АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого - Калиновського А.Б.

Суддів - Гайдук В.І., Єлізаренко І.А.

При секретарі - Гулієву М.І.о

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк", ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2012 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № VOJ0SE00003582 від 12.08.2005 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 15 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 24,00% на рік, кінцевий термін повернення - 13.08.2007 року. Зобов'язання за даним договором було забезпечено договором поруки № 167 від 20.10.2010 року, укладеним з ПАТ «Акцент-Банк».

Відповідач порушив умови укладеного договору, в зв'язку з чим станом на 25.04.2012 року виникла заборгованість у розмірі 128 233,93 грн. Позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 118 233,93 грн., стягнути солідарно з відповідачів 10 000 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" до ПАТ "Акцент-Банк", ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду і ухвалити нове про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що відповідно до договору № VOJ0SE00003582 від 12.08.2005 року ОСОБА_2 отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 15000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 24,00% на рік, кінцевий термін повернення - 13.08.2007 року.

Зобов'язання за даним договором було забезпечено договором поруки № 167 від 20.10.2010 року, укладеним з ПАТ «Акцент-Банк».

Відповідач порушив умови укладеного договору, в зв'язку з чим станом на 25.04.2012 року виникла заборгованість у розмірі 128 233,93 грн., а саме: 7264,08 грн. - заборгованість за кредитом, 49800,79 грн. - заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 1500 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 69669,06 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку, суд виходив з того, що строк дії кредитного договору № VOJ0SE00003582 від 12.08.2005 року закінчився 13.08.2007 року, позовна давність за даним договором сплинула 13.08.2010 року, а позивач звернувся з позовом до суду лише 13.07.2012 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Крім того, суд посилався на п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», про те, що враховуючи положення п. 7 частини 13 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_2 не звертався до суду з заявою про застосування позовної давності.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовні давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовні давність строком один рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовні давність застосовується за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, а відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Вирішуючи спір, суд помилково послався на п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», про те, що позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі, не звернув уваги на те, що Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 7 від 07.02.2014 року внесено зміни до вищевказаного Пленуму, згідно яких, позовна давність за споживчими кредитами застосовується лише за наявності заяви сторони у спорі про її застосування, тобто в загальному порядку, передбаченому ЦПК України.

Таким чином, оскільки відповідач не приймав участі в судовому засіданні, заяв про застосування строку позовної давності до суду не подавав, то строк позовної давності судом застосовано необґрунтовано, в порушення встановленого порядку.

Як видно, заборгованість станом на 25.04.2012 року становить 128 233,93 грн., а саме: 7 264,08 грн. - заборгованість за кредитом, 49 800,79 грн. - заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 1 500 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 69 669,06 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Судом також встановлено, що рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22.05.2007 року було стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за договором № VOJ0SE00003582 від 12.08.2005 року станом на 22.03.2007 року у розмірі 15 845,09 грн.

Таким чином, як було уточнено банком, за період з моменту виникнення прострочення зобов'язань до 25.04.2012 року залишилась заборгованість у розмірі 115 888,84 грн., яка складається з: - 46 290,36 грн. - заборгованість за відсотками; - 750,00 грн. - заборгованість за комісією; 68 848,48 грн. - пеня.

У разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (частина третя статті 551 ЦК України).

Положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 цього Кодексу щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

При цьому положеннями статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення.

Відповідно до ч.2 ст.616 ЦК України суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

Положення ст. 616 ЦК України передбачають право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Зазначене стосується цивільно-правової відповідальності боржника, а не сплати ним основного грошового боргу за кредитним договором, що суд на підставі вказаної норми закону змінити не може.

Як видно з умов кредитного договору, позичальник зобов'язаний погашати кредит щомісячними платежами, а згідно наданого до позову розрахунку вбачається, що порушення умов договору щодо своєчасного погашення заборгованості за кредитом відповідачем почали допускатись ще з перших місяців укладення кредитного договору, однак, на протязі тривалого часу позивач не вживав заходів щодо погашення заборгованості за кредитним договором у встановленому законом порядку, сприяючи тим самим збільшенню розміру заборгованості та, відповідно, пені.

ПАТ КБ "Приватбанк" нараховано пеню в розмірі 68 848,48 грн., а заборгованість по тілу кредиту була стягнута рішенням суду у 2007 році у розмірі 10 764,08 грн.

Отже, установивши, що розмір пені значно більший від розміру боргового зобов'язання, а також, що внаслідок стягнення кредитної заборгованості, в тому числі і пені, розмір якої значно більший розміру заборгованості за кредитним договором, будуть порушені права ОСОБА_2, колегія суддів вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин положення частини третьої статті 551, 616 ЦК України та зменшити розмір пені з 68 848,48 грн.до 5 000,00 грн.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року № 6-1120цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Як видно, строк дії кредитного договору закінчився 13.08.2007 року, проте позивач протягом тривалого часу не пред'являв до відповідача будь-яких вимог щодо стягнення заборгованості, і таким чином, своїми діями сприяв її збільшенню (в тому числі і пені).

Як видно з матеріалів справи, банком подано до суду позов, де одним з відповідачів є ПАТ "Акцент-Банк".

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-745ц15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Вирішуючи спір, суд на вищевказані роз'яснення уваги не звернув, належним чином не перевірив чи підлягають заявлені вимоги позовної заяви розгляду за правилами цивільного судочинства та на порушення вимог ст. 12 ГПК України, помилково розглянув справу в частині позовних вимог банку до ПАТ "Акцент-Банк" в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду скасувати, частково задовольнити позовні вимоги банку, стягнувши з ОСОБА_2заборгованість за кредитним договором № VOJ0SE00003582 від 12.08.2005 року станом на 25.04.2012 року у розмірі 52 040,36 грн., яка складається з: - 46 290,36 грн. - заборгованість за відсотками; - 750,00 грн. - заборгованість за комісією; 5 000,00 грн. - пеня, а провадження у справі в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» підлягає закриттю, оскільки розгляд даних вимог віднесено до юрисдикції господарського суду.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з ОСОБА_2на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1092,84 грн., які складаються з витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви - 520,40 грн. та за подання апеляційної скарги - 572,44 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" про стягнення заборгованості закрити.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором № VOJ0SE00003582 від 12.08.2005 року станом на 25.04.2012 року у розмірі 52 040,36 грн., яка складається з: - 46 290,36 грн. - заборгованість за відсотками; - 750,00 грн. - заборгованість за комісією; 5 000,00 грн. - пеня, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1092,84 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: