УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоКолодійчука В.М.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до державної організації «Криворізька регіональна державна телерадіокомпанія «Криворіжжя» про визнання дій незаконними, зміну формулювання підстав звільнення та стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

В січні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до державної організації «Криворізька регіональна державна телерадіокомпанія «Криворіжжя» (далі - ДО «КРДТ «Криворіжжя»), у якому просив: визнати незаконними дії відповідача щодо його безпідставного звільнення за п. 3 ст. 40 та ст. 43-1 КЗпП України; зобов'язати відповідача протягом трьох календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили, внести відповідний запис до трудової книжки позивача про звільнення з посади звукорежисера з 24 грудня 2014 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 50 тис. грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_6 посилався на те, що 24 грудня 2014 року на підставі наказу № 30-К, виданого генеральним директором ДО «КРДТ «Криворіжжя», його було звільнено із займаної посади звукорежисер, на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Позивач вважає, що його звільнення є незаконним, оскільки він належним чином виконував свої трудові обов'язки, однак відповідачем неодноразово порушувались норми трудового законодавства щодо нього. Зокрема, був наявний примус ОСОБА_6про його звільнення за власним бажанням, складалися незаконні акти про порушення, комісією про трудовим спорам відповідача упереджено розглядалися скарги позивача на порушення трудового законодавства ДО «КРДТ «Криворіжжя», чим завдано позивачеві також значних моральних збитків.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 11 червня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_6 за наказом № 30-К від 24 грудня 2014 року за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Стягнуто з ДО «КРДТ «Криворіжжя» на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 1 тис. грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2015 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 працював у відповідача з на посаді звукорежисера ДО «КРДТ «Криворіжжя».

Наказом № 30-К від 24 грудня 2014 року ОСОБА_6 звільнено із займаної посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, з урахуванням ст. 43-1 КЗпП України (звільнення працівника який не є членом профспілкової організації), за систематичне невиконання обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, а саме: порушення 20 листопада 2014 року ст. ст. 139, 142 КЗпП України, п. п. №, 8 Правил внутрішнього розпорядку, п. п. 24, 25 розділу І Колективного договору та вимог посадової інструкції, що було виражено у вигляду грубого поводження ОСОБА_6 20 листопада 2014 року з іншими працівниками відповідача із застосуванням ненормативної лексики у кабінеті № 28, якими здійснювалася перевірка робочого дня позивача; неодноразові порушення ОСОБА_6 трудової дисципліни, за що до останнього застосовувалися дисциплінарні стягнення у вигляді доган, відповідно до наказів відповідача № 03 від 09 грудня 2014 року (запізнення на роботу 12 та 19 грудня 2014 року) та № 04 від 23 грудня 2014 року (грубе поводження ОСОБА_6 19 листопада 2014 року з іншими працівниками відповідача із застосуванням ненормативної лексики, погроз, тощо у кабінеті № 28, якими здійснювалося виконання іншого наказу відповідача).

Оскільки ОСОБА_6 не є членом профспілки, то його звільнення відбулося без попередньої згоди профспілкової організації у відповідності до ст. 43-1 КЗпП України.

Ухвалюючи у справі судове рішення про визнання незаконним звільнення ОСОБА_6 за наказом № 30-К від 24 грудня 2014 року за п. 3 ст. 40 КЗпП України та стягнення з ДО «КРДТ «Криворіжжя» на користь ОСОБА_6 моральної шкоди в розмірі 1 тис. грн., суд першої інстанції виходив з того, що у оспорюваному наказі про звільнення підставою звільнення зазначено порушення, яке вчинено ОСОБА_6 20 листопада 2014 року, однак системою порушень, яка надає право на звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України, у наказі вказані порушення, за які до працівника застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення пізніше (09, 24 грудня 2014 року), що виключає звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України в даному випадку. Позов в частині стягнення моральної шкоди районний суд першої інстанції визнав доведеним та обґрунтованим у задоволеній судом його частині з посиланням на ч. 1 ст. 237 КЗпП України. Інші позовні вимоги районний суд визнав безпідставними.

Колегія суддів апеляційного суду не погодилася з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог щодо визнання незаконним звільнення ОСОБА_6, у зв'язку з тим, що ця вимога сама по собі не тягне жодних юридичних наслідків для кожної із сторін, при цьому позивачем в позові не порушено питання щодо поновлення його на роботі після визнання звільнення незаконним, або скасування незаконного наказу.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання відповідача внести відповідний запис до його трудової книжки, із зазначенням підстави його звільнення - п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін, то апеляційний суд погодився з висновками районного суду в цій частині про безпідставність таких вимог позивача, оскільки пунктом 1 ст. 36 КЗпП України (угода сторін) передбачена обов'язкова умова для звільнення працівника, яка полягає у добровільній згоді обох сторін, при цьому, з боку відповідача така згода не надавалась.

Відносно позовних вимог ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди, колегія суддів, вважала, що вони також не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними від позовних вимог щодо зміни формулювання причин звільнення, в задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

За правилами ст. ст. 3, 11, 15 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, що виникають із трудових відносин, і суд має розглянути в порядку цивільного судочинства таку справу в межах заявлених позивачем вимог, якщо інше не передбачено Законом.

Частиною 1 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Не завжди визнання судом звільнення працівника незаконним пов'язане з фактичним поновленням його на роботі. Іноді працівник, що звернувся до суду з позовом про незаконне звільнення, не бажає повернутись на попереднє місце роботи, або має на меті звернутися до суду в майбутньому із самостійним позовом про поновлення на роботі, визнання незаконним наказу про звільнення, тощо, на підставі задоволеного судом попереднього позову про визнання звільнення незаконним, що не суперечить зазначеним вище нормам ЦПК України. В такому разі, коли суд дійде належного висновку про незаконність звільнення, він має ухвалити рішення про визнання звільнення незаконним без поновлення працівника на роботі.

В даному випадку ОСОБА_6, звертаючись до суду з позовом, просив суд стягнути з відповідача моральні збитки, спричинені незаконним його звільненням, і факт незаконності звільнення позивача ним доводився та був предметом та підставою спору.

Апеляційний суд наведені обставини не врахував, дійшов до помилкових висновків, що факт незаконності звільнення позивача не породжує для нього правових наслідків. Як наслідок, апеляційним судом було порушено вимоги ст. 303 ЦПК України щодо перевірки законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції та норми КЗпП України, ухвалено у справі судове рішення про відмову в позові з порушенням вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України.

Висновки суду першої інстанції про часткову доведеність і обґрунтованість позивачем підстав та предмета позову, є обґрунтованими та такими, що не спростовуються доводами апеляційного суду і наявними в матеріалах справи документами.

Виходячи з наведеного, оспорюване рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі помилково скасованого рішення районного суду, як це передбачено ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2015 рокускасувати, рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 11 червня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.М. Колодійчук
Судді:В.С. Висоцька О.В. Кафідова О.В. Умнова І.М. Фаловська