Провадження № 2/752/475/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
09.02.2016 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі:
головуючого - судді Колдіної О.О.
з участю секретаря - Овдій А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,
В забезпечення виконання зобов»язань за даним Кредитним договором сторони 10.10.2007 р. уклали Договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до якого в іпотеку Банку була передана АДРЕСА_1.
Позивач посилається на те, що відповідач належним чином не виконав свої зобов»язання за Кредитним договором, внаслідок чого у нього станом на 04.08.2014 рік наявна заборгованість в розмірі 1311938,45 гривень.
На підставі положень ст.39 Закону України «Про іпотеку» позивач просить в рахунок виконання зобов»язань за Кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу за процедурою, передбаченою ст. 38 зазначеного Закону та виселити відповідача з квартири.
Представник позивача в судовому засіданні підтримала заявлений позов та просила його задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві,посилаючись на те, що відповідач належним чином не виконує умови Кредитного договору, що надає право ПАТ КБ «ПриватБанк» звернути стягнення на предмет іпотеки.
Відповідач повторно в судове засідання не з»явився, про місце і час судового розгляду повідомлявся судом за місцем реєстрації. Судові повістки повернулись до суду за закінченням терміну зберігання.
На підставі положень ст.ст. 224-226 ЦПК України, суд, за згодою представника позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи.
Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
В забезпечення виконання зобов»язань за даним Кредитним договором сторони 10.10.2007 р. уклали Договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до якого в іпотеку Банку була передана АДРЕСА_1.
Відповідно до умов укладеного між Банком та Позичальником Кредитного договору, відповідач зобов'язався повернути кредит у повному обсязі, сплатити відсотки за користування Кредитом в розмірі 15% річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та строки, визначені Договором, а також сплатити винагороду за надання фінансового інструменту..
Позичальник зобов»язався щомісячно до 8 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладення цього Договору, здійснювати погашення Кредиту та сплачувати нараховані Кредитором відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 9999,57 гривень шляхом внесення готівки до каси Кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок, відкритий в Банку.
Згідно з ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов»язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов»язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов"язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до п.4.1 Іпотечного договору, укладеного між сторонами, Іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок Предмета іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку виконання зобов»язань, вони не будуть виконані (виконані не належним чином) та у випадку, якщо інформація або документи, надані Іпотекодавцем при укладені Договору, виявляться недостовірними та/або недійсними, а також у випадках передбачених п.5.2.4 Договору про іпотечний кредит.
Звернення стягнення здійснюється на підставі: виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду.
Пунктом 4.3 Іпотечного договору передбачено, що даний пункт є застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, яке надає право Іпотекодержателю звернути стягнення на предмет Іпотеки на підставі цього Договору, шляхом продажу від свого імені Предмета іпотеки будь-які особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 Закону України «про іпотеку». Цим договором Іпотекодавець уповноважив Іпотекодержателя подавати і отримувати від імені Іпотекодавця довідки та документи , які необхідні для підготовки Предмета іпотеки для продажу, (витяги з реєстру обтяжень, довідки Бюро технічної інвентаризації, інше), сплачувати всі необхідні платежі, підписати договір купівлі-продажу Предмету Іпотеки, а також виконувати всі інші дії, які пов»язані з продажем Предмету Іпотеки. У разі продажу Предмета Іпотеки, Іпотекодавець доручає Іпотекодержателю отримати грошові кошти, виручені від продажу та спрямувати їх на погашення витрат Іпотекодержателя та заборгованості за Кредитним договором.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Частинами 1 та 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» (в редакції яка діяла на момент укладення договору) якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.
Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог.
Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог.
Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.
Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.
Відповідно до ч. 5 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення) дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.
Тобто, необхідною умовою для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу є визначення ціни предмета іпотеки, яка визначається або за домовленістю сторін або на підставі оцінки майна суб»єктом оціночної діяльності.
Звертаючись до суду з даним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості Позичальника за Кредитним договором шляхом укладення від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем позивач не надав суду оцінку предмета іпотеки і представник позивача в ході розгляду даної справи клопотання про призначення експертизи з метою визначення вартості предмета іпотеки не заявляла, не зважаючи на те, що судом були роз»яснені права і обов»язки сторони щодо необхідності доведення заявлених вимог.
Крім того, позивач не визначив початкову ціну продажу предмету іпотеки на підставі угоди сторін.
В силу положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Суд самостійно, керуючись принципом диспозитивності, позбавлений можливості визначити початкову ціну предмета іпотеки на момент звернення стягнення на нього, однак представник позивача вважав за можливе завершити розгляд справи на підставі наданих доказів і в межах заявлених вимог.
З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем не був дотриманий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачений ст.38 Закону України «Про іпотеку», а тому зазначені вимоги не підлягають задоволенню.
Не можуть бути також задоволені вимоги позивача про виселення відповідача, з огляду на наступне.
За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.
Зазначена правова позиція висловлена в рішення Верховного Суду України у справі № 6-1049цс15.
Тобто, для виселення громадян з жилого приміщення необхідно рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.
У даній справі в зв»язку з недотриманням позивачем вимог ст.38 Закону України «Про іпотеку» суд прийшов до висновку про відсутність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.
Крім того, позивач звернувся з вимогою про виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення, однак, як вбачається з матеріалів справи, квартира, яка є предметом іпотеки за Іпотечним договором, укладеним між сторонами, належить позивачу з 2002 року, тобто не була придбана за кредитні кошти, а отже виселення відповідача можливе лише з наданням іншого жилого приміщення.
Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в повному обсязі.
Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 88 ЦПК України.
Керуючись ст..ст. 3, 10, 60, 88, 209, 213-215, 224-226 ЦПК України,
у задоволенні позову «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовити.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем протягом 10 днів з моменту отримання копії рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається позивачем протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м.Києва через Голосіївський районний суд м.Києва.
Особи, які приймали участь у справі, але не були присутні під час оголошення рішення суду, мають право оскаржити його протягом 10 днів з моменту отримання копії рішення.
Суддя