№ производства 2/646/295/2016
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18.02.2016 року м. Харків
Червонозаводський районний суд м. Харкова
в складі головуючого судді Чудновської І.І.,
за участю секретаря Пашкова Ю.Т.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю,
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради, в якому просить визнати за нею право власності на домоволодіння № 98 по вул. Кутаїській (колишня вулиця Жовтнева) у м. Харкові, яке складається з житлових будинків літ. «А-1» з прибудовами літ. «а» та тамбуром літ. «а?» загальною площею 51,8 кв.м., житловою площею 37,3 кв.м., житлового будинку літ. «Б-1» з прибудовами літ. «б», літ. тамбуром «б?» та ганком літ. «б?», загальною площею 46,8 кв.м., житловою площею 34,5 кв.м., літньої кухні літ. «В» з прибудовою літ. «в», літньої кухні літ. «И» з тамбуром літ. «и», вбиральні літ. «Л», душу літ. «К», огорожі №№ 3-8, вигрібної ями № 9 та вимощення I, за набувальною давністю.
Представник позивача ОСОБА_2 у судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась своєчасно, належним чином, надала заяву в якій повністю підтримала позовні вимоги та викладені в позові обставини. Просила суд справу слухати без участі позивача відповідно до заяви та ухвалити по справі заочне рішення.
У судове засідання відповідач не зявився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі.
Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступне, що 29.12.1951 року між Жихарською селищною радою Харківського району та ОСОБА_3, на підставі рішення виконкому цієї ж сільради № 5 від 22.03.1951 р. було укладено договір на право забудови будинку згідно проекту і безстрокового користування земельною ділянкою в с. Жихарь по вул. Жовтневій, 103. Згідно умов цього договору було відведено земельну ділянку та після закінчення будівництва ОСОБА_3 набувала право власності на житловий будинок та надвірні будівлі. Згодом було змінено номер домоволодіння з 103 на 98 по вул. Жовтневій в м. Харкові.
На випадок своєї смерті ОСОБА_3 склала заповіт, за яким все своє майно заповіла ОСОБА_4.
16.06.1981 р. ОСОБА_5 померла.
ОСОБА_4 на випадок своє смерті все своє майно заповіла ОСОБА_1.
26.06.2005 р. ОСОБА_4 померла.
Все своє життя позивачка прожила за адресою: м. Харків, вул. Жовтнева, 98, зі своїми батьками: матірю ОСОБА_6, яка померла 02.01.2014 р., і яка була рідною сестрою ОСОБА_4, та батьком ОСОБА_7, який помер 04.08.2008 р., про що є відмітки у будинковій книзі та паспортна реєстрація постійного місця проживання.
За своє життя покійна ОСОБА_3 не оформила право власності на домоволодіння, про що стало відомо ОСОБА_8, яка намагалась оформити право власності на житловий будинок після смерті ОСОБА_3 за заповітом, з відповіді БТІ від 16.10.1986 р.
На момент смерті ОСОБА_3 домоволодіння № 98 по вул. Жовтневій в м. Харкові складалося з житлового будинку літ. А-1 з прибудовою, житлового будинку літ. Б-1, літньої кухні літ. В, сіней літ. в, вбиральні літ. Г, льоху літ. Д, сараю літ. Ж, літнього душу літ. З сараю літ. И, замощення Т, огорожі літ. 1-2, про що на замовлення ОСОБА_4 13.10.1986 р. було проведено інвентаризацію Харківським БТІ, і визначено, що житловий будинок літ. Б-1 з сінями літ. б, сіни в до літньої кухні та сарай літ. И побудовані самовільно.
Всі побудови були здійснені в домоволодінні до 1990 р.
На виконання вимог Закону України«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який набув чинності з 01.01.2013 р., затверджено Постанову Кабінету Міністрів України № 868 від 17.10.2013 р. «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно положень п. 49 цього Порядку для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудований обєкт нерухомого майна (до яких відносяться і будівлі, збудовані до 05 серпня 1992 та права на які не оформлені), заявник подає: документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку; документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта. Документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05 серпня 1992 року, є технічний паспорт на обєкт нерухомого майна.
Таким чином, при реєстрації права власності на житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди побудовані до 05 серпня 1992 року введення їх в експлуатацію не вимагається. Натомість, документами необхідними для реєстрації прав власності, є 1) технічний паспорт БТІ із зазначенням відповідного року побудови до 05 серпня 1992 року, 2) документ, що посвідчує правовий режим земельної ділянки під спорудою та 3) документ із місцевої ради про присвоєння поштової адреси.
На даний час, згідно вказаної Постанови КМУ в домоволодінні № 98 по вул. Жовтневій в м. Харкові не має самовільних побудов. Однак, право власності так і не було зареєстровано ані забудовником, ані її спадкоємицею за заповітом ОСОБА_4
Відповідно до Порядку прийняття обєктів в експлуатацію позивачка також не може оформити право власності на домоволодіння, так як на її імя не оформлений документ про правовий режим земельної ділянки під спорудою. Договір на право забудови будинку згідно проекту і безстрокового користування земельною ділянкою було укладено 29.12.1951 року між Жихарською селищною радою Харківського р-ну та покійною ОСОБА_3, на підставі рішення виконкому цієї ж сільради № 5 від 22.03.1951 р.
На домоволодіння 27.10.2015 р. виготовлено технічний паспорт, де вказуються технічні характеристики побудов і відсутні відмітки про самовільні побудови, вказано, що право власності на домоволодіння не зареєстровано.
Згідно положень ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та розяснень Міністерства юстиції України від 22.06.2077 р. № 19-32/30 державна реєстрація прав проводиться на підставі зокрема і рішень судів, що набрали законної сили.
Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим нерухомим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом десяти років, набуває на нього право власності. Особа, яка заявляє про давність володіння може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.
За таких обставин питання про визнання права власності за позивачкою на спірне домоволодіння може бути вирішено лише у судовому порядку.
Ст. 397 ЦК України встановлено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.
Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання за ним права власності на нерухоме майно, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності.
Згідно вимог ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Так, покійна ОСОБА_3 після забудови земельної ділянки, яка була їй надана для цих цілей у безстрокове користування набула право власності на домоволодіння за адресою: м. Харків, вул. Жовтнева, 98.
Позивачка на даний час проживає і користується домоволодінням № 98 по вул. Жовтневій в м. Харкові, утримує його у належному технічному та санітарному стані, здійснює оплату комунальних послуг.
Однак, оскільки право власності не було зареєстровано ані за забудовником, ані за її правонаступниками, дане домоволодіння є безхазяйною річчю.
У звязку з прийняттям Харківською міською радою рішення 1-ї сесії VII скликання «Про перейменування обєктів топоніміки м. Харкова» від 20.11.2015 р. № 12/15 назва вулиці «Жовтнева» перейменована на вулицю «Кутаїську».
Відповідно до розяснень, викладених у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (п. 9, п. п. 11-14) визначено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.
При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:
- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;
- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні;
- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).
Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю.
Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.
При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.
Ураховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК.
Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.
Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.
Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 має право на визнання її власником всього домоволодіння з житловими будинками і та надвірними будівлями літ. «А-1» з прибудовами літ. «а» та тамбуром літ. «а?» загальною площею 51,8 кв.м., житловою площею 37,3 кв.м., літ. «Б-1» з прибудовами літ. «б», літ. тамбуром «б?» та ганком літ. «б?», загальною площею 46,8 кв.м., житловою площею 34,5 кв.м., літньої кухні літ. «В» з прибудовою літ. «в», літньої кухні літ. «И» з тамбуром літ. «и», вбиральні літ. «Л», душу літ. «К», огорожі №№ 3-8, вигрібної ями № 9 та вимощення I, за набувальною давністю по вул. Кутаїській, 98 в м. Харкові.

Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись, , ст.ст. 11, 12, 15, 16, 319, 335, 344, 391, 392, 397 ЦК України , розяснень, викладених у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст. ст. 3, 4, 5, 11, 10, 11, 57, 58, 60, 79, 84, 88, 209, 212, 214-216, 218, 222, 224-226ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 Юріївни- задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житлові будинки літ. «А-1» з прибудовами літ. «а» та тамбуром літ. «а?» загальною площею 51,8 кв.м., житловою площею 37,3 кв.м., літ. «Б-1» з прибудовами літ. «б», літ. тамбуром «б?» та ганком літ. «б?», загальною площею 46,8 кв.м., житловою площею 34,5 кв.м., літньої кухні літ. «В» з прибудовою літ. «в», літньої кухні літ. «И» з тамбуром літ. «и», вбиральні літ. «Л», душу літ. «К», огорожі №№ 3-8, вигрібної ями № 9 та вимощення I, у домоволодінні № 98 по вул. Кутаїській у м. Харкові, за набувальною давністю.

Заочне рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.ст. 223, 232 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ І.І.Чудновська