Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П., Попович О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, до ОСОБА_5 про вселення, визначення порядку користування жилим приміщенням

за касаційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_3. звернулась до суду із позовом у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у якому з урахуванням уточнень просила вселити її разом з неповнолітнім сином в квартиру АДРЕСА_1; визначити порядок користування даною квартирою, виділивши в її та сина користування кімнату 12 кв.м, в користування відповідача виділити кімнату 17,2 кв.м; кухню, ванну кімнату, туалет, коридор залишити в спільному користуванні.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що вона та її неповнолітній син є власниками 2/6 часток квартири АДРЕСА_1, відповідачу в свою чергу належить 4/6 частки даної квартири. На даний час в квартирі ніхто не зареєстрований та квартирою одноособово користується відповідач, яка заперечує проти її та дитини вселення в дану квартиру. З врахуванням того, що 2/6 частки квартири складає 9,73 кв.м, доцільним є вселення її з дитиною саме в кімнату 12 кв. м. Крім того зазначала, що неодноразово зверталась до відповідача з приводу вселення в дану квартиру, просила надати ключі, однак відповідач відмовляла їй. Посилаючись на ст. ст. 9, 64-65 ЖК України та ст. ст. 383, 386 ЦК України, просила суд заявлені вимоги задовольнити.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2015 року, позов задоволено частково. Вселено ОСОБА_3. та неповнолітнього ОСОБА_4 в квартиру № АДРЕСА_1. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3. в особі представника, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову в частині визначення порядку користування квартирою.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши викладені у касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню.

За ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених повноважень мають рівні права.

За змістом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судами встановлено, що 15 липня 2009 року ОСОБА_4 відчужив 4/6 частки квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_5, про що свідчить договір довічного утримання від 15липня 2009 року.

Із свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 листопада 2008 року вбачається, що неповнолітній ОСОБА_4 успадкував після смерті свого батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, 1/6 частку квартири АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 листопада 2008 року, ОСОБА_3. успадкувала після смерті чоловіка ОСОБА_6 1/6 частку вказаної квартири.

За фактом створення відповідачем перешкод у користуванні спірною квартирою ОСОБА_3. зверталася до правоохоронних органів, постановою Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 10 квітня 2012 року відмовлено у відкритті кримінального провадження.

На підставі встановлених у справі обставин суди дійшли висновку про обґрунтованість вимог щодо вселення ОСОБА_3. та ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1, право користування (як складова належного позивачам права власності) якою порушується відповідачем.

Доводів на скасування судових рішень в частині вирішення позову про вселення у касаційній скарзі не наведено, а тому в цій частині оскаржувані рішення залишаються без змін на підставі ст. 337 ЦПК України.

Відмовляючи у позові про визначення порядку користування спірною квартирою, суди виходили із того, що ОСОБА_3. просить виділити у її із сином користування житлову площу більше, ніж площа, яка відповідає їх ідеальним часткам. Встановлення запропонованого позивачем порядку користування квартирою значно обмежить право користування відповідача як власника 4/6 часток квартири.

Із такими висновками погодитися не можна.

Спірна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 51, 80 кв. м та житловою площею 29, 5 кв. м складається з двох кімнат площею 17,2 кв. м та 12, 0 кв. м, кухні площею 7, 6 кв. м, коридора, ванної кімнати, туалету та балкону. Позивач просить виділити в користування їй та її сину кімнату площею 12,0 кв. м.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов'язковим.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, у користування сторонам спору необхідно надати приміщення, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-1500цс15 від 17 лютого 2016 року).

При вирішенні питання щодо встановлення порядку користування квартирою за варіантом, який пропонує позивач, суди не зазначили, що свідчить про те, що такий порядок користування спільною квартирою не враховує баланс інтересів кожного зі співвласників, не з'ясували, чи вбачається реальна можливість виконати рішення суду в частині вселення, коли не визначено конкретного жилого приміщення для вселення.

З урахуванням викладеного, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню у частині вирішення позову про встановлення порядку користування квартироюіз передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2015 рокускасувати у частині вирішення позову ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, до ОСОБА_5 про визначення порядку користування жилим приміщенням, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

О.В.Попович