Справа № 464/9912/14 Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р.
Провадження № 22-ц/783/5404/16 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і Шеремети Н.О.,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю адвоката Роюк Л.І. - представника ОСОБА_4;

ОСОБА_5 і його представників ОСОБА_6 та ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 липня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу, в якому просив стягнути зі згаданого відповідача 259 256 грн. 58 коп. відповідно до договору позики, з яких 205 905 грн. основного боргу, 8 851 грн. 3 % річних та 44 500 грн. 58 коп. пені.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що він позичив відповідачу 15 900 доларів США, які останній мав повернути 08 квітня 2013 року, що підтверджується відповідною розпискою, однак у визначений договором термін і до даного часу відповідач цих коштів не повернув (т.1, а.с. 2-4).

У жовтні 2014 року відповідач ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, в якому просив суд визнати недійсною розписку, відповідно до якої він ніби-то позичив у ОСОБА_4 15 900 у.о. до 08 квітня 2013 року.

Позовні вимоги за зустрічним позовом обгрунтовувалися тим, що 13 квітня 2013 року ОСОБА_4 запропонував ОСОБА_5 зустрітися з метою передачі грошей для придбання мобільних телефонів. На зустріч ОСОБА_4 приїхав разом з ОСОБА_8 на автомобілі марки «Форд Мондео» та запропонував йому сісти в автомобіль для передачі коштів. Коли ОСОБА_5 сів в автомобіль, ОСОБА_4 під погрозами та психологічним тиском примусив написати його розписку про те, що він ніби-то позичив ОСОБА_5 15 900 у.о., яку ОСОБА_5 написав під диктовку не усвідомлюючи змісту викладеного. Просив визнати згадану розписку недійсною з підстав, що передбачені ст.ст. 230, 231 ЦК України. Крім того, звертав увагу на те, що у розписці відсутня дата її складання та зазначено 15 900 із позначкою «у.о.», що не підтверджує факту передачі 15 900 доларів США (т.1, а.с. 22-26).

Оскаржуваним рішенням первісний позов ОСОБА_4 частково задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 214 756 грн. боргу за договором позики, з яких - 205 905 грн. основного боргу та 8 851 грн. 3% річних.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В зустрічному позові ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним - відмовлено.

Вирішено питання судових витрат (т.2, а.с. 158-161).

Дане рішення оскаржив ОСОБА_5

Апелянт просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні його позовних вимог за первісним позовом у повному обсязі, а його зустрічний позов до ОСОБА_4 задовольнити, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Звертає увагу на те, що його батьки зверталися до правоохоронних органів з приводу погроз на їхню адресу зі сторони ОСОБА_4 та інших осіб, які вимагали у них гроші, які апелянт ніби-то позичив у них, в результаті чого 17.05.2013 року було відкрито кримінальне провадження та проводиться досудове розслідування за ст. 189 КК України, що (на думку апелянта) не було враховано судом.

Також звертає увагу на те, що його розписка не містить дати її написання, що є обов'язковим у відповідності до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15.

Вважає припущенням висновок суду про те, що зазначені у розписці цифри 15 900 з позначкою „у.о." ніби-то свідчать про те, що він позичив у ОСОБА_4 15 900 доларів США, які останній і просив стягнути з нього (т.2, а.с. 165-173).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і його представників на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В суді апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_5 уточнив, що просив визнати недійсною його розписку, відповідно до якої він ніби-то позичив у ОСОБА_4 15 900 у.о. до 08 квітня 2013 року, як правочин, який було вчинено ним саме під впливом насильства, тобто - з підстав, що передбачені ст. 231 ЦК України.

Частиною 1 ст. 231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Як вбачається з вище наведеного, саме на позивача (в даному випадку - на ОСОБА_5.) покладається обов'язок доказати наявність причинно-наслідкового зв'язку між насильством, здійсненим щодо нього, та вчиненням ним правочину (написанням боргової розписки), тобто - насильство повинно передувати вчиненню правочину і його вчинення є як наслідок здійснення насильства.

В той же час, сам ОСОБА_5 з приводу застосування насильницьких дій щодо нього до правоохоронних органів взагалі не звертався - доказів про це до суду подано не було.

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_9 і ОСОБА_10 (батьків ОСОБА_5.) на ім'я начальника Сихівського РВ ЛМУ УМВСУ у Львівській області від 17.05.2013 року, вперше погрози на їхню адресу ними було отримано 15.05.2013 року (т.1, а.с. 27-28), тобто - більше, ніж через місяць після написання ОСОБА_5 боргової розписки (по його ж версії).

За наведених обставин вище згадана заява батьків ОСОБА_5 від 17.05.2013 року не може бути належним та допустимим доказом про вчинення ОСОБА_5 13.04.2013 року (по його ж версії) правочину (написання боргової розписки) внаслідок застосування до нього фізичного чи психічного тиску, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині до уваги прийматися не можуть.

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року по справі № 6-1967цс15 висловлено правову позицію, згідно з якою розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів: тобто - дана правова позиція стосується справи у якій спірні правовідносини є відмінними від правовідносин, які є у даній справі.

З письмової розписки вбачається, що ОСОБА_5 (як позичальник) позичив у ОСОБА_4 (як позикодавця) 15 900 у.о. до 08 квітня 2013 року (т.1, а.с. 7).

Факт власноручного написання боргової розписки ОСОБА_5 не оспорюється і в силу норми ч.1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає.

За вище наведених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що з урахуванням визнання ОСОБА_5 факту написання ним боргової розписки, відсутність дати складання цієї розписки - за наявності всіх інших умов - не несе за собою негативних правових наслідків і не може бути правовою підставою для визнання цього правочину недійсним, а вище згадана правова позиція Верховного Суду України у постанові від 11 листопада 2015 року по справі № 6-1967цс15 не відноситься до спірних правовідносин.

Зі змісту боргової розписки, яка оспорюється ОСОБА_5, безспірно вбачається, що ОСОБА_5 позичив в ОСОБА_4 певну суму коштів - „15 900 у.о." (умовних одиниці) (т.1, а.с. 7).

Згідно правових позицій Верховного Суду України, висловлених у справах з аналогічних правовідносин, визначення в правочинах грошового еквівалента зобов'язання в умовних одиницях законом не заборонено і за звичай в Україні під „умовними одиницями" розуміється обіг доларів США, оскільки в основному курс національної грошової одиниці прирівнюється до долара США (т.2, а.с. 214-238).

В той же час, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_5 так і не зміг пояснити в якій саме грошовій одиниці (по його версії) він отримав позику і що власне означає примітка „у.о." після цифри „15 900" у його розписці.

За вище наведених обставин висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами було укладено договір позики на суму, еквівалентну 15 900 доларів США, колегія суддів вважає законним та обгрунтованим, а заперечення апелянтом написання ним боргової розписки саме в доларах США розцінює, як спосіб уникнення цивільно-правової відповідальності за договором позики, а відтак доводи апеляційної скарги в цій частині також відхиляє.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити та залишити рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 липня 2016 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: