Справа № 212/9093/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2016 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Борис О.Н., з участю секретаря судового засідання Хазієвої Т.В., за участі представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті ОСОБА_3 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсними окремих пунктів договору кредиту, третя особа ОСОБА_4, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом , який у подальшому уточнила та просила визнати недійсними п.п 1.3.2. п 1.3 ; п.5.6 ; абзац 8 п.9.2. договору кредиту № 0 від 24.05.2007р. недійсними. В обґрунтування зазначила, що 24.05.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» , правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту. Вважає , що умови договору є несправедливими, оскільки умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною , договором не визначено поняття «нецільове використання кредиту» , при одночасній можливості вільного його використання позивачем на власний розсуд , що потенційно та безпідставно надає відповідачу право змінювати строк дії договору шляхом предявлення вимоги до позичальника про дострокове повернення кредиту , нарахованих процентів та комісії, разом з тим п.5.6 передбачена штрафна санкція за нецільове використання кредиту.

В судовому засідання представник позивач уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити , посилаючись на обставини, викладені у уточненій позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав письмові заперечення в яких зазначив, що позов не визнають в повному обсязі, подали заяву про застосування строків позовної давності. Додатково пояснили , що з 12.12.2011 року АТ «УкрСиббанк» не є стороною за договором про надання споживчого кредиту №0, оскільки уступив право вимоги товариству з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на підставі договору факторингу №1 та передав останньому всі належні документи.

Посилання на ч.3 ст.1056-1 ЦК України та ч.4 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» є безпідставним, оскільки Цивільний кодекс доповнено статтею 10561, а стаття 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» доповнена частиною четвертою Законом України N 661-VI від 12 грудня 2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», який набрав чинності 10 січня 2009р.

Відповідно до ч. 1 статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності, і не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують цивільну відповідальність особи.

Закон N 661-VI не скасовує і не пом'якшує цивільну відповідальність особи, відтак, не мають зворотної дії в часі, а тому зазначені позивачем норми не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Так, відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержав момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статтей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Підписанням кредитного договору позичальник підтвердив свою здатність виконувати умови договору та що він повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов'язки погоджується з ними, вважає їх справедливими по відношенню до нього (п.8.2 та п.9.13 договору ). Лише через 8 років після укладання та виконання договору, позичальник став вважати що умови договору несправедливі.

Вважають, що дії позичальника є недобросовісними, а поданням позову намагається уникнути виконання зобов'язань за кредитним договором та зловживає правом.

Вислухавши в судовому засіданні учасників процесу, проаналізувавши обставини справи, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено , що 24.05.2007 р. між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, згідно якого позичальник отримав кошти в сумі 20000 доларів США зі сплатою процентів, розмір яких підлягає перегляду кожного наступного місяця після закінчення 30 днів, що передбачено п.1.3.1. Згідно підпункту 1.3.2 пункту 1.3 сторони домовились про можливість встановлення нового розміру процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь- якої із обставин, передбачених частиною 1 п.9.2 договору. Крім того, п.5.6 Кредитного договору передбачено що при виявленні нецільового використання кредиту банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку , встановленому розділом 11 цього договору.

Згідно з п. 3 ч. 1 статті 3 ЦК України, однією з засад цивільного законодавства є свобода договору.

Ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до пункту 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно ч.1 ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Законодавством України врегульовані питання щодо недійсності угод (ст.ст.215-216 Цивільного кодексу України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст.215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 3 ст.203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

При посиланні на недійсність окремих положень кредитного договору №0 від 24.05.2007 року, позивач, доказів на підтвердження зазначеного, суду не надав.

Також суд враховує, що сторони вказаного правочину - кредитного договору №0 від 24.05.2007 року, а саме ОСОБА_1 та Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» підписали спірний договір, тобто волевиявлення цих учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, то застосовувати ч.3 ст.203 ЦК України до цих правовідносин не має правових підстав.

Встановлено, що Банк в повному обсязі виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надав кредитні кошти у розмірі 20000 доларів США. Згідно п.1.5 Кредитного договору, кредит надавався шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок Позичальника для подальшого використання за цільовим призначенням. Факт отримання кредитних коштів Позичальником не оскаржується.

Відповідно до п.п. 1.1 Кредитного договору Позичальник зобов`язався належним чином прийняти, використовувати і повернути Банку отримані кошти, а також здійснювати плату за кредит, сплатити проценти за його користування в порядку і на умовах, встановлених кредитним договором.

Відповідно до оспорюваного позивачем п.п.1.3.2 п. 1.3 договору про надання споживчого кредиту сторони домовились , що за умовами цього договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь- якої із обставин, передбачених частиною 1 п.9.2 договору.

Відповідно до оспорюваного позивачем пункту 5.6 договору при виявленні нецільового використання кредиту банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку встановленому розділом 11 цього договору.

Пунктом 9.2 ( абзац 8 договору) встановлено, що сторони погодили , що факт неподання позичальником на зазначену у договорі адресу банку у строк не пізніше ніж за сім календарних днів до дати початку дії нової процентної ставки письмового повідомлення ( відповіді) позичальника про його незгоду із такою новою ставкою , вважається згодою позичальника на встановлення банком нового розміру процентної ставки з дати, що зазначена у повідомленні банку.

Отже, судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивач шляхом підписання кредитного договору погодився з усіма умовами договору, в тому числі з правом банку змінювати відсоткову ставку за кредитом, валютними ризиками і положення кредитного договору не мають жодних ознак несправедливих умов договору, при цьому факт отримання кредиту сторонами не заперечувався.

Суд вважає, що до спірних правовідносин не застосовуються норми Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» (далі - Закон № 661-VI), який набрав чинності 09 січня 2009 року і положення ЦК України доповнено статтею 1056-1, частиною другою якої передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Наведена редакція статті 1056-1 ЦК України була чинною з 09 січня 2009 року до 16 жовтня 2011 року.

Так, кредитний договір укладено сторонами 24 травня 2007 року, при цьому позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження зміни з дати укладення і на час судового розгляду банком відсоткової ставки за кредитом.

Також, суд зауважує, що позивач самостійно звернувся до банку із заявою про його кредитування, проте, він мав можливість прокредитуватися в інших банках, але особисто обрав найбільш сприятливі умови кредитування для себе саме в Публічному акціонерному товаристві «УкрСиббанк».

Відповідно до ч.2 ст.1056 ЦК України, позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитора до встановленого договором строку його надання. Також, відповідно до п.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Однак, Позичальник у встановленому порядку не відмовлявся від виконання умов кредитних договорів та не інформував банк про неможливість виконання своїх зобов`язань за кредитним договором.

Отже, ПАТ «УкрСиббанк» виконав свої зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі, здійснивши зарахування кредитних коштів на поточний рахунок Позичальника.

За таких умов, договір вважається укладеним з моменту, коли банк, як сторона, яка одержала пропозицію клієнта укласти кредитний договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у заяві (ч.2. ст.640 ЦК України), а тому посилання позивача у позовній заяві на те, що окремі частини , а саме п.п. 1.3.2. п.1.3;п.5.6; абзац 8 п.9.2 не відповідають вимогам чинного законодавства України є безпідставними та необґрунтованими.

Тому, суд вважає, що ОСОБА_1 звернувшись особисто до АТ «УкрСиббанк» із заявою про кредитування, надала кредитору перелік документів необхідних для кредитування та підтвердила згоду на укладення договору своїм підписом. Отже, позивач отримав усю необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про кредит, вартість всіх супутніх послуг, що забезпечило можливість його свідомого і правильного вибору.

З огляду на зазначене, суд враховує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про недобросовісність банківської установи при укладенні кредитного договору, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, які потягнули б за собою визнання пунктів п.п. 1.3.2. п.1.3;п.5.6; абзац 8 п.9.2 договору кредиту недійсними.

Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний їх зв`язок у сукупності та в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що протягом всього часу розгляду справи в суді позивач не надав жодного доказу на підтвердження обставин щодо недійсності пунктів кредитного договору, а тому правові підстави для задоволення позовних вимог - відсутні.

Інші посилання позивача правового значення для вирішення зазначеного спору, з урахуванням його характеру та юридично значимих фактів, не мають, його вимоги є безпідставними, спростовуються наведеними обставинами, а докази, на які посилається останній не ґрунтуються на законі.

Позивач у позові не послався на підвищення йому відсоткової ставки, хоча сторонами було укладені додаткові угоди з графіками погашення кредиту, що свідчить про згоду позивача з умовами кредитування ( а.с. 55) .

Крім того, позивач підписала договір про надання споживчого кредиту, тим саме підтвердила, що вона повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе всі умови цього договору, свої прав та обов`язки за Договором і погоджується з ними.

Керуючись ст.203,215,546,549,626-628,1056-1 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 10, 15, 60, 212, 214, 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсними окремих пунктів договору кредиту, третя особа ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Судові витрати по сплаті судового збору віднести на рахунок ОСОБА_1

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О. Н. Борис