Категорія: 53 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А. ,

суддів - Карпук А.К., Здрилюк О.І.

секретар судового засідання Шугалова О.М.,

з участю представника позивача ОСОБА_1

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням терміну її виплати та середньомісячного заробітку за період затримки виплат належних сум за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 серпня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням терміну її виплати та середньомісячного заробітку за період затримки виплати належним сум.

Покликався на те, що 13 лютого 2014 року був прийнятий на роботу до фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 на посаду контролера-касира на підставі трудового договору, який був зареєстрований в у Луцькому міському центрі зайнятості за № 4. За змістом даного договору відповідач зобовязувалась оплачувати працю працівника в розмірі 1100, 00 гривень на місць. Проте, з липня 2014 року по листопад 2014 року ОСОБА_6 не виплачувала йому заробітної плати та звільнила із займаної посади. Просив суд стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за весь час затримки в розмірі 4 414 грн. 53 коп.

В ході розгляду справи позивач неодноразово збільшував свої позовні вимоги та вказуючи про роботу у вихідні та святкові дні, які відповідачем не оплачувались у подвійному розмірі, просив суд стягнути з ОСОБА_5 невиплачену заробітну плату в розмірі 5133,24 грн., заборгованість із виплати середнього заробітку за період затримки виплати належних сум із заробітної плати в сумі 19 659 грн. 39 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати в сумі 15 225, 23 гривень, а всього 40017 грн. 86 коп.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 серпня 2016 року позов в даній справі задоволено.

Ухвалено стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 невиплачену заробітну плату в розмірі 5 133 грн. 24 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати в сумі 15 225 грн. 23 коп., середньомісячний заробіток за період виплати належних сум в розмірі 19 659 грн. 39 коп., а всього 40 017 грн. 86 коп.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції констатував, про роботу позивача у вихідні та святкові дні, які роботодавцем не були оплачені відповідно до діючого законодавства. Не проведення з вини власника розрахунку з працівником у зазначений строк стало підставою для відповідальності передбаченої ст. 117 ЦК України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони зроблені з порушенням норм процесуального та матеріального права та при неповному зясуванні обставин , що мають значення для справи.

За вимогами ст. ст. 213,214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що 13 лютого 2014 рок між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5 було укладено Трудовий договір за умовами якого позивача прийнято за сумісництвом на посаду контролера-касира. 20 лютого 2014 року було складено ОСОБА_6 введення в експлуатацію реєстраторів розрахункових операцій.(а.с. 3-4).

Згідно даного ОСОБА_6 вбачається, що реєстратор розрахункових операцій перебував в контролера ОСОБА_4 і знаходився за адресою: Ринок, смт. Шацьк, вул. 50 років Перемоги, 6.

Відповідно до п. 3 Трудового договору ОСОБА_5 зобовязувалась оплачувати працю ОСОБА_4 у розмірі 1100 грн. на місяці при цьому за п. 11 заробітна плата працівника підлягала оподаткуванню у порядку, визначеному законодавством України про прибутковий податок з доходів громадян.

Судом встановлено, що основним місцем роботи ОСОБА_4 було ПрАТ «Шацьке РТП» на посаді контролера-касира.

На виконання умов Трудового договору ОСОБА_4 приймав оплату за торгівельні місця на Шацькому ринку. При цьому судом встановлене, що за основним місцем роботи позивач виконував аналогічну роботу тій, яка була обумовлена умовами Трудового договору.

За змістом п. 4 Трудового договору час виконання робіт встановлювався не більше як 20 годин у тиждень згідно графіка. Згідно до п. 5 даного Договору вихідні дні йому надаються у суботу та неділю. За згодою сторін конкретні вихідні дні могли змінюватись, про що сторони сповіщали одна одну не пізніше ніж за два дні.

Даний трудовий договір було розірвано 01 листопада 2014 року за прогул працівника, про що зроблено відповідний запис у п.17 договору (а.с.24).

Підставою для розірвання трудового договору послугувало зокрема те, що 31 жовтня 2014 року було припинено використання та скасовано реєстрацію реєстратора розрахункових операцій підприємця ОСОБА_5, яким у своїй роботі користувався позивач ОСОБА_4, і що з 1 листопада 2014 року позивач відсутній на робочому місці через прогули.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. (ч. 1 ст.116 КЗпП України).

Рішенням Шацького районного суду Волинської області від 09 червня 2015 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації, індексації та моральної шкоди задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати за період з липня по вересень 2014 року в розмірі 126, 24 гривень. В решті позовних вимог відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 10 вересня 2015 року, дане рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати. Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_4 651 гривень компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін ( а.с.54-56).

Судові рішення якими було задоволено вимоги ОСОБА_4 набрали законної сили та виконанні відповідачем у повному обсязі.

14 грудня 2015 року позивач ОСОБА_4 повторно звертається з аналогічним позовом до ОСОБА_5 про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням терміну її виплати та середньомісячного заробітку за період затримки виплат належних сум. За змістом первинної позовної заяви ( 1-2) вимоги позивача дублювали ті вимоги, які уже судами були вирішенні. В подальшому, подавши заяву про збільшення позовних вимог ( а.с. 16) позивач вказував, що виходив на роботу у неділю ( 36 неділь), а ОСОБА_5 в порушення вимог ст. 107КЗпП України не оплати його роботу у подвійному розмірі. В подальшому, подавши заяву про збільшення позовних вимог, ОСОБА_4, вказував, що у період його роботи у підприємця ОСОБА_5 він відпрацював 49 днів у святкові та вихідні дні.

Вважаючи свої трудові права порушеними просив стягнути з відповідача в його користь 40017,86 гривень, які складають з заборгованої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітної плати.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.( ч.1 ст. 3 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.( ч.2 ст. 223 ЦПК України).

За змістом рішення Шацького районного суду Волинської області від 09 червня 2015 року та рішення Апеляційного суду Волинської області від 10 вересня 2015 року, які є преюдиційними у даній справі, вбачається, що судами першої та апеляційної інстанції було досліджено та дано правову оцінку роботи позивача на посаді контролера-касира у фізичної особи підприємця ОСОБА_5, правильності нарахування позивачу заробітної плати та строків її виплати.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи судами встановлено, що з відомостей про виплату грошей, ОСОБА_4 нараховано до виплати заробітну плату: в липні 2014 року - 910,69 грн. (а.с.30), в серпні 2014 року - 896,91 грн. (а.с.31), у вересні 2014 року в сумі 896,91 грн.(а.с.32), та в жовтні 2014 року - 1413,02 грн. (а.с.33). Як вказано у згаданих рішеннях судів вказані суми позивачем не оспорювались.

Таким чином судами встановлено факт правильності нарахування заробітної плати під час роботу ОСОБА_4 у підприємця ОСОБА_5 з врахуванням усіх доказів, які надавались сторонами, в тому числі і самим позивачем. Відтак дані обстави є обовязковими та оспорюватись сторонами при вирішенні даної цивільної справи не можуть.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_4 на момент працевлаштування до відповідача уже працював на посаді касира контролера в ПрАТ «Шацьке РТП» та достовірно був ознайомлений з обовязками та специфікою роботи на аналогічній посаді у ФОП ОСОБА_5. В судовому засіданні представники відповідача вказували, що графік роботи на Шацькому ринку є загальнодоступним та згідно нього даний ринок працює у вихідні дні, якими є неділя.

Влаштовуючись на роботу до підприємця ОСОБА_5 позивачу достовірно було відомо про необхідність роботи у неділю. Відтак робочими днями були визначені середа, пятниця та неділя, які співпадали , за специфікою посади касира-контролера, з днями роботи ринку.

Таким чином, хоча і без складення відповідного письмового графіку, але з врахуванням п. 4 Трудового договору у ОСОБА_4 мала місце робота у фізичної особи підприємця ОСОБА_7 на посаді касира-контролера за графіком, тобто мав місце позмінний характер праці.

Відтак доводи позивача, про те, що його роботу, яка припадала на суботу чи неділю потрібно рахувати, як роботу у вихідні дні є безпідставними, оскільки робота у суботу та неділю вважається вихідним днем лише в тому випадку, коли працівник виконує свої посадові обовязки з понеділка по пятницю при 40 годинному робочому тижні. А якщо працівник працює за встановленим графіком роботи і вихідні дні йому встановлено відповідно до складеного графіку, то субота і неділя в такому випадку не вважається роботою у вихідні дні.

Крім, за змістом договору ОСОБА_4 зобовязаний був відпрацювати 20 годин на тиждень.

Як вбачається з наданого відповідачем розрахунку кількості годин відпрацьованих ОСОБА_4 за період з 13.02.2014 року по 331.10.2014 року при 740 необхідних для відпрацювання годин, позивачем відпрацьовано лише 443 години. Даний розрахунок відповідачем проведений на підставі фінансових та бухгалтерських документів та позивачем не спростований.

Суд першої інстанції вказані обставини не зясував та не перевірив, прийшов до передчасного висновку, про роботу позивача у вихідні дні і як наслідок необхідність її оплати у подвійному розмірі.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави( с. 1 ЦПК України).

Беручи до уваги наведене покладення на роботодавця необхідність оплати роботу , яка працівником фактично не виконувалась, буде порушувати закріплений у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принцип права на справедливий суд.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанов, Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі")

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені з порушенням норм матеріального права, та при не повному зясуванні судом обставин, що мають значення для справи, що згідно зі статтею 309 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 серпня 2016 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням терміну її виплати та середньомісячного заробітку за період затримки виплат належних сум відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді