У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 17 лютого 2016 рокум. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоГвоздика П.О., суддів:ика відповідача Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,Мартинюка В.І., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 7» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 7» на рішення апеляційного суду Київської області від 21 вересня 2015 року, в с т а н о в и л а: У лютому 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що відповідачка на підставі свідоцтва про право власності від 30 липня 2010 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення, є власником квартири АДРЕСА_1. 02 липня 2013 року між сторонами укладено договір № 134/07/УК «Про надання послуг з управління та утримання будинку, споруд та прибудинкової території», відповідно до п. 2.2 якого відповідач взяла на себе зобов'язання вносити передбачену договором плату за послуги по авансовій системі оплати послуг, платежі за якою вносяться за один місяць. Пунктом 8.11 договору обумовлено обов'язок споживача сплатити позивачу за надані послуги з 28 травня 2010 року. Посилаючись на те, що відповідач належним чином не виконує зобов'язання за договором, внаслідок чого станом на 29 квітня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 30 707 гривень 23 копійки, яку позивач просив стягнути на свою користь з урахуванням індексу інфляції - 19 129 гривень 69 копійок та трьох відсотків річних - 3 858 гривень 62 копійки, а всього 53 695 гривень 53 копійки та судові витрати. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2015 року позов задоволено. Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ТОВ «РАДА 7» 53 695 гривень 53 копійки заборгованості за житло-комунальні послуги, 465 гривень 19 копійок судового збору, а всього 54 160 гривень 72 копійки. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 70 гривень 97 копійок судового збору. Рішенням апеляційного суду Київської області від 21 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ТОВ «Рада 7» заборгованість за комунальні послуги в сумі 30 707 гривень 23 копійки та судові витрати в сумі 307 гривень 07 копійок. В іншій частині вимог відмовлено. У касаційній скарзі ТОВ «Рада 7» просить скасувати рішення апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач користувалася наданими позивачем комунальними послугами, однак вчасно не здійснювала їх оплату, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка стягнута судом з урахуванням вимог ст. 625 ЦК України. Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, апеляційний суд разом з тим зазначив, що норма ст. 625 ЦК України не застосовується до договірних правовідносин щодо надання комунальних послуг, у зв'язку з чим дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині вимог про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних. Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини. Вказаним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає. Так, п. 1 ч. 1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно із зазначеними нормами Закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Системний аналіз положень ст. ст. 2, 9, 10, 189, 190 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що правовідносини, пов'язані з несвоєчасною оплатою житлово-комунальних послуг, за своєю правовою природою не є житловими, оскільки питання оплати житлово-комунальних послуг, у тому числі і щодо належного виконання відповідних зобов'язань, житловим законодавством не регулюється. Натомість п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені. Разом із тим відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора - вимагати сплату грошей за надані послуги (ч. 1 ст. 509 ЦК України). Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань,на них поширюється дія ч. 2 ст.625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Закріплена в п.10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у ч. 2 ст.625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті,та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів в наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. У разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року (справа № 6-59цс13). Ухвалюючи рішення, апеляційний суд викладеного не врахував та дійшов помилкового висновку про те, що норма ст. 625 ЦК України не поширюється на спірні правовідносини. Натомість, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, а апеляційний суд, перевіряючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, у порушення вимог чинного процесуального та матеріального законодавства України дійшов помилкового висновку про необхідність скасування законного й обґрунтованого судового рішення. За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України, із залишенням в силі рішення суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 7» задовольнити частково. Рішення апеляційного суду Київської області від 21 вересня 2015 року скасувати, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 липня 2015 року залишити в силі. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий П.О. Гвоздик Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня В.І. Мартинюк О.М.Ситнік П.О. Гвоздик Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня В.І. Мартинюк О.М. Ситнік