АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/7144/14-ц 22-ц/774/1810/К/16
Справа № 214/7144/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1810/К/16 суддя Ковтун Н.Г.
Категорія - 27 (ІV) Суддя-доповідач - ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Зубакової В.П..

суддів - Барильської А.П., Митрофанової Л.В.,

за участю секретаря - Маслової К.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 27 квітня 2016 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені.

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (надалі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулось до суду з позовом ОСОБА_2, ОСОБА_2 (ОСОБА_3 - після укладення шлюбу) О.М. про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 13 січня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (надалі АКБ «Райффайзенбанк Україна»), правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір за № МL-0АU/1400/2006, згідно умов якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 37 400 доларів США з кінцевим терміном повернення до 13 січня 2021 року. Кредит надавався шляхом видачі одного траншу в розмірі кредиту зі сплатою 11 % річних.

З метою забезпечення належного виконання зобовязання за кредитним договором, 13 січня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 укладено договір поруки № SR-0АU/968/2006.

На підставі договору купівлі-продажу кредитного портфеля від 12 листопада 2010 року ПАТ «ОТП Банк» продало ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори, в тому числі й кредитний договір № МL-0АU/1400/2006 від 13 січня 2006 року, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло всі права вимоги за цими кредитними договорами, включаючи права вимоги до боржників щодо сплати суми основного боргу, процентів, нарахованих на суму основного боргу, а також сплати штрафних санкцій.

Посилаючись на зазначені обставини та невиконання ОСОБА_2, зобовязань за кредитним договором, у звязку із чим утворилась заборгованість зі сплати кредиту та процентів за його користування, уточнивши позовні вимоги, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило суд задовольнити його позовні вимоги та стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь заборгованість станом на 10.03.2015 року в розмірі 4 млн. 281 тис. 206 грн. 13 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 34075,52 дол. США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 10 березня 2016 року складає 780 тис. 228 грн. 72 коп.; заборгованості по відсоткам в сумі 6134,45 дол. США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 10 березня 2016 року складає 140 тис. 460 грн. 78 коп.; заборгованості по пені в сумі 3 млн. 360 тис. 516 грн. 64 коп., а також судові витрати.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 27 квітня 2016 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Вважає, що суд дійшов помилкового висновку щодо застосування строків позовної давності в частині вимог позивача до відповідача ОСОБА_2, який не подавав заяви про її застосування, а оскільки строк дії кредитного договору визначено до 13.01.2021 року, то відповідальність за його невиконання повинна бути покладена на відповідачів солідарно.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13 січня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № МL-0АU/1400/2006 (далі кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 37 тис. 400 доларів США зі сплатою фіксованої процентної ставки в розмірі 11% річних.

Відповідно до п. 2 частини першої кредитного договору датою остаточного повернення кредиту є 13 січня 2021 року (а.с. 6-12).

З метою забезпечення належного виконання зобовязання за кредитним договором 13 січня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки № SR-0АU/968/2006 ( далі договір поруки), за умовами якого вона поручилася солідарно з ОСОБА_2 у повному обсязі відповідати за виконання його зобовязань за кредитним договором (пункти 1.1, 1.2 договору поруки) (а.с. 14-15).

Унаслідок невиконання ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором 17 липня 2007 року ЗАТ «ОТП Банк» направило позичальнику вимогу про дострокове погашення заборгованості протягом тридцяти календарних днів з дати одержання вимоги (а.с. 119).

12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля, за умовами якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги за кредитними договорами, в тому числі й кредитним договором № МL-0АU/1400/2006 від 13 січня 2006 року, та забезпечувальними договорами.

Позичальник ОСОБА_2 взяті на себе зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, тому виникла заборгованість зі сплати кредиту та процентів за його користування, яка станом на 10.03.2015 року склала 4 млн. 281 тис. 206 грн. 13 коп.

Відмовляючи в задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна», суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив передбачений ст. 257 ЦК України строк звернення до суду з позовом до боржника та поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки строк виконання основного зобовязання був змінений кредитором у липні 2007 року, тоді як з позовом позивач звернувся до позичальника та поручителя лише 12 серпня 2014 року.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним з видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

В п. 15.1 частини № 2 кредитного договору сторони погодили, що погашення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у Графіку повернення кредиту та сплати процентів (Додаток № 1 до цього договору) шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням (а.с. 6-10).

Зазначеним Графіком повернення кредиту та сплати відсотків встановлено порядок погашення кредиту щомісячно шляхом здійснення відповідного платежу з погашення кредиту та відсотків за його користування (а.с. 11-12).

Відповідно до п. 2 частини № 1 кредитного договору сторони також погодили, що термін повного погашення кредиту є 13 січня 2021 року включно.

Отже, в укладеному кредитному договорі сторони визначили як строк дії договору - до повного виконання сторонами своїх зобовязань за цим договором (п. 7.2 частини № 2 кредитного договору), кінцевий строк повернення кредиту - до 13 січня 2021 року, так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів щомісячно, у розмірі та строки, визначені у Графіку повернення кредиту та відсотків.

Таким чином, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів умовами договору визначено місяцями.

При цьому, строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок (стаття 253 ЦК України).

Крім того, підписавши 13 січня 2006 року кредитний договір, сторони не тільки погодили спосіб та строки повернення позичальником кредиту та процентів, а також й наслідки невиконання зобов'язання позичальником у вигляді сплати на користь банку пені за кожен день прострочення у розмірі 1% від суми прострочених зобовязань за кожен день порушення виконання зобовязань (п.п. 4.1.1 частини № 2 кредитного договору).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, за зобовязанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252- 255 ЦК України.

При цьому, початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, останній платіж відповідачем ОСОБА_2 здійснений 04 червня 2007 року й більше жодних виплат на погашення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_2 не вчиняв (а.с. 66).

Визначаючи початок перебігу позовної давності, суд першої інстанції врахував той факт, що у звязку з порушенням ОСОБА_2 умов кредитного договору щодо повернення кредиту, кредитор відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України та умов кредитного договору (п.п. 1.9.1 п. 1.9 частини № 2 кредитного договору) використав право достроково вимагати стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором.

Отже, предявивши 17 липня 2007 року вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені (а.с. 119), кредитор відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до боржника протягом трьох років.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові №6-990цс15 від 27.01.2016 року, яка у відповідності до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою до врахування судами.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про початок перебігу строку позовної давності з моменту спливу 30 днів після отримання вимоги про дострокове виконання зобовязання, яка направлена боржнику в липні 2007 року. Однак, враховуючи те, що з позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду 12 серпня 2014 року, тобто з пропуском загального трирічного строку позовної давності та застосовуючи наслідки пропуску такого строку, суд першої інстанції не врахував положення ч. 3 ст. 267 ЦК України.

Нормою ч.3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення ч. 3 ст. 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені субєктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у звязку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-25цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

В матеріалах справи відсутня заява боржника ОСОБА_2 про застосування позовної давності, крім того він не був присутній на жодному з судових засідань по даній справі.

Оскільки, судом встановлено, що ОСОБА_2 порушив свої зобов'язання стосовно щомісячного повернення частини кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом, тобто позовні вимоги в цій частині є доведеними, заяви про застосування строку позовної давності не подавав, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову в позові з підстав пропуску строку позовної давності є передчасним.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором (а.с. 66) й зважаючи на те, що відповідачем ОСОБА_2 не надано жодних доказів в спростування його правильності, колегія суддів вважає, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» вірно визначено розмір заборгованості ОСОБА_2 за кредитом в сумі 34075,52 дол. США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 10 березня 2016 року складає 780 228, 72 грн., та заборгованість по відсоткам в сумі 6134,45 дол. США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 10 березня 2016 року складає 140 460, 78 грн.

Разом з тим, згідно п. 4.1.1. Кредитного договору № МL-0АU/1400/2006 від 13 січня 2006 року за порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення кредитних коштів у визначені цим Договором строки, позичальник зобовязаний сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних зобовязань за кожний день прострочення (а.с. 14).

Згідно Додатку №1 до цього Договору, який є його невідємною частиною, сторонами узгоджено Графік повернення Кредиту та сплати процентів, а саме: кошти погашення заборгованості за кредитом має здійснюватися щомісяця у період з 13.02.2006 року по 13.01.2021 року включно (а.с. 11-12).

Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93, яким врегульовано порядок здійснення банками операцій з валютними цінностями, не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачуються на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки НБУ, оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовим рішенням лише у національній валюті України - гривні.

Такі висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду України, висловленим у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 01 квітня 2015 року у справі № 3-29гс15, які відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими до застосування.

Як вбачається з матеріалів справи, у звязку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобовязань по Кредитному договору № МL-0АU/1400/2006 від 13 січня 2006 року, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» нараховувало пеню по щомісячним платежам у період з 10.03.2014 року по 10.03.2015 року (тобто за останні дванадцять місяців, що передували зверненню до суду) за порушення строків сплати мінімальних платежів, загальний розмір якої позивачем переведено у гривневий еквівалент відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 10.03.2015 року.

Разом з тим, розраховуючи еквівалент пені за неналежне виконання позичальником зобовязань за кредитним договором за офіційним курсом гривні до долара США, необхідно виходити з того, що пеня за прострочення сплати кредитних коштів та відсотків нараховується за кожним простроченим платежем окремо з дня порушення платником свого обовязку (що також узгоджено сторонами у Графіку повернення Кредиту та сплати відсотків), після чого розмір нарахованої пені за кожним простроченим платежем підсумовується та визначається загальна сума пені за порушення кредитних зобовязань.

Таким чином, погоджуючись із розміром нарахованої пені у розмірі 146 766,30 грн. за проміжок часу з 10.03.2014 року по 10.03.2015 року, колегією суддів переведено її розмір у гривневий еквівалент відповідно до офіційного курсу НБУ, який діяв на момент кожного періодичного платежу, за наведеним нижче розрахунком.

Період Кількість днівСума простроченої заборгованості Нарахована пеняОфіційний курс гривні до долара США, відповідно до службового розпорядження НБУ Пеня (гривня)
Дата початку Дата закінчення
10.03.1413.03.14340 209.971 206.319.2811 194.56
13.03.1414.04.143240 209.9712 867.1912.98167 016.12
14.04.1413.05.142940 209.9711 660.8911.65135 849.36
13.05.1413.06.143140 209.9712465.0911.73146 215.50
13.06.1414.07.143140 209.9712465.0911.69145 716.90
14.07.1413.08.143040 209.9712 062.9913.11158 145.79
13.08.1415.09.143340 209.9713 269.2912.90171 173.84
15.09.1413.10.142840 209.9711 258.7912.95145 801.33
13.10.1413.11.143140 209.9712 465.0915.56193 956.80
13.11.1415.12.143240 209.9712 867.1915.76202 786.91
15.12.1413.01.152940 209.9711 660.8915.77183 892.23
13.01.1513.02.153140 209.9712 465.0925.92323 095.13
13.02.1510.03.152540 209.9710 052.4921.74218 541.13

Таким чином, пеня за порушення строків сплати мінімальних платежів становить 2 203 385,60 гривень.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та стягнення з позичальника ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором МL-0АU/1400/2006 від 13 січня 2006 року станом на 10.03.2015 року в розмірі 3 124 075, 10 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 34075,52 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 10 березня 2016 року складає 780 228, 72 грн.; заборгованості по відсоткам в сумі 6134,45 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 10 березня 2016 року складає 140 460, 78 грн.; заборгованості по пені в сумі 2 203 385, 60 грн.

Здійснюючи перевірку рішення суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, колегія суддів не може погодитися з його висновками щодо підстав відмови в задоволенні заявлених вимог, виходячи з наступного.

Забезпечення виконання зобовязання здійснюється шляхом встановлення спеціальних способів, які стимулюють боржника до належної поведінки, гарантують виконання ним основного зобов'язання з урахуванням інтересів кредитора. Дані види забезпечення виконання зобовязання визначені нормами ст. 546 ЦК України.

Договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобовязання кредитного договору характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ст.ст. 553,554 ЦК України).

З метою забезпечення виконання кредитного договору, 13 січня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 укладено договір поруки № SR-0АU/968/2006.

Відповідно до п. 1.1 договору поруки вбачається, що предметом цього договору є надання поруки за виконання ОСОБА_2 своїх обовязків за кредитним договором № МL-0АU/1400/2006 від 13.01.2006 року.

Поручитель відповідає перед кредитором за виконання обовязків за кредитним договором в повному обсязі таких зобовязань (п. 1.2 договору поруки).

Строк дії поруки в п. 4.1 договору поруки визначено до повного виконання зобовязань за кредитним договором.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (п. 10) про його дію до повного виконання зобовязань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України.

У кредитному договорі строк виконання основного зобовязання чітко визначений строком повного погашення кредиту є 13 січня 2021 року.

Однак, предявивши 17 липня 2007 року вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя - протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України) від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Також колегія суддів звертає увагу й на те, що регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності ч.4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч.4 мт. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення ч.4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення ч.4 ст. 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні ч.4 ст. 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобовязання має бути предявлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була предявлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право.

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Саме такі правові позиції висловлені в постановах Верховного Суду України від від 17 вересня 2014р. у справі № 6-53цс14, від 17 вересня 2014 року у справі № 6-6цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх судів.

Оскільки шестимісячний строк, встановлений у ч. 4 ст. 559 ЦК України не є строком позовної давності, то для застосування судом наслідків його пропуску, чинне законодавство не вимагає обовязкового звернення поручителя з таким клопотанням.

Непредявлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обовязку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобовязанням.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у позивача існувало право звернутися до суду з позовом до поручителя протягом шести місяців з моменту спливу 30-денного строку предявлення вимоги про дострокове виконання зобовязання, рахуючи з дня направлення вимоги 17 липня 2007 року.

З позовом до боржника і поручителя позивач звернувся до суду лише 12 серпня 2014 року, направлення ж ним вимоги до поручителя 04.04.2014 року після зміни основного зобовязання 17.07.2007 року не має правового значення, оскільки умови укладеного договору та чинне законодавство не передбачають неодноразового направлення вимог про дострокове виконання основного зобовязання.

Таким чином, звернення до суду після спливу передбаченого ч.4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові у звязку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у звязку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Аналогічні висновки висловлені в постанові ВСУ від 17 вересня 2014 року у справі № 6-170цс13.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції взагалі не дав оцінки викладеним вище нормам матеріального права та правовим позиціям Верховного Суду України під час розгляду предявлених позовних вимог до поручителя, що призвело до помилкових висновків щодо підстав відмови в задоволенні позову в цій частині, а саме: судом застосовано наслідки спливу строку позовної давності на підставі заяви представника поручителя (а.с. 122), тоді як на момент звернення банку із зазначеним позовом порука припинила свою дію взагалі.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про стягнення заборгованості за кредитним з ОСОБА_2 й відмовою в задоволенні позову до ОСОБА_3

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підлягає стягненню пропорційно до задоволеної частини позовних вимог сплачений судовий збір в загальному розмірі 5 601,59 грн., який складається зі сплаченого судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги, виходячи з наступного розрахунку: 3654 грн. + 4019,40 грн. = 7 673,40 грн.; 7 673,40 грн. х 73% (задоволені позовні вимоги)/100% = 5 601,59 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3, п.4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313-314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 27 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором МL-0АU/1400/2006 від 13 січня 2006 року станом на 10.03.2015 року в розмірі 3 124 075 (три мільйони сто двадцять чотири тисячі сімдесят пять) гривень 10 (десять) копійок, яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 34075,52 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 10 березня 2016 року складає 780 228 (сімсот вісімдесят тисяч двісті двадцять вісім) гривень 72 (сімдесят дві) копійки; заборгованості по відсоткам в сумі 6134,45 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 10 березня 2016 року складає 140 460 (сто сорок тисяч чотириста шістдесят) гривень 78 (сімдесят вісім) копійок; заборгованості по пені в сумі 2 203 385 (два мільйони двісті три тисячі триста вісімдесят пять) гривень 60 (шістдесят) копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» сплачений судовий збір в розмірі 5 601 (пять тисяч шістсот одна) гривня 59 (пятдесят девять) копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: