У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,
за участю:відповідача-позивача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігів цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 18 січня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_5 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігів від 18 січня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» відмовити у повному обсязі.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігів від 18 січня 2016 року позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитом і відсотками за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 28.09.2007 в сумі 1 313,37 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу по сплаті пені за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 28.09.2007 в сумі 9 272 гривні 92 копійки. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 1218 гривень 00 копійок судового збору. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, неповним зясуванням обставин справи. Так, заявник зазначає, що неодноразово надсилав до банку пропозиції щодо реструктуризації кредитної заборгованості. На думку апелянта судом не враховані розяснення, викладені в пунктах 15,16 Постанови Пленуму ВСС України № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та в пункті 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Заявник стверджує, що на момент укладення договору він не був обізнаний щодо істотних умов договору. Жодного доказу щодо інформування заявника про можливий ризик коливання національної валюти і збільшення платежів по новому кредиту від 27.06.2012 № 1 банком до суду надано не було. Судом не надана оцінка факту юридичного розірвання іпотечного договору 27.06.2012. Також, при винесенні рішення судом залишено без уваги Закон України від 22.09.2011 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг». Судом не взято до уваги, що нова угода від 27.06.2012 кредитного договору № 0 укладена за дії заборони надання споживчих кредитів в іноземній валюті, а тому умови додаткової угоди суперечать ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

В судовому засіданні ОСОБА_5 підтримав доводи, що викладені в апеляційній скарзі, додавши, що наявність боргових зобовязань він визнає, однак банку він сплатив на виконання кредитного договору більше 40 тисяч доларів США, продав квартиру, що була в іпотеці за даним договором і ще повинен далі сплачувати банку борг. Просив перерахувати йому борг, виходячи з курсу 8 грн за один долар США.

Представник ПАТ «УкрСиббанк» до суду не зявився. Про час розгляду справи позивач-відповідач був повідомлений належним чином 15.02.2016. В запереченнях на апеляційну скаргу просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що 28.09.2007 між АКБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 був укладений договір № 0 про надання споживчого кредиту, згідно з яким ОСОБА_5 для придбання нерухомості отримав кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 31000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,90 % на рік з кінцевим терміном повернення 27.09.2028.

27.06.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 укладено Додаткову угоду № 1, відповідно до якої знято забезпечення зобовязання іпотекою, строк повернення кредиту визначено не пізніше 26.06.2015, крім того, за користування кредитними коштами понад встановлений кредитним договором термін була встановлена процентна ставка у подвійному розмірі від ставки, що діє для строкової суми основного боргу, на дату виникнення такого прострочення. Визначено новий графік погашення кредиту.

На порушення умов договору ОСОБА_5 зобовязання за вказаним договором належним чином не виконував, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановлені договором строки, внаслідок чого утворилася заборгованість станом на 29.10.2015 в сумі 1313,37 доларів США та пеня в розмірі 9272,92 грн., з яких 1098,49 доларів США заборгованість за простроченим кредитом, 214,88 доларів США заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом, 8238,91 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 1034,01 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом. Вказана заборгованість підтверджується відповідним розрахунком.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк», суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем ОСОБА_5 порушені умови кредитного договору щодо строків та умов повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, тому з нього підлягає стягненню сума заборгованості, що підтверджена відповідним розрахунком.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно з ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст.1048, 1054 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцю позику та сплатити відсотки за користування коштами у строк та у порядку, що встановлені договором.

Аналізуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апелянта, що суд безпідставно не взяв до уваги його неодноразові звернення до позивача із заявами про реструктуризацію боргу, не є підставою для скасування рішення, оскільки дії щодо реструктуризації є правом, а не обовязком кредитора. Посилання ОСОБА_5 на Меморандум, що укладений між НБУ та Незалежною асоціацією Банків України від 07.05.2015 також не є підставою для припинення зобовязання боржника в односторонньому порядку .

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 27.06.2012 до кредитного договору № 0 від 28.09.2007, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано суду доказів несправедливості умов додаткової угоди, не знайшло свого підтвердження і порушення принципу рівності сторін під час укладення додаткової угоди, а також укладення договору внаслідок обману чи помилки. Суд зясував, що волевиявлення ОСОБА_5 було вільним і відповідало його внутрішній волі, договір та додаткова угода до нього укладені добровільно, чого ОСОБА_5 не заперечував. Судом було встановлено, що ОСОБА_5 ознайомився з умовами додаткової угоди, з графіками погашення кредиту, про що свідомо поставив свій підпис.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд.

Згідно з розясненнями, викладеними в п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю.

Відповідно до положень статей 6, ч.1 ст.626, ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У ч.1 ст.638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Апеляційним судом було встановлено, що ОСОБА_5 на час укладення додаткової угоди влаштовували її умови, він був з ними ознайомлений, угоду було ним підписано без викладення будь-яких зауважень з приводу умов угоди. Крім того, ОСОБА_5 тривалий час вносив банку кошти на погашення кредиту та відсотки за користування кредитними коштами, фактично визнаючи та виконуючи умови договору

Таким чином, апеляційний суд вважає, що оскільки ОСОБА_5 систематично сплачуючи протягом тривалого часу періодичні платежі згідно з умовами договору та додаткової угоди, погоджувався з ними, не порушував питання про розірвання угоди або визнання її недійсною, то його волевиявлення, як учасника правочину, було вільним і відповідало його внутрішній волі, а правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а отже, не вважав умови додаткової угоди несправедливими. Правочин було вчинено у письмовій формі відповідно до вимог закону.

З врахуванням викладеного, оскільки на час укладення додаткової угоди сторони досягли домовленості щодо її істотних умов, то не має підстав для визнання її недійсною.

Суду не було надано будь-яких доказів ані на підтвердження несправедливості умов додаткової угоди №1 від 27.06.2012, ані на підтвердження порушення принципу рівності сторін під час її укладення, ані на підтвердження наявності помилки позивальника чи його обману під час укладення правочину.

Твердження апелянта щодо відхилення його доказів є голослівними, оскільки будь-які докази з боку ОСОБА_5 на підтвердження його позовних вимог чи спростування вимог банку суду не надавалися.

Посилання ОСОБА_5 на пункти 15,16 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 №5 стосуються спорів про розірвання кредитного договору, а не спорів про визнання правочину недійсним.

Не можуть бути взяті до уваги доводи апелянта щодо неналежної оцінки судом факту юридичного розірвання іпотечного договору від 27.06.2012, оскільки вказаний договір іпотеки не був предметом спору.

Посилання апелянта на внесені 22.09.2011 зміни до ст.11 ч.1 Закону України «Про захист прав споживачів» не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вказані зміни до Закону України «Про захист прав споживачів» внесені після укладення 28.09.2007 кредитного договору з ОСОБА_5

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, тобто в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігів від 18 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів

Головуючий:Судді: