АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю: представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Радченко А.М.

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення оплати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

Справа №757/5132/15-ц
№ апеляційногопровадження:22-ц-796/2716/2016
Головуючий у судіпершоїінстанції: Гладун Х.А.
Доповідач у судіапеляційноїінстанції: Стрижеус А.М.
Позивач ОСОБА_4 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом, в якому просив визнати його звільнення з 12 січня 2015 року з посади заступника начальника управління організації роботи з проблемними активами - начальника відділу контролю за роботою регіональної мережі з проблемними активами департаменту проблемних активів ПАТ «Державний ощадний банк України», згідно наказу № 9 від 08 січня 2015 року - незаконним; поновити його на роботі, на посаді заступника начальника управління організації роботи з проблемними активами - начальника відділу контролю за роботою регіональної мережі з проблемними активами департаменту проблемних активів ПАТ «Державний ощадний банк України» або на рівнозначній посаді зі збереженням відповідного окладу; з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог стягнути з ПАТ «Державний ощадний банк України» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 січня 2015 року по день прийняття рішення в розмірі 210591 гривню 36 копійок. Допустити негайне виконання рішення суду в частині середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 20212 гривень 91 копійку. У відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача 20000 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 08 січня 2015 року згідно наказу № 9 його було звільнено з 12 січня 2015 року із займаної посади у зв'язку із скороченням штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Посилаючись на те, що таке звільнення відбулося із порушенням вимог трудового законодавства, зокрема, ч. 1, п.2 ч. 2 ст. 42 КЗпП України, без врахування його особистих характеристик як сумлінного працівника, який постійно працює над підвищенням своєї кваліфікації, за час роботи дисциплінарних стягнень не мав, має дві вищі освіти (юридичну та економічну), а також враховуючи те, що він є єдиним годувальником у сім'ї, чого відповідачем враховано не було. Також зауважив, що фактично відбулася внутрішня реорганізацію відповідача, шляхом впровадження змін в організаційній структурі підприємства без скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку із змінами у структурі підприємства, а тому, правові підстави для звільнення позивача згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України у відповідача були відсутні. Відповідачем не враховано, що на час звільнення позивач мав невиконані кредитні зобов'язання, про що відповідачу було достовірно відомо.

На сьогодні він не працевлаштований, зважаючи на складну економічну та політичну ситуацію в країні та масове звільнення працівників, через що позивач переживає душевні хвилювання та втратив нормальний життєвий стан, який вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Через неправомірне звільнення позивач був позбавлений єдиного джерела доходів для нормального існування та належного утримання своєї сім'ї. Крім того, звільнення потребує від позивача тривалого часу для відновлення свого порушеного права у суді, що призводить до напруження та стресів та докладати додаткових зусиль для відновлення духовної рівноваги, що є підставою для відшкодування моральної шкоди в розумінні ст. 237-1 КЗпП України, яку позивач оцінює в 20000 гривень та просить стягнути на свою користь.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 20 листопада 2015 року позов ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення оплати за час вимушеного прогулу залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, представником позивача ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4, подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4, підтримала доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача Радченко А.М., яка діє на підставі довіреності в інтересах ПАТ «Державний ощадний банк України», проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_4 у період з 27 жовтня 2010 року по 12 січня 2015 року перебував у трудових відносинах із ПАТ«Державний ощадний банк України» (т. 1, а.с. 12-13).

08 січня 2015 року згідно наказу виконуючого обов'язки голови правління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» № 9 позивача було звільнено з 12 січня 2015 року із займаної посади у зв'язку із скороченням штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1, а.с. 27).

З посиланням на те, що на його думку відбулась фактична реорганізація одного департаменту в інший, а не ліквідація департаменту в цілому із скороченням штату працівників, та на те, що він є єдиним годувальником у сім'ї, а також на незаконну відмову йому у переведенні на посаду керівника в новостворений департамент, позивач вважає, своє звільнення таким, що порушує вимоги чинного трудового законодавства та просить суд зобов'язати ПАТ«Державний ощадний банк України», поновити його на посаді, виплатити йому компенсацію за час вимушеного прогулу та стягнути з відповідача моральну шкоду.

Згідно п.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Згідно Постанови правління ПАТ«Державний ощадний банк України» «Про зміни в організації виробництва і праці в центральному апараті «Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» від 07 листопада 2014 року № 880, що міститься в матеріалах справи (т.1, а.с. 19, 20, 99,100), вирішено ліквідувати з 12 січня 2015 року із скороченням штату працівників, зокрема, Департамент проблемних активів, в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці в центральному апараті.

Зміст постанови свідчить про ліквідацію із скороченням штату працівників Департаменту проблемних активів в цілому, а не як зазначає позивач частини працівників.

При цьому у вказаному Департаменті заплановано вивільнення 36 посад з 36 існуючих, та виведено 35 і 1 одиниця не виведена, так як особа, що її обіймає знаходиться у декретній відпустці.

Крім того, як вбачається з штатних розписів відповідача у період з 03 листопада 2014 року по 12 січня 2015 року зменшилася загальна чисельність працівників в центральному апараті ПАТ «Державний ощадний банк України», що свідчить про об'єктивні зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скороченні штату працівників.

При цьому реорганізація банку в розумінні ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» з передачею майна, коштів, прав та обов'язків правонаступникам не відбувалася.

За таких обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання позивача на те, що з ним мав бути продовжений трудовий договір в зв'язку з реорганізацією, що не супроводжувалося скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

На виконання положень ст. 49-2 КЗпП України позивача було попереджено про наступне звільнення 10 листопада 2014 року, про що міститься його особистий підпис у письмову попередженні та запропоновано всі наявні вакантні посади (т. 1 а.с. 169-170).

23 грудня 2014 року позивачем було подано заяву про переведення на посаду начальника управління аудиту та контролю Департаменту внутрішнього аудиту АТ «Ощадбанк».

26 грудня 2014 року відповідач повідомив позивача про необхідність заповнення таблиці критеріїв професійної компетентності та у разі наявності документів, що можуть підтвердити відповідність цим критеріям, про що позивачу було достовірно відомо.

В подальшому позивача засобами електронного зв'язку було повідомлено про необхідність з'явитись 08 січня 2014 року о 16 год. 30 хв. в каб. № 101 за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 25 для проходження інтерв'ю та розгляду його заяви як кандидата на посаду начальника управління аудиту та контролю департаменту внутрішнього аудиту (т.1, а.с. 176), однак, вказане повідомлення останнім було проігноровано.

Відповідно до ст. 45 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Національний банк України встановлює вимоги до професійної підготовки працівників підрозділу внутрішнього аудиту.

Згідно п. 3.6. Положення «Про організацію внутрішнього аудиту в комерційних банках України», затвердженого Постановою Правління НБ України від 20.03.1998 року № 114 служба внутрішнього аудиту банку повинна бути укомплектована професійно придатними, кваліфікованими кадрами, які в змозі виконувати покладені на них функціональні обов'язки. Працівники служби внутрішнього аудиту банку повинні володіти базовими знаннями у сфері бухгалтерського обліку і фінансів, права, інформаційних технологій, управління активами та пасивами, фінансового, організаційного менеджменту банку тощо.

Копія диплома позивача 12 ДСК №252674, виданого Інститутом післядипломної освіти ДВНЗ «Київський національний економічний університет ім. В. Гетьмана», свідчить про присвоєння йому кваліфікації спеціаліста з фінансів і кредиту.

Разом з тим, доказів наявності у позивача необхідного фахового рівня для зайняття посади начальника управління аудиту та контролю Департаменту внутрішнього аудиту АТ «Ощадбанк» відповідачу надано не було. Не встановлено таких обставин і в ході розгляду справи.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 42 КЗпП України при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі, зокрема, надається: особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком.

Наведеною нормою закону встановлено правило, що визначає обставини, які дають перевагу одному працівнику над іншим щодо залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату, з інших рівних умов.

Тобто, при скороченні двох аналогічних штатних одиниць до однієї, перевагу на залишення на роботі матиме той працівник, в якого наявні обставини, встановлені ст. 42 КЗпП України або іншим законом.

Разом з тим, як було встановлено в ході судового розгляду в Департаменті проблемних активів, в якому працював позивач, станом на 12 січня 2015 року всі посади були виведені зі штатного розпису, й вказаний департамент на день розгляду справи у суді відсутній в організаційній структурі відповідача, що підтверджується Витягом зі штатного розпису (т.1, а.с. 101-165).

Крім того, згідно довідок відповідача від 08.04.2015 р. № 19/4-04/277-4262 та від 15.09.2015 р. № 19/4-04/783 інших вакансій, в тому числі в Департаменті реструктуризації заборгованості та стягнення, не було.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування п. 2 ч. 2 ст. 42 КЗпП України до виниклих правовідносин.

Наявність значних кредитних зобов'язань не є правовою підставою для переважного залишення на роботі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження доводів позовної заяви ні позивачем, ні його представником суду не надано.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: