У х в а л а

іменем україни

17 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Закропивного О.В.,Журавель В.І.,
Черненко В.А.,Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 07 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_8 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 06 жовтня 2005 року він є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 9,63 га, розташованої на території Дмитро-Білівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області.

У грудні 2005 року між ним та відповідачем була досягнута попередня домовленість на укладення договору оренди землі строком на 10 років. Як указував позивач, договір не був укладений, оскільки стронами не було досягнуто домовленості щодо суми орендної плати.

В червні 2015 року позивачу стало відомо про існування такого договору, який був зареєстрований у Казанківському секторі реєстрації Миколаївської філії Центру державного земельного кадастру 21 червня 2007 року за № 08.

Посилаючись на те, що спірний договір не містить істотної умови щодо розміру орендної плати, її індексації та форми платежу, а також підпису сторін, що порушує його права власника на вільне волевиявлення та вибір контрагента при укладанні правочину, а також на отримання орендної плати в розмірі, на який він вправі був розраховувати позивач просив визнати недійсним спірний договір оренди землі.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 28 серпня 2015 року позов ОСОБА_9 задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі, укладений між ОСОБА_6 до ОСОБА_7 10 січня 2006 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 07 жовтня 2015 року скасовано рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 28 серпня 2015 року.

Ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Також, відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), до істотних умов договору оренди землі серед іншого відноситься орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі»).

Судами встановлено, що 10 січня 2006 року між ОСОБА_6 та приватним підприємцем ОСОБА_7 було укладено договір оренди землі, згідно з умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування строком на 10 років належну позивачу земельну ділянку площею 9,63 га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Дмитро-Білівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області. Зазначений договір 21 червня 2007 року був зареєстрований у Казанківському секторі реєстрації Миколаївської філії Центру державного земельного кадастру за №08.

Судами установлено, що зазначений договір не містить у собі зазначення розміру орендної плати та форми її платежу, однак, договором передбачено, що розмір орендної плати переглядається за умови змін в земельному законодавстві та інше.

Відповідно до положень указу Президент України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» №92/2002 від 02 лютого 2002 року (з наступними змінами) плата за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) не може бути менше: до 01 вересня 2008 року - 1,5% визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та з 01 вересня 2008 року - 3% визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю).

Поступове збільшення цієї плати повинно відбуватися залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря.

Звертаючись до суду із позовом, позивач вважав порушенням своїх прав незазначення в спірному договорі розміру орендної плати та несплату йому орендної плати, виходячи із площі його земельної ділянки та її нормативної грошової оцінки.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, виходячи з грошової оцінки землі, зазначеної у довідці відділу Держземагентства у Казанківському районі Миколаївської області, розписок про отримання орендної плати та пояснень ОСОБА_6, останній отримував орендну плату, яка відповідала розміру орендної плати за землю, зазначеному у відповідності з указом Президента України № 92/2002 від 02 лютого 2002 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих положень закону правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-78цс13 від 25 грудня 2013 року, яка згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не зазначили у спірному договорі розмір орендної плати, яка підлягає сплаті на користь позивача, у зв'язку із чим договір оренди землі від 10 січня 2006 року необхідно визнати недійсним.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що протягом дії спірного договору оренди ОСОБА_7 сплачував на користь ОСОБА_6 орендну плату у розмірі, що відповідав визначеним законодавством вимогам, а останній приймав відповідні суми орендної плати.

Встановивши, що позивач отримував орендну плату і його права порушені не були, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Розглядаючи справу, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у зв'язку із чим оскаржене судове рішення відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом апеляційної інстанції допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскарженого судового рішення, а фактично зводяться до переоцінки доказів і не згоди з висновками суду з їх оцінки, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст.ст. 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 07 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
О.В. Закропивний
В.А. Черненко
С.П. Штелик