Провадження №2/760/1797/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі

головуючого судді - Усатової І.А.

при секретарі - Здорик Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з самоправно зайнятого житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення з самоправно зайнятого житлового приміщення.

Позивач в позові посилається на те, що він є власником будинку АДРЕСА_1, на підставі рішення Солом'янського районного суду від 07 лютого 2008 року.

Вказує, що разом з ним, в даному будинку проживає його дружина ОСОБА_3, а також зареєстровані але не проживають: онук - ОСОБА_4, доньки ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Зазначає, що вже більше року в будинку без жодних правових підстав перебуває відповідач, систематично руйнує та псує жиле приміщення, та використовує його не за призначенням, а для проживання своєї собаки.

До того ж, позивач стверджує, що усно вимагав звільнити приміщення, оскільки його будинок необхідний для проживання йому та його родині, проте, відповідач відмовляється звільняти самовільно займане приміщення.

Вказує, що договір найму з відповідачем не укладався. Відповідач в будинку не зареєстрований, не оплачує ніяких комунальних платежів, займає приміщення самоправно, до членів сім'ї позивача не належить, спільне господарство з позивачем не веде.

Виходячи з цього, та враховуючи, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення на підставі ч.3 ст. 116 ЖК України, просить задовольнити позов.

21.09.2015 року ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду.

26.01.2016 року позивач в судове засідання не з'явився про дату, час, місце розгляду судової справи повідомлений належним чином.

Проте, 26.10.2015 року в судовому засіданні надав суду усні пояснення та вказав суду, що відповідач є його онуком та сином його доньки ОСОБА_5. Однак, при цьому стверджує, що відповідач не є членом його сім'ї.

До того ж, пояснив суду, що власником будинку АДРЕСА_1, став лише, на підставі рішення Солом'янського районного суду від 07 лютого 2008 року, а до 25.01.1991 року власником даного будинку був його батько (прадід відповідача) ОСОБА_7.

Також, позивач пояснив суду, що докази на підтвердження обставин якими він обґрунтовує заявлені позовні вимоги у нього відсутні, як і відсутні свідки, які можуть підтвердити викладені в позовній заяві обставини, та те, що відповідач самовільно зайняв будинок АДРЕСА_1, систематично руйнує та псує жиле приміщення, та використовує його не за призначенням, а для проживання своєї собаки, та позивач усно вимагав відповідача звільнити приміщення.

26.01.2016 року представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи позовної заяви та просив суд позов задовольнити.

В судовому засіданні 26.10.2015 року пояснив суду, що позовна заява була складена на підставі пояснень та зі слів позивача, докази на підтвердження обставин, якими обґрунтовує заявлені позовні вимоги у нього відсутні, як і відсутні свідки, які можуть підтвердити викладені в позовній заяві обставини.

26.01.2016 року відповідач в судове засідання не з'явився про дату, час, місце розгляду судової справи повідомлений належним чином.

Проте, 26.10.2015 року в судовому засіданні надав суду усні пояснення та вказав суду, що він є онуком позивача та сином доньки позивача - ОСОБА_5.

Вказав, що у будинку АДРЕСА_1 проживає від народження і на час розгляду справи, що становить 22 роки, хоча і не зареєстрований за своїм місцем проживання.

До цього ж, зауважив, що навчався в середній загальноосвітній школі № 121 в м. Києві.

Враховуючи викладені вище обставини, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1, на підставі рішення Солом'янського районного суду від 07 лютого 2008 року,

Як вбачається з даного рішення та не заперечувалося сторонами до 25.01.1991 року власником даного будинку був батько позивача (прадід відповідача) ОСОБА_7 (а.с. 4-6).

Судом встановлено та підтверджено усними поясненнями сторін по справі, що відповідач є онуком позивача та сином доньки позивача - ОСОБА_5.

Також, з довідки (форми № 3) від 22.06.2015 року та пояснень сторін, судом встановлено, що в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: позивач, дружина позивача (ОСОБА_3), донька позивача (ОСОБА_6), донька позивача (ОСОБА_5), онук позивача (ОСОБА_4) (а.с. 8)., ОСОБА_5, мати відповідача, зареєстрована з 21.05.81року за згодт ОСОБА_7

Крім цього, з пояснень відповідача судом встановлено, що він хоча і не зареєстрований в будинку АДРЕСА_1, але проживає в ньому від народження і на час розгляду справи, що становить 22 роки, навчався в середній загальноосвітній школі № 121 в м. Києві.

Суд зазначаєє увагу, що ні позивач, ні його представник не надали суду жодних доказів на спростування зазначеного.

З точки зору ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов'язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

В п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " роз'яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Таким чином, позивач посилаючись на те, що відповідач самовільно зайняв будинок, наслідком чого є його незаконне проживання у ньому, за відсутності відповідної згоди власника будинку на таке проживання, та реєстрації в ньому, чим порушує його право, як власника будинку, позивач будь-яких допустимих доказів своїм твердженням у судовому засіданні не надав.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволенні іншим способом.

Згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України та ч.1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом, нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Частиною 1 ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Тобто, це право є особистим довічним сервітутом.

Як встановлено судом, відповідач є онуком позивача та сином доньки позивача - ОСОБА_5, хоча і не зареєстрований в будинку АДРЕСА_1, але проживає в ньому від народження і на час розгляду справи, що становить 22 роки, навчався в середній загальноосвітній школі № 121 в м. Києві.

Слід звернути увагу на той факт, що відповідач народився у 1993 році. На цей час власника будинку, як особи, яка могла здійснити реєстрацію ( прописку на той час) відповідача у спірному домоволодіння, не було.

Одночасно суд зазначає, що згідно ч.2 ст. 17 ЦК України (в редакції 1963року) місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п»ятнадцяти років, визнається місце проживання їх батьків

Оскільки, відповідач був вселений до будинку АДРЕСА_1, як син ОСОБА_5, яка була онукою і членом сім'ї попередньою власника будинку, то з точки зору ст. 17 ЦК України ( в редакції 1963) на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Враховуючи те, що відповідач від народження і на час розгляду справи проживає в будинку АДРЕСА_1, то він у встановленому законом порядку набув право користування спірним будинком, ще до того як позивач набув на нього право власності.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 3 ст. 116 ЖК України встановлено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Отже, питання про виселення на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України може ставитися лише в разі встановлення факту самоправного зайняття жилого приміщення (відсутність договору або ордера, а також визнання їх недійсними).

Оскільки, судом встановлено, що відповідач у встановленому законом порядку набув право користування спірним будинком, а тому відсутні передбачені законом підстави для виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач не довів ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх позовних вимог, в зв'язку з чим в задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 20, 383, 391, ч.1 ст.401, ч.1 ст.402, ч.1 ст.405 ЦК України, ст. 1, 6, 9, 116, 156 ЖК України, ст.ст. 3,4,10,11,57-60, 88,209,212-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з самоправно зайнятого житлового приміщення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І. А. Усатова