Ухвала

іменем україни

24 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконними дій з підвищенням процентів за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 серпня

2015 року,

встановила:

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами кредитного договору від 10 січня

2008 року, укладеного між Банком та ОСОБА_3, остання отримала кредит у розмірі 85 103,25 грн, на умовах визначених договором, на строк до 9 січня 2013 року. Неналежне виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору призвело до утворення заборгованості, яка станом на 6 листопада 2013 року становила 333 960,11 грн, яка в добровільному порядку сплачена не була. Ураховуючи наведене, Банк просив стягнути суму заборгованості з відповідача.

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулась з зустрічним позовом, у якому просила визнати незаконним збільшення з

1 лютого 2009 року процентної ставки за кредитним договором.

Посилалась на те, що у лютому 2009 року в односторонньому порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» було підвищено процентну ставку за користування кредитом з 9,6 % річних до 21 % річних. Зазначала, що за умовами п. 2.3.1. кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати процентну ставку за користування кредитом, однак Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня

2008 року, який набрав чинності 9 січня 2009 року, ЦК України було доповнено ст.1056-1,згідно якої встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку.

Вважала, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 серпня

2015 року, позов Банка задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором від 10 січня 2008 року у розмірі 46 167,50 грн та судовий збір у сумі 461,53 грн, а всього 46 629,03 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано незаконними дії Банку щодо збільшення з 1 лютого

2009 року процентної ставки за користування кредитом за кредитним договором від 10 січня 2008 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі Банк просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Банка задовольнити, зустрічний позов ОСОБА_3 залишити без задоволення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позовні вимоги Банку та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, між сторонами укладено кредитний договір, внаслідок порушення банком умов кредитного договору - підвищення процентної ставки за кредитним договором з

10 січня 2009 року є незаконним, з врахуванням чого розрахунок заборгованості з відсотків слід здійснювати з розрахунку 9,6 %, а не 21 % річних.

Проте повністю з такими висновками погодитися не можна виходячи з наступного.

Установлено, що 10 січня 2008 року між Банком та

ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 85 102,25 грн зі сплатою 9,6 % річних та строком повернення коштів до 9 січня 2013 року.

З 10 лютого 2009 року банк збільшив розмір процентної ставки до

21 % річних.

Згідно з пунктом 2.3.1 зазначеного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у випадку: зміни кон'юнктури ринку грошового ресурсу в Україні, а саме: зміна курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміни розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або середньозваженої ставки по кредитах банків у відповідній валюті (по статистиці НБУ).

ОСОБА_3 надала свою згоду на те, що банк має право збільшувати розмір процентної ставки за кредитом, за умови її письмового повідомлення банком за 7-днів до підвищення процентної ставки.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч. 1ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», який набрав чинності 9 січня 2009 року, положення ЦК України доповнено статтею 10561, частиною другою якої передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Наведена редакція статті 10561 ЦК України була чинною до

16 жовтня 2011 року.

З аналізу зазначених норм можна дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного договору передбачається право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну було прийняте до набрання чинності наведеним вище Законом.

Судом установлено, що в банку виникло право збільшити в односторонньому порядку розмір процентів у зв'язку зі зміною облікової ставки НБУ та збільшенням курсу долара США до гривні більше ніж на

10 % порівняно з курсом долара США, установленим НБУ на момент укладення договору.

Повідомлення про підвищення відсоткової ставки, яке викладено у листі Банку від 25 грудня 2008 року, направлено позивачеві до набрання чинності ст. 10561 ЦК України, яка забороняє підвищувати відсоткову ставку в односторонньому порядку.

Згідно вказаного листа, Банком було повідомлено про збільшення відсоткової ставки за кредитним договором, починаючи з 1 лютого

2009 року та попереджено, що у разі незгоди позивача з таким підвищенням, він може погасити заборгованість у повному обсязі за старою відсотковою ставкою, а у разі згоди щодо змін умов кредитування, підвищення відсоткової ставки буде здійснено з 1 лютого 2009 року без будь-яких додаткових дій.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Визнаючи дії Банку щодо збільшення з 1 лютого

2009 року процентної ставки за користування кредитом за кредитним договором від 10 січня 2008 року незаконними, суд посилався на недотримання Банком процедури щодо письмово повідомлення боржника про таке підвищення.

Так, лист про збільшення процентної ставки направлений банком не за адресою місця проживання чи реєстрації ОСОБА_3, яка зазначена в паспорті та в кредитному договорі (АДРЕСА_1), а до с. Голубівка Новомосковського району Дніпропетровської області.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України апеляційний суд не дав належної оцінки наданому позивачем розрахунку, з якого вбачається, що 13 лютого 2009 року та 13 березня 2009 року вносились кошти на погашення заборгованості по процентах за новою процентною ставкою 21% річних, не з'ясував, чи вказані дії не свідчать про визнання такого збільшення (а. с. 3) та прийняття позичальником пропозиції про зміну умов договору.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд прийшов до передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки заявлені сторонами позови є взаємопов'язаними між собою, від правильного вирішення спору в зазначеній частині залежить і вирішення зустрічного позову, рішення підлягають скасуванню в повному обсязі.

Викладене свідчить, що при вирішені спору апеляційним судом неповно встановлено фактичні обставин справи, не дано юридичної оцінки наданим сторонам доказами, відповідно до них не визначено правовідносини, що виникли між сторонами, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування постановленої апеляційним судом ухвали з направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.М. Колодійчук

Судді:В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська