошти з метою їх повернення і отримання прибутку у виді плати за користування кредитом. Як позивач, так і банк погодили між собою відповідальність сторін, яка настає при невиконанні ними умов договору, обумовили всі істотні умови кредитування, підписали кредитний договір, при цьому, позивач до певного часу виконував свої зобовязання належним чином, а третя особа, укладаючи і підписуючи договір поруки та договір іпотеки сприяла позивачу отримати кредитні кошти.

Таким чином, представником позивача не доведено, що кредитний договір укладено з істотним порушенням договору другою стороною.

Суд також не бере до уваги твердження представника позивача з посиланням на зміст ст.611 ЦК України про те, що банк, заявляючи позовну вимогу про повернення тіла кредиту достроково, повинен був заявити вимогу про припинення зобов'язання або розірвання кредитного договору. Суд, виходячи із системного аналізу вищевказаної норми закону, вважає, що застосування таких правових наслідків порушення зобовязання є правом, а не обовязком тієї сторони договору, права якої порушуються. При цьому, жодних доказів того, що права позивача порушені суду не надано, як не надано доказів, що між сторонами досягнуто згоди про розірвання договору.

Таким чином, посилання представника позивача на те, що за наявності позитивного рішення про дострокове повернення всієї суми кредиту, кредитний договір слід розірвати, оскільки відбулись зміни в країні, позивач і його родина може позбутись помешкання, існування кредитного договору надає банку можливість постійно звертатись в суд з позовом про стягнення заборгованості, тим самим заволодівати статками родини позивача, не заслуговують на увагу і не є зміною обставин, визначених у ч.1 ст.625 ЦК.

У п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК.

Представник позивача помилково вважає, що після рішення суду про задоволення вимог кредитора, в разі продовження порушення зобов'язання кредитор має право лише на отримання виплат, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Виходячи з норм діючого законодавства, в разі продовження порушення зобов'язання, боржник несе відповідальність, передбачену кредитним договором, крім того, кредитор має право також на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК.

За правилами ч. 1, 2 ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Тобто, одностороння відмова у цьому випадку, це право кредитора та залежить лише від його волі та не відбувається автоматично пред'явленням позову про стягнення всієї суми кредиту.

Враховуючи те, що зобов'язання за кредитним договором позивачем на час розгляду справи не виконано, рішення суду від 29.01.2013 знаходиться на примусовому виконанні, доказів односторонньої відмови банку від зобов'язання позивача надано, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову про визнання кредитного договору розірваним.

На підставі ст.651 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 31, 57-61, 212- 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про розірвання кредитного договору залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.Ю.Горбань