Провадження №: 2/752/1180/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 року Голосіївський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ладиченко С.В.

при секретарі Рожок В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що він є власником 1/3 квартири під АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 12.09.1998 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Патрєвою Ю. П. та зареєстрованого в реєстрі за № 7-2778. Право його власності на цю 1/3 частину квартири було належним чином зареєстроване в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації».

Інші 2/3 цієї квартири належали його онуку - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1. А саме: 1/3 квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 12.09.1998 р. державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Патрєвою Ю. П. та зареєстрованого в реєстрі за № 7-2778 що підтверджено інформаційною довідкою КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» від 21.09.2015 р. КВ-2015 № 31703 у якій вказано, що 1/3 частина Квартири зареєстрована на ім'я ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою київською державною нотаріальною конторою 12.09.1998 р. № 7-2778; та ще 1/3 частина квартири - на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11.02.2015 р. у справі № 752/17382/14-ц.

За зазначеним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 11.02.2015 р. у справі № 752/17382/14-ц було встановлено, що 1) з 01.10.1997 р. квартира належала його сину - ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.10.1997 р., зареєстрованого в Київському БТІ 04.01.1998 р.; 2) з 12.09.1998 р. 1/3 квартири належить йому - ОСОБА_1, 1/3 квартири належала його покійній дружині- ОСОБА_8, 1/3 квартири належала нині померлому його онуку- ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.09.1998 р. зареєстрованого в реєстрі за № 7-2778 та зареєстрованого в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 04.01.1999 року; 3) 21.04.2003 р. його покійною дружиною ОСОБА_8, було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Сімнадцятої Київської нотаріальної контори Коробановою О.В., відповідно до якого 1/3 Квартири заповідалася його нині покійному онуку - ОСОБА_6; 4) АДРЕСА_4 його дружина померла і спадкоємець за її заповітом - нині покійний онук ОСОБА_6 реалізував своє право на спадщину - 1/3 квартири, шляхом подання позовної заяви до суду, за результатами розгляду якої було прийнято рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11.02.2015 р. у справі № 752/17382/14-ц. ІНФОРМАЦІЯ_3 його онук - ОСОБА_6 (прізвище було змінене на ОСОБА_6) у віці 22 років помер.

Факт його смерті підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 20.03.2015 р. Відділом реєстрації смерті у місті Києві Головного управління юстиції у місті Києві, бланк свідоцтва серії НОМЕР_2.

Ним після смерті онука ОСОБА_6, 07.05.2015 р. було подано до Другої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Тобто ним було прийнято спадщину. Вказана обставина підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії за вих. № 3723/02-31 від 29.09.2015 р., прийнятої державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Абісовою Т. Ф. копію якої він додав до позову.

Крім того, він, в особі свого представника, звернувся до Другої київської державної нотаріальної контори для оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке складається з 2/3 частин квартири, які належали його покійному онуку на час смерті.

07.05.2015 р. Другою київською державною нотаріальною конторою була заведена та зареєстрована спадкова справа щодо спадкодавця ОСОБА_6 в Спадковому реєстрі за № 57422313 (номер справи у нотаріуса: 384/2015), що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 07.05.2015 р. № 40329668 .

На запит Другої київської державної нотаріальної контори № 3472/02-14 від 15.09.2015 р. КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» інформаційною довідкою від 21.09.2015 р. КВ-2015 № 31703 було повідомлено та підтверджено, що 1/3 частина спірної Квартири зареєстрована на ім'я ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою київською державною нотаріальною конторою 12.09.1998 р. № 7-2778.

Згідно ч. 1. ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Зважаючи на зазначене, позивач вважає що він вчинив всі дії передбачені законом та прийняв спадщину на 2/3 Квартири у строки, визначені законом.

29.09.2015 р. Другою київською державною нотаріальною конторою, в особі державного нотаріуса Абісової Т. Ф., була прийнята постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії за вих. № 3723/02-31, якою було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті онука ОСОБА_6, на майно, яке складається з 2/3 частин Квартири, у зв'язку з відсутністю реєстраційного посвідчення на правовстановлюючих документах та у зв'язку з відсутністю необхідного правовстановлюючого документу на спадкове майно.

Однак, 09.12.2015 р. ним було виявлено, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з'явився запис про те, що 17.10.2015 р. 13:38:20 державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Сипчу Крістіною Миколаївною було прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 25479275 від 22.10.2015 р. 11:46:35, згідно з яким на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 5-8413, виданого 23.03.1999 року державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О. М., було зареєстровано право власності на усю квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (копія інформаційної довідки від 09.12.2015 р. № 49429558 додається).

Проте такої підстави виникнення права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2, як договір купівлі-продажу, виданий 23.03.1999 року державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О. М. в дійсності бути не могло, оскільки співвласники цієї квартири - він - ОСОБА_1, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 у 1999 році (чи у будь-яких інших роках) жодних договорів щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 не укладали.

Якщо би в дійсності такий договір 23.03.1999 року мав місце, то тоді відповідні дані були би наявними в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, однак таких даних не було, що підтверджується інформаційною довідкою КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» від 21.09.2015 р. КВ-2015 № 31703.

Договір він не підписував, своєї частки ОСОБА_2 чи будь-якій іншій особі не відчужував. Жодного волевиявлення на укладення Договору у мене не було. Підпис, що міститься в Договорі навпроти мого прізвища «ОСОБА_1» - підроблений (навіть без імітації схожості підпису з його підписом). Також у Договорі підроблені підписи від начебто його покійної дружини ОСОБА_8 та його покійного онука ОСОБА_6

Крім того, ніби то відчуження квартири ОСОБА_2 на підставі договору від 23.03.1999 р. р/н 5-8413 позбавило б сенсу вчиняти наступні дії:

-написання його дружиною ОСОБА_8 заповіту від 21.04.2003 р., посвідченого державним нотаріусом Сімнадцятої Київської нотаріальної контори Коробановою О.В., відповідно до якого 1/3 Квартири заповідалася нині покійному онуку ОСОБА_6;

-звернення нині покійним онуком - ОСОБА_6 до нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербини Я.О. із заявою про прийняття спадщини та отримання відмови у зв'язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів;

-звернення нині покійним онуком - ОСОБА_6 до Голосіївського районного суду міста Києва та визнання за ним права власності на 1/3 Квартири згідно рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11.02.2015 р. у справі № 752/17382/14-ц;

-дії, що були здійснені ни особисто, а саме: звернення до нотаріуса Другої київської державної нотаріальної контори для оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке складається з 2/3 частин Квартири, які належали його покійному онуку і наступне звернення до Голосіївського районного суду міста Києва з відповідною позовною заявою про визнання права власності на 2/3 частини квартири.

Тобто необхідного волевиявлення усіх співвласників квартири на продаж належних їм частин квартири іншій особі не було.

Вказані обставини свідчать про те, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 було зареєстроване на підставі підробленого документу - договору купівлі-продажу, серія та номер: 5-8413, начеб то виданого 23.03.1999 року державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О. М., що мало наслідком позбавлення його - ОСОБА_1, права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Після реєстрації 17.10.2015 р. права власності за ОСОБА_2 на підставі нікчемного договору купівлі-продажу від 23.03.1999 року, останнім було відчужено квартиру, власником якої є він, іншій особі - ОСОБА_3, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.01.2016 року № 51427882.

У березні 2016 року йому стало відомо про те, що належну йому квартиру ОСОБА_3 в подальшому відчужила на користь ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу, серія та номер 1178, виданого 05.03.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., на підставі якого та рішення цього ж нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28609884 від 05 березня 2016 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Петровичем було зареєстроване право власності на квартиру за номером запису 13576297. Вказана обставина підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.03.2016 року № 5582014.

Тобто належна йому квартира була без його волі декілька раз протягом нетривалого часу відчужена іншими особами та на даний час перебуває у незаконному володінні ОСОБА_4.

З приводу неправомірного заволодіння належною йому квартирою на підставі підроблених документів Голосіївським ГУ Національної поліції в м. Києві розслідується кримінальне провадження № 0000290.

Оскільки квартира вибула із його володіння, а також із володіння його спадкодавця поза його волею, то позивач посилається на те, що він маю право на витребування свого майна від ОСОБА_2,ОСОБА_3 ОСОБА_4 .

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Фактично право власності на квартиру не визнається відповідачами, оскільки вони, спочатку ОСОБА_2, а потім - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували за собою право власності, першопочатково на підставі нікчемного договору та вважали себе власниками квартири, яка є його власністю та мною нікому не відчужувалася. З огляду на це, позивач просить суд визнати за ним право власності на Квартиру.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримує, просить суд врахувати викладене в позовних вимогах, та звернув увагу на те що, недійсність договору купівлі-продажу, серія та номер: 5-8413, посвідченого 23.03.1999 року начеб то посвідченого державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О. М., за яким начебто позивач, його дружина ОСОБА_8 та його онук ОСОБА_6 продали квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2, також підтверджується співвідношенням його із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3, виданого 20 липня 1992 року Відділом ЗАГС Московського району м. Києва та паспорта серії НОМЕР_4, виданий Голосіївським РВ ГУ ДМС України в місті Києві 29.07.2014 року, ОСОБА_6, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1. Зважаючи на те, що станом на момент нібито укладення договору на відчудження квартири ОСОБА_6 не досяг дієздатності, а йому було лише 7 років, то очевидно, що він взагалі не міг укладати Договір бо у цьому віці більшість дітей ще не вміють писати і, звісно, навіть не мають свого особистого підпису. Тому Договір, який нібито вчинений ОСОБА_6, є недійсним, оскільки ОСОБА_6 станом на момент вчинення договору взагалі не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності. Згідно статті 14 ЦК УРСР за неповнолітніх, які не досягли п'ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун.За приписами частини першої статті 51 ЦК УРСР недійсною є угода, укладена неповнолітнім, який не досяг п'ятнадцяти років, крім дрібних побутових угод. Договір купівлі-продажу, від 05.03.2016 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, за яким ОСОБА_3 було продано Квартиру ОСОБА_4, було укладено під час дії Ухвали винесеної Голосіївським районним судом міста Києва від 15 січня 2016 року про забезпечення позову, якою судом було ухвалено накласти арешт на Квартиру та заборонити будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо розпорядження або обтяження квартири. У відповідності до правової позиції Верховного Суду України викладеної в його постанові від 25.05.2016 року у справі за № 6-605 цс16 така угода не могла бути вчинена.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання двічі не з'явився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання двічі не з'явились, повідомлялись належним чином про час та місце розгляду справи.

Вислухавши представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

В судовому засіданні встановленощо на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 12.09.1998 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Патрєвою Ю. П. та зареєстрованого в реєстрі за № 7-2778 позивачу належить 1/3 квартири АДРЕСА_1. Право власності позивача на цю 1/3 частину квартири було належним чином зареєстроване в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації». (т.1 а.с.8).

Онуком позивача є ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1( змінив призвище на ОСОБА_6), якому належали інші 2/3 частини цієї квартири.

А саме 1/3 частина квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 12.09.1998 р. державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Патрєвою Ю. П. та зареєстрованого в реєстрі за № 7-2778 (т.1 а.с.8) та ще 1/3 частина квартири - на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11.02.2015 р. у справі № 752/17382/14-ц.(т.1 а.с.10-14).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть(а.с.15 т.1).

За зазначеним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 11.02.2015 р. у справі № 752/17382/14-ц встановлено з 12.09.1998 р. 1/3 квартири належить ОСОБА_1, 1/3 квартири належала покійній дружині позивача- ОСОБА_8, та1/3 квартири належала нині померлому онуку- ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.09.1998 р. 21.04.2003 р. покійною дружиною позивача - ОСОБА_8, було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Сімнадцятої Київської нотаріальної контори Коробановою О.В., відповідно до якого 1/3 квартири заповідалася нині покійному онуку позивача - ОСОБА_6.

АДРЕСА_4 ОСОБА_8 померла і спадкоємець за її заповітом - нині покійний онук позивача -ОСОБА_6 реалізував своє право на спадщину на 1/3 частину квартири.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 11.02.2015 р. у справі № 752/17382/14-ц. за ОСОБА_6 визнано право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8 померлої АДРЕСА_4

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини. Встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній праві, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Оскільки ІНФОРМАЦІЯ_3 онук позивача - ОСОБА_6 (прізвище було змінене на ОСОБА_6) у віці 22 років скоротечно помер позивач 07.05.2015 р. звернувся до Другої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Таким чином позивачем було реалізовано його право на отримання спадщини після смерті онук. Вказана обставина підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії за вих. № 3723/02-31 від 29.09.2015 р., прийнятої державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Абісовою Т. Ф. копію якої він додав до позову. (а.с.17-18 т.1).

07.05.2015 р. Другою київською державною нотаріальною конторою була заведена та зареєстрована спадкова справа щодо спадкодавця ОСОБА_6 в Спадковому реєстрі за № 57422313 (номер справи у нотаріуса: 384/2015), що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 07.05.2015 р. № 40329668 .(а.с16 т.1).

На запит Другої київської державної нотаріальної контори № 3472/02-14 від 15.09.2015 р. КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» інформаційною довідкою від 21.09.2015 р. КВ-2015 № 31703 було повідомлено та підтверджено, що 1/3 частина спірної Квартири зареєстрована на ім'я ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою київською державною нотаріальною конторою 12.09.1998 р. № 7-2778.(а.с.9 т.1).

Згідно ч. 1. ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Зважаючи на зазначене позивач прийняв спадщину на 2/3 частини квартири після смерті онука у строки, визначені законом.

29.09.2015 р. Другою київською державною нотаріальною конторою, в особі державного нотаріуса Абісової Т. Ф., була прийнята постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії за вих. № 3723/02-31, якою було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті онука ОСОБА_6, на майно, яке складається з 2/3 частин квартири, у зв'язку з відсутністю реєстраційного посвідчення на правовстановлюючих документах та у зв'язку з відсутністю необхідного правовстановлюючого документу на спадкове майно з підстав відсутності реєстрації рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11.02.2015 р. у справі № 752/17382/14-ц в реєстраційній службі Головного управління юстиції в м. Києві.

Однак зареєструвати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11.02.2015 р. у справі № 752/17382/14-ц в реєстраційній службі Головного управління юстиції в м. Києві позивач вже не міг, оскільки 09.12.2015 р. було виявлено, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з'явився запис про те, що 17.10.2015 року 13:38:20 державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції було прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 25479275 від 22.10.2015 р. 11:46:35, згідно з яким на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 5-8413, виданого 23.03.1999 року державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О. М., було зареєстровано право власності на усю квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2.

В дійсності такий правочин як договор купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за яким начеб-то ОСОБА_1, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 продали свою квартиру ОСОБА_2 ніким із власників квартири не вчинявся.

Такої підстави виникнення права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 в дійсності бути не могло, оскільки співвласники цієї квартири ОСОБА_1, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 жодних договорів щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 не укладали.

Відповідних даних про такий правочин не було також і в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» від 21.09.2015 р.

Договір позивач не підписував, своєї частки ОСОБА_2 чи будь-якій іншій особі не відчужував, волевиявлення на укладення договору на відчуження майна у позивача не було. Підпис, що міститься в Договорі навпроти прізвища «ОСОБА_1» явно не відповідачє підпису позивача

Крім того відсутність правочину на відчудження квартири ОСОБА_2 на підставі договору від 23.03.1999 р. спростовується наявністю сукупності в подальшому вчинення наступних дій: написання дружиною позивача ОСОБА_8 нотаріально посвідченого заповіту від 21.04.2003 р., відповідно до якого 1/3 частина цієї квартири заповідалася онуку ОСОБА_6;

зверненням онука позивача - ОСОБА_6 до нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербини Я.О. із заявою про прийняття спадщини; зверненням онука позивача ОСОБА_6 до Голосіївського районного суду міста Києва та визнання за ним права власності на 1/3 Квартири згідно рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11.02.2015 р. у справі № 752/17382/14-ц.

Тобто необхідного волевиявлення усіх співвласників квартири на продаж належних їм часток квартири іншій особі не було.

Вказані обставини свідчать про те, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 було зареєстроване на підставі підробленого документу - договору купівлі-продажу,(а.с.47 т.3) начеб то виданого 23.03.1999 року державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О. М., що мало наслідком позбавлення ОСОБА_1, права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Після реєстрації 17.10.2015 р. права власності за ОСОБА_2 на підставі нікчемного договору купівлі-продажу від 23.03.1999 року, останнім було відчужено квартиру, ОСОБА_3, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.01.2016 року № 51427882(а.с.85-86).

Після цього ОСОБА_3 відчужила квартиру на користь ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу від 05.03.2016 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., на підставі якого та рішення цього ж нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28609884 від 05 березня 2016 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Петровичем було зареєстроване право власності на квартиру за номером запису 13576297. (а.с.129 т.1). Вказана обставина підтверджується також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.03.2016 року № 5582014.

Таким чином належна позивачу квартира була без його волі декілька раз протягом нетривалого часу відчужена іншими особами та на даний час перебуває у незаконному володінні ОСОБА_4.

З приводу неправомірного заволодіння квартирою на підставі підроблених документів Голосіївським ГУ Національної поліції в м. Києві розслідується кримінальне провадження № 0000290.

Оскільки квартира вибула із володіння позивача, а також із володіння його спадкодавця поза їх волі, то позич має право на витребування свого майна від ОСОБА_2,ОСОБА_3 ОСОБА_4 .

Фактично право власності на квартиру не визнається відповідачами, оскільки, спочатку ОСОБА_2, а потім - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували за собою право власності.

ОСОБА_6, народився ІНФОРМАЦІЯ_1. Зважаючи на те, що станом на 23.03.1999 р., на момент нібито укладення договору на відчуження квартири, ОСОБА_6 не досяг дієздатності, а йому було лише 7 років, то очевидно, що він взагалі не міг укладати Договір бо не мав необхідного обсягу цивільної дієдатності.

Згідно статті 14 ЦК УРСР за неповнолітніх, які не досягли п'ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун.За приписами частини першої статті 51 ЦК УРСР недійсною є угода, укладена неповнолітнім, який не досяг п'ятнадцяти років, крім дрібних побутових угод.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Частиною 5 ст. 203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 202 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється (ст. 236 ЦК України).

Схоже правове регулювання щодо вимог, необхідних для чинності угод та наслідків недійсності угод було регламентоване й Цивільним кодексом Української РСР від 18 липня 1963 року (далі - ЦК УРСР), в редакції, що діяв станом на момент нібито укладення спірного Договору купівлі- продажу квартири від 23.03.1999 року за яким ОСОБА_2 заволодів квартирою позивача.

Так, згідно ст. 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній) (ч. 1 ст. 42 ЦК УРСР).

Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають (ч. 2 ст. 44 ЦК УРСР).

Згідно ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

У відповідності до ст. 59 ЦК УРСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Проте, якщо з самого змісту угоди випливає, що вона може бути припинена лише на майбутнє, дія угоди визнається недійсною і припиняється на майбутнє.

Волевиявлення особи на вчинення правочину (укладення угоди) та його (волевиявлення) відповідність внутрішній волі особи є одним з основних вимог, що необхідні для вчинення такої юридично значимої дії як правочин (укладення угоди).

Зовнішнє вираження волевиявлення особи може знаходити у формі юридично значимої дії, зокрема, у письмових правочинах - підпису особи.

Відповідно до ст. 387 ЦК України надаєтся право власнику витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Також згідно ст. 388 ЦК України власник майна має право витребувати своє майно і у добросовісного набувача.

Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5 відповідно до положень статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5, відповідно до положень ч.1 ст.388 ЦК України власник може витребувати своє майно з чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особі. Якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч.1 ст.388 ЦК України.

Оскільки відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки що належили спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача передбачене ст. 388 ЦК України, переходить до спадкоємців померлого.

Згідно висновку щодо застосування норма права, викладеного у постанові Верховного суду України від 23.03.2013 р. у справі № 6-164цс12: в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Зазначений висновок, згідно ч. 1 ст. 3607 ЦПК України, має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права.

Договір купівлі-продажу, від 05.03.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Петровичем, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, за яким ОСОБА_3 було продано Квартиру ОСОБА_4, було укладено після прийняття Голосіївським районним судом міста Києва ухвали від 15 січня 2016 року, якою судом було ухвалено накласти арешт на квартиру та заборонити будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо розпорядження або обтяження квартири.

Відповідно до ч.1 статті 203 ЦК України, якою врегульовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, суд вважає, що договіркупівлі-продажу, від 05.03.2016, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, за яким ОСОБА_3 було продано квартиру ОСОБА_4 суперечить акту цивільного законодавства яким є винесений судом локальний нормативно-правовий акт - Ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 15.01.2016 року якою вжиті заходи накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 та заборонено будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо розпорядження або обтяження цією квартирою.

Ця ухвала суду (а.с.55-56 т.1) набрала чинності негайно після її ухвалення тобто 15.01.2016 року і підлягає негайному виконанню.

Чинність цієї ухвали та строк набрання нею законної сили не пов'язана із часом внесення її до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

З моменту винесення судом цієї Ухвали, тобто з 15.01.2016 року об'єкт майна, у вигляді квартири АДРЕСА_1 набув правовий режим обмеження у цивільному обороті.

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, що викладена в його постанові від 25 травня 2016 року у справі за № 6-605 цс16: «Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України № 1952-ІV від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо.».

Відповідна правова позиція щодо того, що укладення договору про відчуження нерухомого майна під час дії судової заборони на його відчуження (арешту) порушує публічний порядок, не залежно від того, що інформація про арешт була відсутня у відповідному державному реєстрі викладена також в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2013 року (справа № 6-21250 св 13) від 18 грудня 2013 року (справа № 35523 св 13) та від 25 грудня 2013 року (справа № 6-37238 св 13).

Відповідно до ст.88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідачів судовий збір в розмірі 6090 грн., оскільки позивач звільнений.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 57-61, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст.14, 48 ,51 ЦК УРСР, ст.ст. 202, 203, 207, 215, 216, 236, 368, 387, 388, 392, 1268, 1269, 1270, 1299 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Витребувати у ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 квартиру під АДРЕСА_1 загальною площею 75,1 кв.м., житловою площею 42,1 кв.м. на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_4, 03187, РНОКПП НОМЕР_1).

Визнати право власності на квартиру під АДРЕСА_1 загальною площею 75,1 кв.м., житловою площею 42,1 кв.м. за ОСОБА_1 ( що проживає АДРЕСА_4, 03187, РНОКПП НОМЕР_1).

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 23 березня 1999 року, нібито укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 з однієї сторони та ОСОБА_2 - з іншої сторони, начебто посвідчений та зареєстрований державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори Остролуцькою О.М. в реєстрі за № 5-8413.

Стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 судовий збір на користь держави в розмірі 6090 грн.(шість тисяч дев'яносто гривень).

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва, через Голосіївський районний суд м. Києва, шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.В. Ладиченко