Єдиний унікальний номер 243/9595/15-ц Номер провадження 22-ц/775/1556/2016
Головуючий у 1 інстанції Ільяшевич О.В. Єдиний унікальний номер 243/9595/15-ц
Доповідач Жданова В.С. Номер провадження 22-ц/775/1556/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2016р. м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі :

головуючого - судді Жданової В.С.

суддів : Мальованого Ю.М., Осипчук О.В.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 30 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Відділ державної виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», Слов'янська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління державної Фіскальної служби України в Донецькій області про визнання права власності та зняття з арешту,-

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 30 червня 2016 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Відділ державної виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», Слов'янська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління державної Фіскальної служби України в Донецькій області про визнання права власності та зняття з арешту . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив докази, наявні в матеріалах справи, а тому зробив неправильні та помилкові висновки. Посилається на те, що виконавчі провадження , в межах яких накладено арешти на нерухоме майно, вже закрито, тому скасовувати арешт повинен державний виконавець. Відповідач вважає, що позивач обрав невірний спосіб захисту своїх права, яким на її думку є оскарження дій державного виконавця. Зазначає на те, що при зверненні до суду позивач не вказує яким чином арешти будівлі перешкоджають йому у здійсненні права власності. Вважає, що позивач до цього часу не є власником нежитлової будівлі, спір щодо належності нежитлової будівлі ще не закінчено, оскільки нею подано заяву про перегляд рішення апеляційного суду Донецької області від 23.07.2015 року за нововиявленими обставинами. Оскільки арешти накладено в той період, коли вона була власником майна, то арешти є законними і підстав для їх скасування не має.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з»явилась. Про розгляд справи повідомлена належним чином, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ( а.с. 217) та телефонограмою, зареєстрованою в журналі телефонограм за №4732, яку 12.10.2016 року відповідач отримала особисто за зазначеним нею телефоном. ( а.с. 222)

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , які рішення суду не оскаржують, також повідомлені про розгляд справи ( а.с. 216, а.с. 218, а.с.222), але в судове засідання не з»явились, будь-яких заяв не надали.

Треті особи в судове засідання не з»явились, про розгляд справи повідомлена належним чином ( а.с. 222)

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи , перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції повно, всебічно та правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, з'ясував доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 став переможцем на прилюдних торгах, які були проведені 20.03.2014 року ПП «Нива-В.Ш.», внаслідок чого ним було придбано нежитлову будівлю з тамбуром, ганком, контейнером та кіоском за адресою АДРЕСА_1. 25.03.2014 року Першою Слов'янською державною нотаріальною конторою позивачу видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, на підставі якого він у подальшому зареєстрував своє право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 13. 10. 2014 року вищезазначене нерухоме майно було визнано спільною сумісною власністю відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_1, визнано недійсними : правочин з купівлі-продажу нерухомого майна, акт про проведення прилюдних торгів від 24.03.2014 року, свідоцтво право власності позивача на вказане нежитлове приміщення від 25.03.2014 року, скасовано державну реєстрацію майна.

Реєстраційною службою Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області 20.04.2015 року проведено державну реєстрацію права власності на нерухомого майна за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 по ? частині за кожним, право власності ОСОБА_2 на спірне майно було скасоване.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 23.07.2015 року рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 13.10. 2014 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсними прилюдних торгів, недійсним свідоцтва про право власності на ім»я ОСОБА_2 та про визнання права власності на спірну будівлю за ОСОБА_6 та ОСОБА_1 по ? частині за кожним відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року рішення апеляційного суду Донецької області від 23.07. 2015 року залишено без змін.

Постановою ВДВС Слов'янського МУЮ Донецької області від 08. 02. 2014 року ВП №30048842 накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 та оголошено заборону на його відчуження (номер запису про обтяження 9699766) за вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Крім того, постановою ВДВС Слов'янського МУЮ Донецької області від 03.03. 2015 ВП №46610252 в інтересах стягувача ОСОБА_4 накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_3, у тому числі й на спірну нежитлову будівлю, оголошено заборону на його відчуження (номер запису про обтяження 9699704) за вимогою про стягнення боргу за договором позики.

Рішенням державного реєстратора № 28638112 від 09.03. 2016 року позивачу ОСОБА_2 відмовлено у державній реєстрації права власності на нежитлову будівлю за адресою АДРЕСА_1 у зв'язку із наявністю вказаних обтяжень.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно є власником нежитлової будівлі за адресою АДРЕСА_1, але його право власності на це майно не визнається та оспорюється відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 - колишніми співвласниками цього майна. Винесені державним виконавцем ВДВС Слов»янського МУЮ постанови про арешт та заборону відчуження майна від 08.02.2014 р. та від 03.03.2015 року стосовно боржників ОСОБА_6 та ОСОБА_1 перешкоджають позивачу зареєструвати свої права власника в Державному реєстрі прав та вільно володіти своїм майном.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи та вимогам діючого цивільного законодавства.

Відповідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 319 ЦПК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 321 ЦК України).

Згідно із ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Слов»янського міськрайонного суду від 13.10.2014 року визнано недійсним свідоцтво про право власності, видане ОСОБА_2 Першою Слов»янською державною нотаріальною конторою 25.03.2014 року та скасовано державну реєстрацію цього майна за позивачем. Цим же рішенням суду визнано право власності на спірне майно за відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з визначенням за кожним права на ? частку майна, проведено державну реєстрацію прав власності на майно за відповідачами. Однак, вказане рішення суду першої інстанції скасовано рішенням апеляційного суду Донецької області від 23 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 березня 2016 року.

Встановлено, що після відновлення прав ОСОБА_2 на вказане нерухоме майно він не може здійснити його державну реєстрацію, оскільки цьому перешкоджають арешти, накладені постановами ВДВС від 08.02.2014 р. та від 03.03.2015 р. в межах виконавчого провадження щодо боржників ОСОБА_3 та ОСОБА_7 - колишніх власників цього майна.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Слов»янського МУЮ від 08.09.2015 р. №24247477 позивачу ОСОБА_2. відмовлено в реєстрації прав власності з тих підстав, що попередня реєстрація прав власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не скасована. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 09.03.2016 р. № 28638112 позивачу знову відмовлено в реєстрації прав власності з тих підстав, що існують наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно, тобто постанови ВДВС про арешт та заборону відчуження майна від 08.02.2014 р. та від 03.03.2015 р. ( том 2 а.с.89).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про скасування постанов державного виконавця ВДВС Слов»янського МУЮ про арешт спірного майна, оскільки вони винесені в межах виконавчого провадження щодо боржників ОСОБА_3 та ОСОБА_1 - колишніх власників, що перешкоджає позивачу у здійсненні свого права власності, його реєстрації та вільному користуванню і розпорядженню майном.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не зазначено яким чином винесені державним виконавцем постанови про арешт майна перешкоджають йому у здійсненні прав власності є необґрунтованими та надуманими, оскільки в позовній заяві з цього приводу зазначено, що арешт та заборона відчуження майна перешкоджає йому здійснити реєстрацію свого права власності та перешкоджає вільно розпоряджатися належним йому майном.

Також неспроможними є доводи апеляційної скарги в тій частині, що скасовувати арешти повинен державний виконавець; позивачем обрано не вірний спосіб захисту своїх прав, яким на думку відповідача, є оскарження дій державного виконавця.

Статтею 383 ЦПК України визначено, що право звернення із скаргою до суду мають сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що рішеннями, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, порушено їх права чи свободи. Оскільки позивач не був стороною у виконавчих провадженнях, то в разі порушення права воно підлягає захисту в порядку позовного провадження.

У пункті 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від 3 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» зазначено , що спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

У пункті 2 вказаної Постанови Пленуму надано роз»яснення , що позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року N 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження).

При розгляді справи вказані приписи Постанови Пленуму були враховані судом першої інстанції, доводи відповідача про необхідність скасування постанови про арешт майна у іншій спосіб є неспроможними.

Також суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно.

Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права.

Статтею 392 ЦПК України визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Права власника майна підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову).

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі не визнають та оспорюють право власності ОСОБА_2 на вказане нерухоме майно. Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 зазначає, що позивач до теперішнього часу не є власником нежитлової будівлі, судові спори щодо належності будівлі ще не закінчились, нею подано заяву про перегляд рішення апеляційного суду Донецької області від 23.07.2015 року ( яким відновлено право позивача на спірну будівлю) за нововиявленими обставинами. Посилається на те, що позивач не є власником вказаного майна, оскільки воно за ним не зареєстровано ( а.с. 183).

З пояснень позивача ОСОБА_2 вбачається, що відповідачі до цього часу користуються будівлею у зв»язку з чим він не може звільнити її, укладати договори про надання комунальних послуг та розпоряджатися майном на свій розсуд.

Вказані обставини свідчать про те, що відповідачі не визнають та оспорюють право власності позивача, що є підставою для визнання такого права в судовому порядку.

Рішення суду першої інстанції в цій частині перебуває у відповідності до правового висновку, який міститься у справі №6-727цс-16 від 07.09.2016 р., в якому зазначено, що ст.392 ЦК України ( на яку посилався позивач при зверненні до суду) не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про захист порушеного права позивача ОСОБА_2 шляхом визнання за ними права власності та зняття арешту з спірного нерухомого майна є вірним, оскільки спірне майно належить позивачу на праві власності, але він фактично позбавленим можливості захистити свої права власника іншим шляхом, ніж як через звернення до суду.

Доводи апеляційної скарги не містять підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст.. 213 ЦПК України, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: судді: