Справа№ 328/4429/14-ц
Провадження№ 2/311/4/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІMЕНЕM УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року м.Василівка

Василівський районний суд Запорізької області у складі: головуючого судді Кочевої І.В., при секретарі Кириченко О.В., за участю представника позивача - ОСОБА_1, представників третіх осіб: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, за участю третіх осіб на стороні відповідача, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Токмацької міської ради Запорізької області, ТУ ДСА України в Запорізькій області, Токмацького районного суду Запорізької області про визнання забудовником та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся з вказаним позовом до Токмацького районного суду Запорізької області 15 грудня 2014 року (а.с.2-10 т.1). Ухвалою апеляційного суду Запорізької області визначено підсудність справи за Василівським районним судом Запорізької області (а.с.96 т.1). Позивач, в порядку ст.31 ЦПК України, 19 січня 2015 року подав суду уточнену позовну заяву (а.с.116 124 т.1) в якій просить: визнати його забудовником незавершеного будівництвом житлового будинку, розташованого на земельній ділянці площею 0,1000 га., з кадастровим номером :01:011:0251, який знаходиться за адресою: Запорізька область, м.Токмак, вул.Леніна (район будинку №28), за ступенем готовності 90%; визнати за ним право власності на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва новоствореного вказаного нерухомого майна; визнати за ним право власності на вказаний спірний обєкт незавершеного будівництва житловий будинок, загальною площею 408,6 кв.м. з відсотковою готовністю 90%, розташований за вказаною адресою на вказаній земельній ділянці.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 липня 2010 року між позивачем ОСОБА_5 та відповідачем та ОСОБА_6 був укладений договір про сумісну діяльність, відповідно до якого сторони домовилися про здійснення сумісної діяльності з фінансування та будівництва двоповерхового житлового будинку на земельній ділянці, розташованій за адресою: Запорізька область, м.Токмак, вул.Леніна, район будинку №28, яка належала на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯИ №723133 від 20 липня 2010 року ОСОБА_6 Відповідно до п.2.2 договору грошовий внесок позивача за двоповерховий житловий будинок загальною площею 400 м.кв. повинен був складати 500 000 грн., а відповідно до п.2.1 договору грошовий внесок ОСОБА_6 за кімнату площею 16 м.кв. - 10 000 грн. Позивач, відповідно до п.1.3 договору, зобовязався виконати будівництво двоповерхового житлового будинку на території вказаної земельної ділянки та виконав у повному обсязі свої зобовязання, збудував житловий будинок, який з 2012 року готовий до введення в експлуатацію, про що свідчить подана ОСОБА_6 декларація про готовність обєкта до експлуатації. Проте вказана декларація була повернута Інспекцією ДАБК у Запорізькій області на підставі того, що ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 29 квітня 2013 року інспекції було заборонено здійснювати реєстрацію декларації про готовність до експлуатації обєкта нерухомості, розташованого на земельній ділянці ОСОБА_6 Також реєстраційній службі Токмацького

РУЮ у Запорізькій області було заборонено здійснювати державну реєстрацію будь-яких речових прав на новостворене майно будівлю на вказаній земельній ділянці. 25 березня 2013 року ухвалою Василівського районного суду Запорізької області на земельну ділянку, на якій позивач збудував будинок накладено арешт.

Позивач зазначає, що на час укладання та виконання умов договору про сумісну діяльність, впевнившись у законному володінні ОСОБА_6 земельною ділянкою, він здійснив будівництво двоповерхового будинку на всі заощаджені ним на протязі багатьох років кошти, бо не має власного житла.

Позивачем, як представником ОСОБА_6, на її імя були отримані вихідні дані для будівництва, відповідно до вимог ст.29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до положень ст.34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» на імя ОСОБА_6 була зареєстрована Декларація про початок виконання будівельних робіт за № ЗП 4 в Інспекції ДАБК у Запорізькій області, а тому у позивача, як він вказує у позові, на підставі договору про сумісну діяльність були наявні усі права на виконання будівельних робіт по зведенню житлового будинку. Таким чином, позивач, як громадянин України, на законних підставах, відповідно до закону, скористався своїм конституційним правом, задекларованим ст.47 Конституції України.

На теперішній час рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 13 червня 2014 року, залишеним без змін судом апеляційної інстанції, задоволено позов ТУ ДСА України в Запорізькій області, визнано недійсним Держакт на право власності на земельну ділянку на імя ОСОБА_6, зобовязано повернути вказану вище земельну ділянку користувачеві ТУ ДСА в Запорізькій області.

Доля збудованого на земельній ділянці будинку у рішенні не вирішувалася; не визначено механізм повернення земельної ділянки та механізм повернення позивачу коштів, витрачених ним на будівництво, тому позивач звернувся з вказаним позовом до суду з метою захисту своїх прав та вкладених ним у будівництво коштів, посилаючись на ст.41, 47, 48 Конституції України, ст.ст.29, 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст.ст.11, 16, 181, 328, 321, 316, 319, 331, ч.2 415 ЦК України, Постанову Пленуму Верховного Суду України №7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» просить задовольнити його вимоги.

Крім того, посилаючись на ч.3 ст.61 ЦПК України, позивач зазначає, що ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 07 жовтня 2014 року встановлено, що: «Двоповерхова будівля, збудована на спірній ділянці, відповідно до норм діючого законодавства, є незавершеним будівництвом. У теперішній час декларація про готовність обєкта до експлуатації не може бути зареєстрована, оскільки ухвалою Василівського районного суду … інспекції державного архітектурно-будівельного контролю … заборонено здійснювати реєстрацію вказаної декларації». Позивач вважає, що судом апеляційної інстанції встановлений той факт, що він є власником матеріалів і обладнання, тощо, які були використані в процесі будівництва ним двоповерхового будинку.

Позивач вказує, що він виконав свої зобовязання за договором про сумісну діяльність; на теперішній час ступінь будівельної готовності спірного житлового будинку складає 90%; відповідно до звіту про незалежну оцінку нерухомого майна від 27 жовтня 2014 року його ринкова вартість складає 1 596 300 грн.

Відповідач ОСОБА_6 порушила умови договору, не внесла 10 000 грн., що передбачено п.2.1 договору та порушила ряд інших пунктів угоди: п.п.3.2. п.3, відповідно до якого зобовязувалася надати земельну ділянку під будівництво жилого будинку, здати в експлуатацію жилий будинок, зазначений в п.1 , до 01 березня 2013 року.

У звязку з невиконанням ОСОБА_6 умов договору про сумісну діяльність, а також відмовою Інспекції ДАБК у реєстрації декларації про готовність обєкта до експлуатації внаслідок судових заборон, позивач пропонував ОСОБА_6 звернутися до Інспекції ДАБК з повідомленням про зміну даних у декларації про початок виконання будівельних робіт на

нього, оскільки саме позивач є фактичним та єдиним забудовником та єдиною особою, що здійснювала фінансування будівництва. Відповідачка на цю пропозицію погодилася та зверталася у жовтні 2014 року до інспекції ДАБК із повідомленням про заміну даних у зареєстрованій декларації про початок виконання будівельних робіт від 23 лютого 2012 року. Листом департаменту ДАБК від 07 листопада 2014 року №2640 ОСОБА_6 було відмовлено у зміні даних в декларації, що мотивовано необхідністю звернення з цього питання від нового замовника. Позивач, як новий замовник, звернувся до ОСОБА_7 ДАБК із повідомленням про зміну даних у зареєстрованій декларації про початок виконання будівельних робіт, але листом від 20 листопада 2014 року позивачу було також відмовлено у внесенні відповідних змін, що мотивовано судовою забороною (ухвала Василівського районного суду від 05 листопада 2014 року № 328/3490/14-ц). Таким чином, всі намагання позивача захистити свої права в позасудовому порядку на новостворене майно незавершену будівництвом будівлю житлового будинку, виявилися марними. Позивач вказує, що існування будь-яких судових спорів між ТУ ДСА України в Запорізькій області та ОСОБА_6, незалежно від їх змісту та результатів, не повинні порушувати його права.

Представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив задовольнити повністю, з підстав, вказаних у позовній заяві на підставі досліджених судом доказів.

Відповідач ОСОБА_6 суду неодноразово надавала письмові пояснення та заяви про визнання нею заявлених позовних вимог та з проханням розглядати справу без її участі, за участю представника ОСОБА_8 (а.с.228-229 т.1, а.с.203 т.2). Відповідач зазначала, що вона дійсно не виконала умов п.п.1, 3.2 п.3, п. 2.1 договору, укладеного з позивачем з незалежних від неї причин. Вона не надала позивачу 10 000 грн. В 2012 року нею до Інспекції ДАБК у Запорізькій області була подана декларація про готовність обєкта до експлуатації, проте вона була повернута у звязку з тим, що ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 29 квітня 2013 року інспекції було заборонено здійснювати реєстрацію декларації про готовність до експлуатації обєкта нерухомості, розташованого на її земельній ділянці; Реєстраційній службі Токмацького РУЮ у Запорізькій області було заборонено здійснювати державну реєстрацію будь-яких речових прав на новостворене майно будівлю, розташовану на вказаній земельній ділянці. 25 березня 2013 року ухвалою Василівського районного суду Запорізької області на земельну ділянку, на якій ОСОБА_5 збудував вказаний двоповерховий будинок, було накладено арешт. У 2014 році ОСОБА_5 запропонував їй звернутися до Інспекції ДАБК з повідомленнями про зміну даних у декларації про початок виконання будівельних робіт з «ОСОБА_6М.» на «ОСОБА_5Г.», оскільки саме позивач є фактичним забудовником та єдиною особою, що здійснювала фінансування будівництва, на що вона погодилася та в жовтні 2014 року зверталася до Інспекції ДАБК з повідомленням про зміну даних у зареєстрованій декларації про початок виконання будівельних робіт від 23 лютого 2012 року. ОСОБА_7 ДАБК у Запорізькій області від 07 листопада 2014 року №2640 їй було відмовлено у зміні даних в декларації, що було мотивовано подачею повідомлення не належним субєктом. ОСОБА_5, як новий замовник, звернувся до ОСОБА_7 з повідомленням про зміну даних у зареєстрованій декларації про початок виконання будівельних робіт, але листом від 20 листопада 2014 року йому було також відмовлено у внесенні змін в декларацію, що було мотивовано наявністю ухвали Василівського районного суду Запорізької області від 05 листопада 2014 року, якою було заборонено здійснення реєстрації будь-яких повідомлень, декларацій, що стосуються незавершеної будівництвом будівлі за вказаною адресою.

Судом було відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову (а.с.166, 239 т.2; а.с.120 т.4) та в затвердженні мирової угоди, укладеної позивачем та відповідачем (а.с.131-133, 137-138 т.4).

Представник відповідача ОСОБА_8 у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином та своєчасно, про що у справі є його розписка про отримання судової повістки. До початку судового засідання причин неявки суду не повідомив. Після початку судового засідання на електронну адресу суду надійшла

заява відповідача ОСОБА_6 про відкладення розгляду справи у звязку неможливістю явки її представника ОСОБА_8 у судове засідання за станом здоровя та заява самого ОСОБА_8, датована 17 лютого 2016 року , про неможливість його явки у судове засідання за станом здоровя, при цьому жодного документального підтвердження хвороби ОСОБА_8 та неможливості його явки у судове засідання з поважної причини, суду не надано. Оскільки в аналогічних випадках, що мали місце раніше під час розгляду справи в суді, коли ОСОБА_9 повідомляв про неможливість його явки у судові засідання, без надання медичних документів про його хворобу, а на запити суду були отримані повідомлення з медичних установ м.Токмак Запорізької області, де проживає ОСОБА_8, про те, що він не перебував на амбулаторному чи стаціонарному лікуванні у дати проведення судових засідань по цій справі, суд вважає, що ці обставини свідчать про зловживання представником відповідача ОСОБА_8 його процесуальними правами, а його дії вказують на умисне затягування розгляду справи.

За наявності у справі заяви відповідача ОСОБА_6 про розгляд справи без її участі та викладення у письмовому вигляді її позиції щодо заявлених позовних вимог, суд вважає можливим розгляд справи без участі відповідача ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_8, у звязку з відсутністю підстав, передбачених ст.169 ЦПК України, для відкладення розгляду справи.

Під час судових засідань, коли представник відповідача ОСОБА_8 був присутнім в суді, надавав пояснення по суті справи, заявляв про те, що він позовні вимоги підтримує та просив їх задовольнити повністю. Суду надавав свої письмові пояснення (а.с.225 т.1), у яких зазначав, що договір укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 має законну силу та відповідає вимогам законодавства; ОСОБА_6 не внесла 10 000 грн. на будівництво будинку відповідно до умов договору від 27 липня 2010 року, який був сторонами добровільно розірваний та складений договір №2 від 27 липня 2010 року, відповідно до положень ст.413-417 ЦК України, при цьому ОСОБА_10 відмовилася володіти, користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою площею 0,10 га, яку передала забудовнику ОСОБА_5 для будівництва житлового будинку. ОСОБА_6 не оспорює позову ОСОБА_5 та його права власності на будівельні матеріали та обладнання, використані для будівництва. ОСОБА_5 зобовязується щомісячно оплачувати ОСОБА_6 платежі за користування земельними ділянками, сплатити податки, збори, передбачені законодавством. Договір від 13 серпня 2010 року сторони не припиняли. Просив суд визнати за позивачем право власності на будівельні матеріали та обладнання, на вказані вище житловий будинок та земельну ділянку.

Представники третьої особи ТУ ДСА України в Запорізькій області: ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, проти заявлених позовних вимог заперечували та просили відмовити у задоволенні позову у звязку з його недоведеністю та необґрунтованістю, відсутністю законних підстав для його задоволення, посилаючись на: положення ст.ст.182, 311 ЦК України; ст.360-7 ЦПК України; правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 05 лютого 2014 року по справі № 6-131цс13; Постанову Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року; Закон України «Про державну реєстрацію права на нерухоме майно та їх обтяжень»; Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, право власності на новостворене нерухоме майно; ст.1 Закону України «Про архітектурну діяльність»; ст.4 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла, операціях з нерухомістю»; ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Представниками третьої сторони заявлено про те, що договір про сумісну діяльність викликає сумнів в його достовірності, в частині того, що він дійсно був укладений у 2010 році, як про це в ньому зазначено. Посилання позивача на понесені особисто ним всі витрати на будівництво не підтверджені

наданими суду документами, з яких видно, що свідок по цій справі - ОСОБА_11 сплачувала кошти за виготовлення проектної документації, її ж прізвище та ініціали, а також ОСОБА_12 зазначені і в чеках про придбання будівельних матеріалів

Представник третьої особи Токмацького районного суду Запорізької області ОСОБА_13 у судове засідання не зявилася, причини неявки суду не повідомила. За повідомленням представника третьої особи - ТУ ДСА України в Запорізькій області ОСОБА_4, ОСОБА_13 перебуває у відрядженні. Оскільки суду не надано документального підтвердження наявності поважної причини неявки представника третьої особи Токмацького районного суду Запорізької області, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст.169 ЦПК України та вважає можливим розгляд справи без участі представника вказаного суду. У судових засіданнях, що відбувалися раніше по цій справі, представник Токмацького районного суду Запорізької області ОСОБА_13 проти вимог позивача також заперечувала з аналогічних підстав та просила відмовити в їх задоволенні.

Представник третьої особи Токмацької міської ради Запорізької області у судове засідання не зявився, у справі є заява про розгляд справи без участі представника вказаного органу самоврядування.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснив, що він продавав товари для будівництва спірного будинку, яке вів ОСОБА_5 Останньому допомагала в будівництві дочка ОСОБА_11 купувала матеріали, контролювала будівельників та інш.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що він весною чи восени 2012 року, приблизно 3-4 місяці неофіційно працював різноробочим на будівництві спірного будинку, разом з іншими працівниками. За роботу йому платив готівкою ОСОБА_5, який особисто контролював будівництво. Інколи на будівництво приходила дочка останнього ОСОБА_11, яка теж наглядала за будівництвом. Коли він пішов з будівництва, будівля була зведена, лишалося виконати лише внутрішні оздоблювальні роботи.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що вона є дочкою позивача, є само зайнятою особою та практикуючим адвокатом. Відповідач ОСОБА_6 раніше, до призначення її на посаду судді Токмацького районного суду Запорізької області, працювала її помічником та вони мали добрі стосунки. З її ініціативи, у звязку з тим, що батько не мав власного житла, але мав кошти на будівництво, у 2010 році її батько уклав договір з ОСОБА_6 про сумісну діяльність. Текст договору готувала вона. За умовами договору, який був підписаний її батьком та ОСОБА_6, остання повинна була надати свою земельну ділянку, належну їй на підставі Державного акту про право власності за адресою: м.Токмак, вул.Леніна ( р-н буд. №28) ОСОБА_5 під забудову житлового будинку, кошти в сумі 10 000 грн. та отримати у будинку одну кімнату для проживання, а ОСОБА_5 повинен був отримати у власність весь будинок. Оскільки земельна ділянка належала на праві власності ОСОБА_6 на підставі Державного акту, тому всі документи на будівництво оформлювалися на її імя, саме вона значилася забудовником будинку. ОСОБА_6 не вкладала грошей у будівництво, фактично забудовником є її батько, який ніс витрати зі своїх коштів на будівництво та оплату оформлення документації. Вона, як донька позивача, приймала безпосередню участь та допомагала батькові: купувала матеріали необхідні для будівництва будинку, замовляла та оплачувала проектну та іншу документацію, яка була необхідна для будівництва. Таким чином, організаційно допомагала батькові, оскільки будівництво мало великий обєм і батькові було важко справлятися самому у його віці. Документально передача земельної ділянки від ОСОБА_6 в користування під забудову ОСОБА_5 не оформлялася, про це зазначено лише у договорі про сумісну діяльність. Будівництво велося за допомогою залучених спеціалістів та техніки. Іноді у купівлі матеріалів їй допомагав її колишній чоловік ОСОБА_12, з яким вона має спільних дітей та нормальні стосунки. Представнику ТУ ДСА України - ОСОБА_4 було відомо про це будівництво, бо вона особисто цікавилася, що за обєкт будується, проте претензій ніяких на час здійснення будівництва не було. Документи про витрати на будівництво частково зберігаються у неї. З березня 2013 року

вона особисто купувала матеріали у гіпермаркеті «Епіцентр» у м.Запоріжжя. На теперішній час житловий будинок готовий до введення в експлуатацію. Вирішити питання про заміну забудовника її батько не зміг внаслідок судових заборон, тому вимушений був звернутися до суду за захистом своїх прав. ОСОБА_6 повідомила всі органи про те, що вона не має відношення до будівництва спірного будинку.

Вислухавши пояснення учасників процесу, свідків, експерта, дослідивши матеріали справи та надані суду докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві, що встановлено ч.1 ст.20 ЦК України, ст.ст.3 та 4 ЦПК України.

Відповідно положень ст.10, ст..60 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються суду сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Правовідносини, з приводу яких позивач звернувся до суду, регулюються Конституцією України, Цивільним Кодексом України, Земельним Кодексом України, Законами України: «Про основи містобудування», «Про архітектурну діяльність» , «Про землеустрій» , іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до вказаних нормативно-правових актів питання щодо здійснення будівництва обєктів нерухомості, у даному випадку житлового будинку, врегульовані особливим чином та вимагають дотримання певних правил, умов та процедур.

Відповідно до ст.ст. 202, 203, 205, 208 ч.1 п.4, 210 ч.1 ЦК України правочин, щодо якого встановлена письмова форма та який підлягає державній реєстрації є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом. Набуття права власності за договором передбачено ст.334 ЦК України.

Ст.ст.525, 526, 626-629 ЦК України визначають поняття договору, свободу сторін при його укладенні та обовязковість для виконання сторонами.

Судове рішення за загальним правилом, не є підставою виникнення права власності. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Одним із способів захисту права власності є визнання права власності в порядку ст.392 ЦК України, проте передумовою для застосування цієї норми є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником.

Частиною 2 ст. 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності. Таким чином, підлягає доказуванню, правомірність набуття права власності, що включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

На обєкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК виникає з дня державної реєстрації, що передбачено ст. 182 ЦК України, а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін.

Для набуття набувачем права власності на майно і з іншого боку припинення права власності на цей обєкт у відчужувача майна необхідна наявність таких складових: укладення договору, виконання договору та у визначених законом випадках державна реєстрація. Право власності на житловий будинок набувається в порядку, який був чинним на час завершення його будівництва.

Судом встановлено, що 27 липня 2010 року між фізичними особами - громадянами:

ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір про спільну діяльність, копія якого є у справі (т.1 а.с.11, 214-214). Доказів того, що сторони цього договору є членами однієї сім`ї суду не надавалося та про це не заявлялося.

Загальні положення про спільну діяльність регулюються положеннями ст.ст. 1130, 1131 ЦК України. Укладений сторонами договір відповідає вимогам вказаних норм.

Як видно з умов цього договору сторони домовилися про здійснення спільної діяльності по фінансуванню та будівництву двоповерхового житлового будинку на земельній ділянці, що знаходиться за адресою: Запорізька область, м.Токмак, вул.Леніна (район буд.28), належній на праві власності ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯИ №723133 від 21 червня 2010 року. Спільна діяльність направлена на досягнення мети будівництва двоповерхового житлового будинку. Сторони зобовязалися діяти спільно, шляхом обєднання: грошових коштів, майна, трудових зусиль, надаючи один одному фінансову, організаційну та технічну допомогу. Зобовязання щодо безпосереднього будівництва за договором взяв на себе ОСОБА_5 Після введення будинку в експлуатацію та реєстрації права власності на окремі квартири за усіма сторонами договору, ОСОБА_6 зобовязалася на праві власності прийняти кімнату загальною площею 16 кв.м. та передати ОСОБА_5 у власність житловий будинок загальною площею приблизно 400 кв.м. За умовами пунктів 2, 3 договору ОСОБА_6 повинна були внести грошовий внесок 10 000 грн. за вказану кімнату протягом 3-х банківських днів з дня укладення договору готівкою; надати земельну ділянку під будівництво будинку, здати будинок в експлуатацію до 01 березня 2013 року. ОСОБА_5 повинен був внести 500 000 грн. за будівництво будинку. ОСОБА_6 зобовязалася після отримання акту вводу в експлуатацію та повної оплати, зареєструвати право власності на житловий будинок, відповідно до діючого законодавства. Відповідальність сторін за цим договором, передбачена п.5 договору.

Відповідно до декларації про початок виконання будівельних робіт № ЗП 08120285, зареєстрованої 23 лютого 2012 року (а.с.217-223 т.1) копія якої є у справі, замовником будівництва житлового будинку по вул.Леніна (район будівлі №28) у м.Токмак Запорізької області зазначена ОСОБА_6. У п.4 Декларації «Інформація про генерального підрядника» зазначено - ПП ВКФ «Енком» (а.с.218 т.1). Свідоцтво про реєстрацію підрядника як платника податку на додану вартість від 20 травня 2002 року було надано після клопотання експерта представником позивача (а.с.7, 10 т.3)

16 квітня 2013 року на адресу ОСОБА_6 Інспекцією ДАБК у Запорізькій області було повернуто декларацію про готовність обєкта до експлуатації будівництва житлового будинку, у звязку з порушеннями при її заповненні; при цьому зазначено про накладення арешту на земельну ділянку за ухвалою суду (а.с.43 т.1)

Відповідно до звіту про незалежну оцінку нерухомого майна, наданого до позовної заяви ОСОБА_5 (а.с.28-29 т.1), складеного на замовлення приватних осіб: ОСОБА_6 та ОСОБА_5, станом на 27 жовтня 2014 року вартість нерухомого майна двоповерхового житлового будинку по вул.Леніна, буд.№26 у м.Токмак Запорізької області, без врахування ПДВ, становить 1 596 300 грн.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 29 квітня 2013 року у цивільній справі за позовом ТУ ДСА України у Запорізькій області ( провадження № 2/311/484/2013, 2/311/7/2014, справа № 11/1226/13-ц;) було задоволено заяву ТУ ДСА України в Запорізькій області про забезпечення позову, заборонено інспекції ДАБК у Запорізькій області здійснювати реєстрацію декларації про готовність до експлуатації обєкта нерухомості, розташованого на вказаній вище земельній ділянці, забудовником якого є ОСОБА_6; заборонено реєстраційній службі Токмацького РУЮ у Запорізькій області здійснювати реєстрацію будь-яких прав на новостворене нерухоме майно на цій же земельній ділянці; накладено арешт на будівлю, розташовану на цій же земельній ділянці (а.с.12-13 т.1). По тій же цивільній справі 25 березня 2013 року також було накладено арешт на земельні ділянку (а.с.14 т.1).

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 13 червня 2014 року

(справа № 311/1226/13-ц, провадження №2/311/7/2014) задоволено позов ТУ ДСА України в Запорізькій області. Скасовано пункт 1 рішення сесії Токмацької міської ради Запорізької області від 27 травня 2010 року №17 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0.1000 га. по вул.Леніна (район буд.28) ОСОБА_6 Скасовано пункт 2 рішення сесії Токмацької міської ради Запорізької області від 27 травня 2010 року №17 в частині передачі у власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: Запорізька область, м.Токмак, вул.Леніна (район буд.28), з кадастровим номером :01:011:0251. Визнано недійсним Державний акт серія ЯИ №723133 (копія є у справі а.с.39 т.1), виданий на підставі рішення сесії Токмацької міської ради від 27 травня 2010 року №17 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:011:0251 площею 0,1000 га. на ім'я ОСОБА_6 Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на вказану земельну ділянку. Задоволено вимоги про повернення земельної ділянки користувачеві ТУ ДСА України в Запорізькій області, а Державного акту серія ЯИ №723133 - Відділу Державного земельного агентства у Токмацькому районі Запорізької області (а.с.15-21, 131-142 т.1). Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 07 жовтня 2014 року (а.с.22-27, 143-153 т.1), ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року (а.с.154155 т.1) вказане судове рішення суду першої інстанції залишено без змін, воно є чинним на теперішній час, тому відповідно до ст.14 ЦПК України, є обовязковим для суду при вирішенні цієї справи.

15 жовтня 2014 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ТУ ДСА України в Запорізькій області до ОСОБА_6, за участю третіх осіб: Токмацького районного суду Запорізької області, Токмацької міської ради Запорізької області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (а.с.33 т.1). При розгляді цієї цивільної справи (№ 328/3490/14-ц) 05 листопада 2014 року було винесено ухвалу (а.с.34 т.1) про забезпечення позову, якою заборонено органам ДАБК здійснювати реєстрацію будь-яких повідомлень, декларацій, які стосуються незавершеної будівництвом будівлі на земельній ділянці, вказаній вище, декларації про готовність до експлуатації обєкту нерухомості на ній.

07 листопада 2014 року на адресу ОСОБА_6 ОСОБА_7 ДАБІ у Запорізькій області було направлено листа за результатами розгляду повідомлення про зміну даних у зареєстрованій декларації про початок виконання будівельних робіт від 23 лютого 2012 року, яким було відмовлено у зміні даних, що мотивовано недостатністю інформації для реєстрації відповідного документа та невірним складенням документа (а.с.30 т.1).

До позовної заяви позивачем надано копію повідомлення про зміну даних у зареєстрованій декларації про початок виконання будівельних робіт (а.с.31 т.1) , складену від імені ОСОБА_5, зі змісту якої неможливо встановити дату її складання та подання до ОСОБА_7 ДАБІ у Запорізькій області. 20 листопада 2014 року на адресу ОСОБА_5 було направлено відповідь про розгляд його повідомлення (а.с.32 т.1), та було відмовлено у зміні даних у зареєстрованій декларації про початок виконання будівельних робіт від 23 лютого 2012 року № ЗП 4, що мотивовано судовою забороною.

До позову суду було надано та досліджено в судовому засіданні:

-копію технічного паспорта від 04 квітня 2013 року на садибний (індивідуальний) житловий будинок №26 по вул.Леніна у м.Токмак, виготовлений на замовлення ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с.35-38, 207-213 т.1);

-договір №101 від 01 жовтня 2010 року (а.с.53 т.1), відповідно о якого ПП «Майстерня архітектора ОСОБА_1» в особі ОСОБА_16 та ОСОБА_11 (свідок у цій справі) уклали договір на виконання робочого проекту індивідуального житлового будинку за адресою: м.Токмак, вул.Леніна 28а (архітектурно-будівельна частина та генплан). До договору надані копії розписок ОСОБА_16 про отримання від ОСОБА_11О.(свідка по справі) оплати за виконання робочого проекту будинку у м.Токмак по вул.Леніна 28 а (а.с.54-55 т.1).

-З копії акту позапланової перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, Держстандартів і правил від 19 квітня

2013 року, складеного в присутності ОСОБА_11, як представника особи, яка перевіряється ОСОБА_6, що отримала примірник акту, видно, що обєктом перевірки був житловий будинок у м.Токмак по вул.Леніна (а.с.40 т.1). У акті були вказані порушення щодо зміни особи головного архітектора;

-акт санітарно-епідеміологічного обстеження обєкту, граничного з вказаним будинком від 21 травня 2014 року (а.с.41 т.1);

-повідомлення на адресу ОСОБА_6 (а.с.42 т.1) від 01 квітня 2013 року відділу розвитку інфраструктури міста Токмацької міської ради про те, що після прийняття в експлуатацію, будинку, зведеному на земельній ділянці по вул.Леніна (р-н буд.28) буде присвоєна поштова адреса вул.Леніна,26;

-витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 26 березня 2013 року (а.с.44 т.1), відповідно до якого оцінка земельної ділянки становила 101 200 грн.;

-технічний висновок результатів обстеження конструкцій житлового будинку по вул.Леніна,26 у м.Токмак та встановлення ступеня його будівельної готовності від 27 листопада 2014 року (а.с.193-206 т.1), відповідно до якого ступінь будівельної готовності будівлі становить 86,2%.

На підтвердження придбання будівельних матеріалів та інших товарів, позивачем та його представником суду надано: фіскальні чеки, видаткові накладні, копії товарних чеків, актів закупки, розписки про отримання грошей фізосіб, за період травень 2010 року (а.с.56 т.1); квітень, травень, червень, серпень, вересень, жовтень, грудень 2011; січень, лютий , березень, квітень ( в т.ч. про купівлю свідком ОСОБА_11О.) (а.с.58,80-84 т.1); червень, липень, серпень, вересень , жовтень, листопад, грудень 2012 року; січень 2013 року - копії яких є у справі (а.с.45-52, 57-т.1); комерційні пропозиції (травень 2012 року на замовлення ОСОБА_11 (а.с.85-92 т.1)

Ухвалою суду (а.с.235 т.1) за клопотанням представника позивача було призначено судову будівельно-технічну експертизу.

Для її проведення також надавалися позивачем додаткові матеріали (а.с.56, 138 т.3) та технічна документація, які направлялися експерту за його клопотанням. Відповідно до висновку №3-15 судової-будівельно-технічної експертизи від 04 вересня 2015 року (т.5 а.с.1-8) вартість будівельно-монтажних робіт , відповідно до Державних будівельних норм ( далі ДБН) , виконаних в процесі будівництва в 2012-2013 роках новоствореного нерухомого майна обєкта незавершеного будівництва житлового будинку, що розташований на вказаній вище земельній ділянці, відповідно до кошторисної документації (додаток №2) складає (з урахуванням ПДВ) 1 188 662 грн.. Перелік, кількість та вартість будівельних матеріалів, механізмів та іншого обладнання, відповідно до ДБН, які були використані в процесі зазначеного будівництва, відповідно до кошторисної документації, експертом наведено в підсумковій відомості ресурсів до Локального кошторису №2-1-1 (додаток №5 а.с. 62-86 т.5). Загальна вартість будівельних матеріалів, механізмів та іншого обладнання, відповідно до кошторисної документації складає ( з урахуванням ПДВ) 747 787 грн.

Експерт ОСОБА_17, викликаний для розяснення експертного висновку за клопотанням представника позивача, пояснив, що у додатку №5 не визначена вартість цементу, оскільки з наданих йому матеріалів було видно, що не цемент, а бетонна суміш привозилася у міксерах з м.Запоріжжя по 3-5 куб.м, тому він враховував вартість не цементу, а бетонної суміші. До кошторису він включав лише встановлені конвектори та світильники, те що перебувало в коробках та не було встановлено, до кошторису він не включав. Використання бутового каменю у фундаменті він не зазначав, бо його наявність в документах не була вказана, а розбирання фундаменту для зясування його складових він не здійснював, в актах прихованих робіт бутовий камінь вказаний не був. Вказівка у висновку не «м.Токмак», а «смт.Токмак» є опискою. При складанні висновку він використовував програмне забезпечення, ліцензії на яке не має.

Таким чином, з наданих суду доказів та матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали договір про сумісну діяльність, вказаний вище, зміст та форма якого

відповідають нормам чинного законодавства. Проте сторони цього договору, маючи намір втілити його та виконати свої зобовязання для досягнення спільної мети будівництва житлового будинку, не дотрималися встановлених законодавством вимог, які були обовязковими для них.

Відповідно до ст.181 ЦК України до нерухомих речей належать земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. До обєктів нерухомого майна ЦК України віднесено як земельні ділянки, так і житлові будинки.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 р. у справі № 6-168цс12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як обєкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. До майнових обовязків належать, зокрема, договірні зобовязання майнового характеру, …, обовязки щодо вчинення певних дій стосовно майна, передбачених законом або договором, та на інших підставах.

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та з урахуванням характерних ознак незавершеного будівництва обєкт будівництва (обєкт незавершеного будівництва) це нерухома річ особливого роду: фізичне її створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких субєктивних майнових, а також зобовязальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

При вирішенні питання про виникнення, зміну та припинення субєктивних цивільних прав стосовно обєкта незавершеного будівництва необхідно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами, а також те, що окремі способи набуття права власності можуть використовуватись лише суворо визначеними субєктами.

Аналіз положень ст.331 ЦК України у системному звязку з нормами ст..ст.177179, 181, 182, 334 ЦК України, ч.3 ст.3 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно, в тому числі і обєкт незавершеного будівництва, як обєкт цивільних прав, виникає з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року №1243 - державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті обєкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» об'єктами нерухомого майна є житлові будинки. Ст.2 цього Закону встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Так, відповідно до п.2 ч.1 ст.4 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ( в ред.., яка була чинною і на час укладення договору між сторонами і на теперішній час) обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним особам, в тому числі право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Відповідно до ч.3 ст.3 цього ж Закону ( в ред. чинній і на момент укладення договору між сторонами і на теперішній час) права на нерухоме майно, які підлягають державній

реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Ст.19 ч.1 п.1 цього ж Закону встановлює, що державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст.1 ч.1 п.4 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», на який посилається позивач та який був прийнятий 17 лютого 2011 року і набрав чинності з 12 червня 2011 року, замовником є фізична … особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

Відповідно до ч.2 ст.26 цього Закону суб'єкти містобудування зобов'язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об'єктів. Частина 4 цієї ж статті передбачає, що право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок, у порядку визначеному п.5. Право на виконання будівельних робіт, відповідно до ст.34 має саме замовник…після виконання умов, визначених ч.1 цієї статті. За умовами ч.2 документи, зазначені у частині першій цієї статті, що надають право на виконання будівельних робіт, є чинними до завершення будівництва.

Питання щодо права користування чужою земельною ділянкою для забудови врегульовано положеннями Глави 16-1 ЗК України. Зокрема, відповідно до ст. 102-1 ЗК право на таке користування виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися нею для забудови відповідно до положень ЦК України. З урахуванням вимог ЗК України, укладення таких договорів, їх умови, строки та права і обов'язки сторін за ними, а також підстави припинення регулюються главами 33 і 34 ЦК.

Главою 34 ЦК України передбачено лише договірний порядок встановлення суперфіцію. Судового порядку встановлення суперфіцію не передбачено. Договір про суперфіцій укладається лише з власником земельної ділянки та відповідно до норм ст. 182 ЦК, Законів України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та «Про державний земельний кадастр» суперфіцій підлягає державній реєстрації.

При укладенні договору про сумісну діяльність його сторони - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 хоча і домовилися про те, що ОСОБА_6 надає земельну ділянку під будівництво житлового будинку (п.3.2. договору) ОСОБА_5, проте вони не здійснили, відповідно до вказаних вище норм законодавства укладення у письмовому вигляді договору суперфіцію, не здійснили його державної реєстрації.

Оскільки доказів того, що ОСОБА_5 на час початку та здійснення будівництва спірного обєкту був власником або користувачем земельної ділянки, на якій розміщений цей спірний обєкт суду не надано, у справі вони відсутні.

З пояснень сторін та свідка ОСОБА_11, матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не було дотримано, умов договору про сумісну діяльність щодо передачі земельної ділянки відповідачкою під забудову позивачу відповідно до вимог чинного законодавства, а саме ними не було укладено договору суперфіцію та не було здійснено його державної реєстрації.

З цієї причини ОСОБА_5 не набув прав користувача земельної ділянки, тому підстав для здійснення ним будівництва на земельній ділянці, що йому не належала ні на праві власності, ні на праві користування за договором суперфіцію, він не мав та не може мати статусу забудовника. Визнання особи забудовником у судовому порядку діючим цивільним законодавством України не передбачено.

Таким чином, недотримання сторонами вказаних обовязкових вимог законодавства щодо передачі земельної ділянки під забудову від власника земельної ділянки іншій особі, відсутність законних підстав для здійснення забудови вказаної земельної ділянки у ОСОБА_5 унеможливлює задоволення вимог позивача в частині визнання його забудовником вказаного незавершеного будівництвом обєкта.

За змістом ст. 17 ЗК України земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину в приватну власність, а тому участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, передбачених законом. У звязку із цим будівництво будинку на земельній ділянці, яка забудовнику не відводилась, не дає підстав для визнання за ним права власності на вже збудований будинок, про що зазначено і у Постанові Верховного Суду України від 16 травня 2012 року у справі № 6-42цс12.

Положення ч. 2 ст. 331 ЦК у системному звязку із положенням ст. 182 ЦК щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, не передбачає винятків. Всі обєкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації.

Щодо моменту виникнення права власності на новостворене нерухоме майно встановлені особливості, передбачені ч. 2 ст. 331 ЦК, відповідно до якої право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів регулюється відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461

Отже, моментом виникнення права власності на новостворене нерухоме майно є державна реєстрація, що також передбачено ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

П. 15 Постанови №5 Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам розяснено, що до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та обєкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК). У звязку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та обєкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку.

Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

У даному випадку між сторонами було укладено договір про сумісну діяльність.

Факт здійснення вказаного вище будівництва саме позивачем ОСОБА_5 ніким не оспорюється, хоча у справі є докази участі у будівництві шляхом придбання будівельних матеріалів та інших товарів, у здійсненні будівельних робіт - третіми особами, в тому числі допитами у справі свідками.

Наявність незавершеного будівництвом двоповерхового житлового будинку, вказаного вище, його вартість та ступінь готовності підтверджується: висновком судової будівельно-технічної експертизи, технічним паспортом, поясненнями сторін, іншими матеріалами справи. Відповідач ОСОБА_6 не оспорює право власності позивача на будівельні матеріали, обладнання та інше майно, яке використовувалося для будівництва ОСОБА_5 Проте визнання права власності на обєкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК чи іншими нормативними актами не передбачено. До такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 27 травня 2015 року №6-159цс15,

У цій цивільній справі ОСОБА_5, подавши позов про визнання за ним права власності як на майно, використане в процесі будівництва так і на обєкт незавершеного

будівництва - не є власником обєкта нерухомості, а бажає ним стати, щоб спростити чи уникнути встановленої законодавством досить тривалої в часі та фінансово затратної процедури оформлення прав на це майно. Оскільки набуття права власності регулюється окремими нормами і позов у цій справі поданий формально не для визнання, а для набуття права власності, він не може бути задоволений.

Визнання відповідачем ОСОБА_6 позовних вимог не є підставою для їх задоволення. Доводи представника відповідача ОСОБА_8 про те, що відповідач передала земельну ділянку під забудову позивачу чи відмовилася від свого права на земельну ділянку свого підтвердження належними та допустимими доказами - у судовому засіданні не знайшли. Доводи ОСОБА_8 про існування інших договорів між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, окрім договору про сумісну діяльність від 27 липня 2010 року, також свого підтвердження не знайшли, суду такі договори не надавалися та у справі вони відсутні. Вимоги про визнання права власності за позивачем на земельну ділянку, вказану вище, про що у своїх поясненнях просив ОСОБА_8 у цій справі не заявлялися позивачем та не вирішувалися судом.

Посилання представника позивача на те, що ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 07 жовтня 2014 року встановлено той факт, що ОСОБА_5 є власником матеріалів і обладнання, тощо, які були використані в процесі будівництва позивачем двоповерхового будинку є помилковим трактуванням змісту цієї ухвали. Цією ухвалою (а.с.143153 т.1) було відхилено апеляційні скарги, в тому числі і ОСОБА_5 та залишено без змін рішення Василівського районного суду Запорізької області від 13 червня 2014 року (а.с.131-141 т.1).

Таким чином, підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 і в частині визнання за ним права власності на вказане ним у позовній заяві майно - суд не вбачає.

Відповідно до положень ст..88 ЦПК України судові витрати по цій справі суд покладає на позивача у звязку з відмовою в позові.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Цивільним Кодексом України, Земельним Кодексом України, Законами України: «Про основи містобудування», «Про архітектурну діяльність» , «Про державний земельний кадастр», «Про регулювання містобудівної діяльності», Постановою КМУ № 461 від 13 квітня 2011 року, ст.ст.10, 11, 57, 58, 59, 60, 88, 169, 208, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Василівський районний суд Запорізької області протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні, протягом того ж часу з дня отримання ними копії рішення.

Суддя Василівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_18