АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 182/2755/15-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/788/К/16 інстанції Рибакова В.В.
Категорія 53 (1) Доповідач Л.В. Михайлів
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Михайлів Л.В.,

суддів - Барильської А.П., Ляховської І.Є.,

секретар - Петренко К.І.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2016 року за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства Оборони України про визнання незаконними та скасування наказів, -

ВСТАНОВИЛА:
У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Міністерства Оборони України про визнання незаконними та скасування наказів, який уточнив у вересні 2015 року. В обґрунтування позову зазначив, що він з 01.06.1999 року був прийнятий стрільцем 2 класу у воєнізовану охорону військової частини НОМЕР_1 , 26.08.2008 року був переведений на посаду стрільця загону воєнізованої охорони.

Наказами командира військової частини НОМЕР_1 : № 235 від 28.05.2014 року, № 287 від 19.06.2014 року, № 288 від 19.06.2014 року, № 298 від 25.06.2014 року, № 306 від 25.06.2014 року та № 310 від 26.06.2014 року, він був притягнений до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни. При цьому, зазначив те, що рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.12.2014 року, яке набуло чинності 23.03.2015 року, були визнані незаконними та скасовані накази про його переміщення, які зобов`язували його ставати до роботи у певні групи у певні календарні дні на протязі з 01.04.2014 року до 09.06.2014 року. Рішенням суду було встановлено, що весь особовий склад воєнізованої охорони військової частини НОМЕР_1 був умовно розподілений на 4 групи та він був закріплений за 3 групою, що підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25.11.1999 року за № 299. Починаючи з 01.04.2014 року наказами командира військової частини НОМЕР_1 його постійно переміщували у зв`язку із службовою необхідністю на постійну роботу до іншої групи того ж підрозділу. Всі ці накази були судом скасовані. Таким чином, позивач вважає, що він не повинен був виходити на роботу у ті дні, які вказані в наказах про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, оскільки з 01.04.2014 року поновлюється його попереднє місце роботи (група № 3), а у всі дні, за які йому було оголошено догани, він виходив у 1 та 2 групу. У кожній групі свій графік виходу на роботу, відмінний від інших груп. Таким чином, всі дні, за які позивачу було оголошено догани (06.05.2014 року, 10.06.2014 року, 14.06.2014 року, 18.06.2014 року, 22.06.2014 року, 26.06.2014 року) були неробочими днями позивача, в які він не повинен був виконувати обов`язки, покладені на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Вважаючи, що вказані накази про притягнення його до дисциплінарної відповідальності є незаконними, оскільки позивач виконував свої обов`язки, покладені на нього трудовим договором, правилами внутрішнього трудового розпорядку та законодавством, просив суд визнати накази командира військової частини НОМЕР_1 , а саме: наказ № 235 від 28.05.2014 року, наказ № 287 від 19.06.2014 року, наказ № 288 від 19.06.2014 року, наказ № 298 від 25.06.2014 року, наказ № 306 від 25.06.2014 року, наказ № 310 від 26.06.2014 року, незаконними та скасувати їх.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Так на думку апелянта, суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідачем у справі є військова частина, тобто суб`єкт владних повноважень, у зв`язку із чим, порівняно із нормами ЦПК України, керуючись ч.8 ст.8 ЦПК України, повинні були бути застосовані норми Кодексу адміністративного судочинства., що в свою чергу вплинуло на результати розгляду справи. Суд не вірно застосував строки позовної давності, щодо оскаржуваних наказів, не прийнявши до уваги, що про їх незаконність позивач дізнався лише після набрання законної сили 23.04.2015 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.12.2014 року, яким скасовані накази про переміщення позивача. Судом не допитано всіх свідків по справі та не з`ясовано в повній мірі причин того що позивач ніби то не з`явився на роботі без поважних причин.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставі своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає наведеним нормам закону та підстави для його скасування відсутні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01.06.1999 року (був прийнятий стрілком ІІ класу у воєнізовану охорону в військову частину НОМЕР_1 . 04.01.2005 року був переведений на посаду начальника варти ВОХОР. 17.10.2005 року був переведений на посаду стрільця в команду ВОХОР. 26.08.2008 року був переведений на посаду стрільця загону воєнізованої охорони (наказ № 60 від 26.08.2008 року).

Наказами № 235 від 28.05.2014 року, № 287 від 19.06.2014 року, № 288 від 19.06.2014 року, № 298 від 25.06.2014 року, № 306 від 25.06.2014 року, № 310 від 26.06.2014 року ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог про визнання зазначених наказів незаконними, суд першої інстанції виходив з недоведеності позову та правомірності, відповідно до вимог трудового законодавства, дій відповідача по винесенню оспорюванних наказів. Зазначивши при цьому на пропуск позивачем тримісячного строку позовної давності для звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору.

Колегія судді погоджується з кінцевим висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 за недоведеністю, з огляду на наступне.

Статтею 147 КЗпП України, передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказав, що відповідачем незаконно було винесено накази, якими його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Їх незаконність, на думку позивача полягала у тому, що вони були винесені безпідставно, оскільки ОСОБА_1 виконував належним чином покладені на нього трудовим договором, Правилами внутрішнього трудового розпорядку та законодавством обов`язки.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, на підставі письмових доказів, наявних у матеріалах справи, показах свідків прийшов до протилежного висновку, а саме неналежного виконання ОСОБА_1 своїх обов`язків, що потягло за собою застосування до позивача дисциплінарного стягнення.

ОСОБА_1 неодноразово порушував Правила внутрішнього трудового розпорядку працівників військової частини НОМЕР_1 , вимоги Інструкції з організації та несення вартової служби воєнізованою охороною на об`єктах Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 103 від 29.02.2012 року та положення Колективного договору.

Так, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 235 від 28.05.2014 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 » ОСОБА_1 порушив п.3.2. Правил внутрішнього трудового розпорядку працівників військової частини НОМЕР_1 та п.5.2. Колективного договору. (а.с.43)

Згідно наказу № 287 від 19.06.2014 року «Про оголошення догани стрільцю загону ВОХОР військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 » позивач допустив порушення п.3.2.,п.4.1. Правил внутрішнього трудового розпорядку працівників військової частини НОМЕР_1 , п.5.2. Колективного договору, а також вимог Інструкції з організації та несення вартової служби воєнізованою охороною на об`єктах Збройних Сил України.(а.с.44).

Згідно наказу № 288 від 19.06.2014 року «Про оголошення догани стрільцю загону ВОХОР військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 » позивач порушив п.п.4.3,5.1. Інструкції з організації та несення вартової служби воєнізованою охороною на об`єктах Збройних Сил України та ст.139 КЗпП України(а.с.45).

Згідно наказів № 298 від 25.06.2014 року, № 306 від 25.06.2014 року та № 310 від 26.06.2014 року «Про оголошення догани стрільцю загону ВОХОР військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 » позивач допустив порушення положеннь абз.2 п.4.2 Інструкції з організації та несення вартової служби воєнізованою охороною на об`єктах Збройних Сил України (а.с.46- 48).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції перевірив підстави притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, дотримання порядку накладення стягнення, відповідно до норм ст. 149 КЗпП України, та дійшов правильного висновку про законність вищевказаних наказів командира військової частини НОМЕР_1 .

Крім того, колегія суддів зазначає і те, що до застосування дисциплінарного стягнення відповідач, у відповідності до вимог трудового законодавства, зажадав від порушника трудової дисципліни письмові пояснення, врахував обставини, за яких виник проступок, ступінь його тяжкості.

Враховуючи все вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач правомірно та відповідно до вимог трудового законодавства виніс накази: № 235 від 28.05.2014 року, № 287 від 19.06.2014 року, № 288 від 19.06.2014 року, № 298 від 25.06.2014 року, № 306 від 25.06.2014 року та № 310 від 26.06.2014 року, на підставі яких позивач був притягнений до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни, з урахуванням зазначеного колегія суддів також не вбачає підстав для їх скасування.

При цьому колегія суддів враховує і те, що наполягаючи на тому, що вказані накази командира військової частини НОМЕР_1 є незаконними та заявляючи вимоги про їх скасування ОСОБА_1 посилається лише на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.12.2014 року, у справі № 182/3605/14-ц (провадження № 2/0182/2525/2014) (а.с.22,23), яким було визнано незаконними та скасовано накази військової частини НОМЕР_1 Міністерства Оборони України про переміщення позивача за № 63 від 01 квітня 2014 року, № 64 від 02 квітня 2014 року, № 65 від 03 квітня 2014 року, № 66 від 04 квітня 2014 року, № 67 від 05 квітня 2014 року, № 68 від 06 квітня 2014 року, № 88 від 01 травня 2014 року, № 89 від 02 травня 2014 року, № 90 від 03 травня 2014 року, № 91 від 04 травня 2014 року, № 92 від 05 травня 2014 року, № 93 від 06 травня 2014 року, № 94 від 07 травня 2014 року, № 95 від 08 травня 2014 року, № 96 від 09 травня 2014 року, № 97 від 10 травня 2014 року, № 98 від 11 травня 2014 року, № 99 від 12 травня 2014 року, № 100 від 13 травня 2014 року, № 101 від 14 травня 2014 року, № 102 від 15 травня 2014 року, № 103 від 16 травня 2014 року, № 104 від 17 травня 2014 року, № 110 від 26 травня 2014 року, № 111 від 27 травня 2014 року, № 112 від 28 травня 2014 року, № 113 від 29 травня 2014 року, № 114 від 30 травня 2014 року, № 115 від 31 травня 2014 року, № 116 від 01 червня 2014 року, № 117 від 02 червня 2014 року, № 118 від 03 червня 2014 року, № 119 від 04 червня 2014 року, № 120 від 05 червня 2014 року, № 121 від 06 червня 2014 року, № 122 від 07 червня 2014 року, № 123 від 08 червня 2014 року, № 124 від 09 червня 2014 року.

Проте колегія суддів враховує, що суд першої інстанції дав належну оцінку зазначеним доводам позивача, не взявши до уваги рішення суду від 29.12.2014 року.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи відповідач був ознайомлений про необхідність виходити у зміну групи 1 та 2.

Колегія суддів критично відноситься до посилань позивача, що він не виходив на роботу, оскільки зміни вказані в оскаржуваних наказах були не робочими для позивача, оскільки ОСОБА_1 не приступив до роботи не тільки у зазначені в наказах групи а і в інші групи, до яких він себе відносив. Зазначений довід також спростовується матеріалами справи, а саме поясненнями ОСОБА_1 (а.с. 103,119,125,128,130,137), якими він визнає факт свого переведення до групи 1 та підтверджує невихід на роботу у вказану зміну.

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Обов`язок доказування та подання доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Всупереч зазначеного, апелянтом не надано належних та допустимих доказів на спростування наданих відповідачем доказів неналежного виконання позивачем своїх трудових обов`язків та законності оспорюванних наказів.
При цьому, відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог за недоведеністю, суд першої інстанції зазначив і про пропуск позивачем тримісячного строку позовної давності для звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору, що на думку колегії суддів є зайвим, бо якщо позов не доведений, це є самостійною підставою для відмови у його задоволенні.

Судом апеляційної інстанції перевірено доводи ОСОБА_1 , викладені ним в апеляційній скарзі, в частині твердження, що враховуючи те, що відповідачем у справі є військова частина - суб`єкт владних повноважень, у зв`язку із чим, порівняно із нормами ЦПК України, керуючись ч.8 ст.8 ЦПК України, повинні були бути застосовані норми Кодексу адміністративного судочинства.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 КАС України визначено, що справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Так вказаний довід спростовується копією трудової книжки позивача та його поясненнями в суді апеляційної інстанції. Як пояснив позивач він був найманим працівником у воєнізованій охороні військової частини НОМЕР_1 та не є військовослужбовцем.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що справа правильно розглянута судом у порядку цивільного судочинства.

Інших доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить .

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 315, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Л.В. Михайлів

Судді: А.П. Барильська

І.Є. Ляховська