Віньковецький районний суд Хмельницької області
Справа № 670/343/15-ц
Провадження № 2/670/1/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2016 року смт. Віньківці

Віньковецький районний суд Хмельницької області в складі:

головуючого - судді Волкової О.М.

з участю секретаря Сікорської В.О.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Віньківці цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути із відповідача ОСОБА_1 заборгованість по відсоткам за кредитним договором № НМХRFВ10478163 від 18.01.2007 року, нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 10.12.2009 року по 10.12.2014 року у розмірі 21089,70 гривень, та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено таке.

18.01.2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений Договір № НМХRFВ10478163 (заява позичальника), відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 3210,00 грн.

Відповідач особистим підписом у заяві підтвердила свою згоду про те, що вона попередньо була ознайомлена та погодилась з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, які були надані їй у письмовій формі, отримала повну інформацію про умови кредитування, та підписана нею заява про отримання кредиту разом з запропонованими банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складає між банком та відповідачем кредитний договір.

Отже, при укладанні договору сторони керувались положенням ч. 1 ст. 634 ЦК України, який визначає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 627, ст. 638 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Так, умовами Договору № НМХRFВ10478163 визначено, що банк надає клієнту строковий кредит у сумі 3210,00 грн., на строк з 18.01.2007 року по 17.01.2008 року включно, в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів в обумовлені у Заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати (з 18 по 23 число кожного місяця), позичальник повинен надавати банку (щомісячний платіж) у сумі 371,26 грн., для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Позичальник зобов'язується повернути суму кредиту, процентів, комісії відповідно до Заяви та Умов.

При порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, він сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 10,83 % на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості.

Стаття 1054 ЦК України визначає поняття Кредитного договору як: за кредитним договором банк або інша кредитна організація (кредитор) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Виходячи з даної норми закону кредитний договір є двостороннім та сплатним, де оплатою за користування кредиту є сплата відсотків.

Тому основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів.

Відповідно до ст. ст. 629, 525, 612 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Позивач свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, однак позичальник в порушення вищезазначених вимог взяті на себе зобов'язання за договором належним чином до сьогодні не виконав, у зв'язку з чим розмір простроченої заборгованості ОСОБА_1 по кредиту перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відповідно до розрахунку станом на 10.12.2014 року складає 3210,00 грн.

Згідно з ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору, і як вбачається з розрахунку заборгованості, порушення умов договору по поверненню кредитних коштів, сплати відсотків зі сторони відповідача мало місце ще до настання дати сплати останніх щомісячних платежів.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В пунктах 3.2.2, 3.2.3, 3.2.9 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, до яких приєднався відповідач визначено обов'язок позичальника здійснювати погашення кредиту у порядку та строки відповідно до заяви, сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до Заяви та п.п. 4.1, 4.2 даних Умов та Тарифів. При непогашенні кредиту в строки, зазначені в Заяві, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту нарахування відсотків здійснюється відповідно до п. 4.2 Умов з дати виникнення простроченої заборгованості.

Отже, датою 17.01.2008 р. в Договорі (заяві) № НМХRFВ10478163 саме визначено кінцеву дату виконання позичальником дій щодо повернення кредиту за умов відсутності порушень по сплаті та простроченої заборгованості, а не кінцевий термін спливу виконання ОСОБА_1 своїх грошових зобов'язань за договором та припинення зобов'язань в цілому.

Отримані відповідачем кредитні кошти до теперішнього часу банку не повернуті, отже Договір (Заява) № НМХRFВ10478163 не є розірваним чи припиненим, у звязку з чим відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами.

Стаття 256 ЦК України дає визначення позовної давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права або інтересу.

Таким чином, враховуючи що сплата відсотків за Договором № НМХРРВ10478163 позичальником повинна здійснюватися щомісячно, то і позовна давність за вимогами пов'язаними з стягненням заборгованості по простроченим щомісячним платежам (відсотків за користування кредитом), повинна обчислюватися за період, відповідний терміну загальної позовної давності від дати звернення до суду, якщо термін не збільшено умовами договору.

За правилами ч. 1 ст. 259 ЦК України сторонам дозволено за домовленістю збільшувати встановлену законом як загальну, так і спеціальну позовну давність.

Згідно з п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам сторони дійшли згоди, що терміни позовної давності по вимогам щодо стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів встановлюються сторонами тривалістю 5 років.

Виходячи з вищенаведеного, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вважає за необхідне захистити свої права в судовому порядку та стягнути з боржника на користь Банку суму заборгованості по нарахованим на прострочену заборгованість відсоткам за період відповідний збільшеному терміну позовної давності, встановленого п. 5.5 Умов, з 10.12.2009 року по 10.12.2014 року за таким розрахунком: сума простроченої заборгованості по кредиту * розмір % ставки в день * кількість днів прострочення /100.

Строк прострочення за тілом кредиту за період з 10.12.2009 року по 10.12.2014 року становить 1825 днів, розмір простроченої заборгованості складає 3210,00 грн., розмір % ставки в день дорівнює 0,36 %, а отже сума заборгованості по відсоткам складає згідно розрахунку: 3210,00 грн.*0,36 %* 1825 днів прострочення/100= 21089,70 гривень.

У судовому засіданні 23.06.2015 року, проведеного в режимі відеоконференції, представник позивача за довіреністю ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала повністю з підстав, зазначених у позові, та просила задовольнити.

У ході судового розгляду справи, а саме 03.02.2016 року представник позивача за довіреністю ОСОБА_4 надіслала до суду заяву про уточнення позовних вимог, та просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість по відсоткам за договором № НМХRFВ10478163 від 18.01.2007 року нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 23.04.2012 року по 01.02.2016 року у розмірі 15935,72 гривні.

Ухвалою суду від 12.02.2016 року у прийнятті заяви про уточнення позовних вимог було відмовлено у звязку з тим, що в заяві ставилось питання про зміну предмету та підстав позову.

Відповідач ОСОБА_1 (Червонюк) у судовому засіданні позов не визнала та проти його задоволення заперечувала.

Пояснила, що в день оформлення кредиту, тобто 18.01.2007 року у м. Хмельницький в неї вкрали паспорт та гроші. Після цього вона звернулась із відповідною заявою у правоохоронні органи, але в порушенні кримінальної справи їй було відмовлено. Приблизно через рік з Хмельницького відділення «Приватбанк» вона отримала лист з вимогою погашення кредиту, однак після спілкування із працівниками служби безпеки банку останні пообіцяли їй, що претензій до неї більше заявляти не будуть. Проте в наступні роки до неї періодично телефонували з банку з вимогою сплатити кредит, а в лютому 2009 року зняли з її зарплатної карточки на погашення боргу 298,87 гривень, через що вона закрила свій рахунок у «Приватбанку». Відповідач стверджувала, що заяву на отримання кредиту вона не заповняла, кредит не отримувала, однак після дослідження висновку почеркознавчої експертизи факт укладення кредитного договору більше не оспорювала.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_2 у судовому засіданні звертала увагу суду на те, що позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитом з пропуском строку позовної давності, оскільки кінцевою датою виконання позичальником дій щодо повернення кредиту встановлена дата 17.01.2008 року, і про своє порушене право щодо договірних зобовязань «Приватбанк» дізнався 18.01.2008 року, клопотання про поновлення строку позовної давності позивач не заявляв, у звязку з чим представник та відповідач просили суд застосувати строк позовної давності відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України та у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши сторони, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог належить відмовити.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно зі ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 18.01.2007 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали договір № НМХRFВ10478163, відповідно до умов якого банк надає позичальнику строковий кредит в сумі 3210 гривень на строк 12 місяців з 18.01.2007 року по 17.01.2008 року з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 0,42 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 96,3 грн. та єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0.0 грн. в обмін на зобовязання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»), (Стандарт) строки.

Згідно з умовами договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з «18» по «23» число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 371,26 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами. Позичальник зобовязується повернути суму кредиту, відсотків, винагороди, відповідно до Заяви та Умов.

Крім того, згідно з п. 4.2 Умов, при порушенні позичальником зобовязань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 10,83 % в місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.

Відповідач порушила умови кредитного договору, у зв'язку з чим розмір простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 10.12.2009 року по 10.12.2014 року (1825 днів) становить 3210 гривень, а сума заборгованості по відсоткам складає 21089,70 гривень (3210.00 грн. *0,36 %* 1825 днів прострочення /100).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Статтею 59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною 1 ст. 64 ЦПК України визначено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

На обґрунтування доводів позовних вимог банком на вимогу суду було надано оригінал заяви ОСОБА_1 на отримання кредиту «Товари у розстрочку» від 18.01.2007 року, який судом визнано належним та допустимим доказом та оцінено у відповідності з вимогами ст. 212 ЦПК України.

Водночас, жодних належних доказів, які б спростовували доводи позивача про те, що заява від 18.01.2007 року заповнена ОСОБА_1 та договір від 18.01.2007 року між сторонами було укладено, відповідачем у судовому засіданні не надано, а судом таких обставин не встановлено.

Так, твердження ОСОБА_1 про те, що заяву на отримання кредиту вона не заповняла і кредит не брала, спростовуються висновком судової почеркознавчої експертизи № 221 П від 16.11.2015 року, призначеної судом за клопотанням відповідача, згідно якої рукописний текст, виконаний від імені позичальника, в заяві на отримання кредиту «Товари у розстрочку» від 18.01.2007 року, виконаний ОСОБА_5, тобто відповідачем.

Крім того, як вбачається з досліджених матеріалів справи, 02.02.2007 року міським відділом внутрішніх справ м. Хмельницького було відмовлено в порушенні кримінальної справи за заявою ОСОБА_1 по факту крадіжки у неї на речовому ринку у м. Хмельницький сумки, у якій знаходились гроші у сумі 50 доларів США та паспорт громадянина України на її імя, а саме за ст. 357 КК України (викрадення документів) на підставі ст. 6 ч. 2 КПК України (1960 року) за відсутністю в діянні складу злочину.

Вказана постанова ОСОБА_1 була отримана, та нею не оскаржувалась.

Тому суд доходить висновку, що заява на отримання кредиту від 18.01.2007 року як доказ відповідає вимогам процесуального закону і підтверджує обставини, викладені в позовній заяві щодо укладення між сторонами кредитного договору та отримання відповідачем за вказаним договором коштів.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до положень ст. ст. 610, 611, 623 ЦК України , порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Як убачається з матеріалів справи, сторони встановили як строк дії договору по 17.01.2008 року (кінцевий строк повернення кредиту), так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів у сумі 371,26 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами.

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором кредиту № НМХRFВ10478163 станом на 10.12.2014 року, ОСОБА_1 після отримання кредитних коштів свої щомісячні зобовязання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом не виконувала, у звязку з чим з 24.02.2007 року у неї утворилась заборгованість за кредитним договором, а 26.02.2009 року нею було сплачено на погашення заборгованості 298,87 гривень, що відповідачем не оспорювалось. У свою чергу банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 23 квітня 2015 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Отже, знаючи про існування заборгованості, ПАТ КБ «Приватбанк» на захист своїх прав та інтересів в строк до 26.02.2012 року до суду позов не подав, а заяв про поновлення строку позовної давності з обґрунтуванням поважності причин його пропуску від позивача до суду не надходило.

Окрім цього, частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-240цс14 від 11лютого 2015 року, позивачем на обґрунтування доводів щодо застосування пятирічного строку позовної давності повинно бути надано належні і допустимі докази, які свідчили б про те, що при підписані сторонами кредитного договору діяли Умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності, та ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами договору, і підписані відповідачем.

Позивачем жодних доказів, які свідчили б про те, що при підписані сторонами кредитного договору діяли Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності, та відповідач ОСОБА_1 була ознайомлена і згідна з ними, а також підписані нею, суду не надано.

При цьому суд бере до уваги, що відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що за спливом строку позовної давності у задоволенні позову належить відмовити.

Керуючись ст. 525, ст. 526, ст. 527, ст. 530, ст. 598, ст. 599, ст. 610, ст. 615, ст. 629, ст. 1054 ЦК України, ст. 3, ст. 10, ст. 11, ст. 15, ст. 60, ст. ст. 212-215, ст. ст. 252-257, ст. 261, ст. 267, ст. 360 -7 ЦПК України суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення через Віньковецький районний суд до Апеляційного суду Хмельницької області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.М. Волкова