15 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ГвоздикаП.О., Ситнік О.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - орган опіки та піклування Краснолиманської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення,
за зустрічним позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
за касаційною скаргою ОСОБА_9 на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 03 грудня 2015 року,
в с т а н о в и л а:
У липні 2015 року ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - орган опіки та піклування Краснолиманської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення.
На обґрунтування позовних вимог зазначали, що ОСОБА_4 з 15 жовтня 1994 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, який рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 листопада
2014 року було розірвано. За час перебування у зареєстрованому шлюбі у подружжя народились діти: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.
За час перебування у шлюбі позивачі проживали та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, яка на праві власності належить відповідачам. У вказаній квартирі ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживали до кінця жовтня 2014 року. Однак в подальшому відповідачі із застосуванням фізичного та психічного насильства змусили позивачів виїхати з квартири.
Вказували, що ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 перешкоджають проживати за місцем реєстрації, відібрали ключі від квартири, замінили замки на вхідних дверях, а тому враховуючи викладене, просили усунути перешкоди у користуванні житлом та вселити.
У липні 2015 року ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 звернулись до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
На обґрунтування позовних вимог зазначали, що ОСОБА_7 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 листопада 2014 року було розірвано.
На підставі нотаріально посвідченого договору міни від 03 лютого
1998 року, зареєстрованого у КП БТІ м. Словʼянська, Донецької області, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на праві власності у рівних частках по 1/3 кожному належить трикімнатна квартира АДРЕСА_1
м. Красний Лиман Донецька область.
У вказані квартирі проживала та була зареєстрована як член сімʼї
ОСОБА_4, яка з літа 2014 року у належній ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на праві власності квартирі АДРЕСА_1 не проживає.
Ураховуючи викладене, на підставі положень ч. 1 ст. 71 ЖК України
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 просили визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від

12 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_6, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, задоволено. Усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_6, ОСОБА_4, неповнолітнім

ОСОБА_5, житловою квартирою АДРЕСА_1. Зобовʼязано ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 передати ОСОБА_4 ключі від вхідних дверей квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Вселено ОСОБА_6, ОСОБА_4, неповнолітнього ОСОБА_5 в житлову квартиру АДРЕСА_1 Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 243 грн 60 коп. судового збору та 2 000 грн в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.

В задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 03 грудня 2015 року рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від

12 жовтня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_9 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог

ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовити, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6 суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із доведеності заявлених позовних вимог та наявністю порушеного права встановленого

ст. 47 Конституції України при цьому відмовив в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_7перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 жовтня 1994 року, який рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 листопада

2014 року було розірвано.

За час спільного подружнього життя подружжя ОСОБА_7 мають двох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Всі члени сімʼї ОСОБА_6 - ОСОБА_4, ОСОБА_7 та їх діти: ОСОБА_6, ОСОБА_5, з 1998 року зареєстровані та постійно проживали в спірній квартирі, яка розташовано за адресою: АДРЕСА_1. Вказана квартира належить на праві власності ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на підставі договору про обмін квартир, посвідченого 03 лютого 1998 року приватним нотаріусом Краснолиманського міського нотаріального округу Донецької області за реєстром № 281.

Позивач ОСОБА_6 є учнем 3-го курсу Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» факультету машинобудування, екології та хімічних технологій. Навчання проходить за денною формою та на час навчання з 28 серпня 2013 року він зареєстрований у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3,

м. Донецьк, , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2..

ОСОБА_8, власник 1/3 частки вказаної квартири, на спірній житловій площі фактично не проживав, а лише 24 червня 2015 року зареєструвався в ній. ОСОБА_8 з 06 вересня 1995 року постійно проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4.

Крім того, судами встановлено, що згідно акта голови ЖБК «Молодіжний» та пояснень свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 позивачі на прикінці жовтня 2014 року змушені були покинути спірне житлове приміщення в якому вони зареєстровані, та проживали з

1998 року, через вимогу відповідача ОСОБА_7 та заміну останнім замків на вхідних дверях. Вказані перешкоди позбавили позивачів можливості користуватися житловим приміщенням та на даний час не усунуті.

Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до розʼяснень викладених в п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України встановлено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Ураховуючи викладене, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позву ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, оскільки їх право користування спірним жилим приміщенням було порушено з боку відповідачів, крім того, ОСОБА_4, як і позивач ОСОБА_6, який тимчасово, на час навчання, зареєстрований за іншою адресою, користувалися житлом як члени сімʼї власника. Також судами вірно встановлено, що ОСОБА_4, ОСОБА_5,

ОСОБА_6 не користуються приміщенням незначний час з поважних причин, повʼязаних зі створенням саме відповідачами перешкод в його користуванні.

При цьому судами вірно відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 03 грудня 2015 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_9 відхилити.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від

12 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від

03 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - орган опіки та піклування Краснолиманської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення за зустрічним позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко П.О. Гвоздик О.М. Ситнік