Справа № 523/7265/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2016 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Сувертак І. В.

при секретарі Мамренко Г.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 5 в місті Одесі

справу за позовом -

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

Установив:

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами, згодом уточнив позовні вимоги, про стягнення інфляційних втрат та 3% річних з ОСОБА_2, мотивуючи їх тим, що 12 жовтня 2009 р. рішенням Суворовського районного суду м. Одеси у справі № 2-1087/09, зміненим ухвалою апеляційного суду Одеської області від 31 березня 2010 року, на користь ОСОБА_1 було стягнуто з ОСОБА_2 суму вартості ? частки квартири АДРЕСА_1 у розмірі 219 234 гривень та суму судових витрат у розмірі 1607 грн. 48 коп.

За вказаним рішенням видано виконавчий лист, котрий було предявлено до виконання на адресу Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.

08 січня 2014 року вищезазначене судове рішення було частково виконано та в рахунок погашення боргу відповідачем було сплачено 80909 грн. 09 копійок та станом на 20 лютого 2014 року залишок боргу ОСОБА_2 за вищезазначеним виконавчим листом склала 139 931 грн. 99 коп.

Відповідно до проведених розрахунків позивач, в порядку ст. 625 ЦК України, просить стягнути з відповідачки інфляційні втрати та 3% річних на суму заборгованості за судовим рішенням по справі № 2-1087/09, в розмірі 167260 грн. 36 коп., за період з 01.04.2010 року по 31.01.2014 року та з 01.03.2014 року 01.03.2014 року по 31.10.2015 року у розмірі 134867 грн. 04 коп. (індекс інфляції), за період з 01.04.2010 року по 31.01.2014 року та з 01.03.2014 року по 31.10.2015 року у розмірі 32393 грн. 32 коп. (3% річних), 5900 грн. 00 коп. витрати на правову допомогу та судовий збір в розмірі 1672 грн. 59 коп. (розрахунок а.с. 60).

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на його задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та просив відмовити у його задоволенні, підтримав при цьому заперечення на позов, (а.с. 83-86) окрім того просив застосувати строки позовної давності.

Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, пояснення представника відповідача, дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов до наступного висновку.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси у справі № 2-1087/09 від 12 жовтня 2009 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за частку у нерухомому майні задоволено частково. Окрім того, було вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 219234 грн. 00 коп., 1607 грн. 48 коп. судових витрат. (а. с. 7,8).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 31 березня 2010 року по цивільній справі № 2-1087/09, апеляційну скаргу ОСОБА_2 було відхилено, а рішення Суворовського раойнного суду м. Однеси від 12.10.2009 року в частині стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 залишено без змін. (а.с. 9, 10).

За вказаним рішенням видано виконавчий лист, котрий було предявлено до виконання на адресу Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції. Постановою державного виконавця Першого Суворовського відділу ДВС ОМУЮ від 15.03.2012 року відкрито виконавче провадження. (а.с. 12).

08 січня 2014 року вищезазначене судове рішення було частково виконано та в рахунок погашення боргу відповідачем було сплачено 80909 грн. 09 копійок, що підтверджується розпорядженням №В-9/7 від. 17 лютого 2014 року (а.с. 13) та станом на 20 лютого 2014 року залишок боргу ОСОБА_2 за вищезазначеним виконавчим листом склала 139 931 грн. 99 коп. (а.с. 14).

Попри це в силу вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України ОСОБА_2 не звільняється від відповідальності за неможливість виконання нею грошового зобовязання. Більш того, оскільки ОСОБА_2 прострочила виконання грошового зобовязання, відтак на вимогу ОСОБА_1 вона зобовязана сплатити їй суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Згідно ч. ч. 2, 5 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Із змісту п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України вбачається, що основними засадами судочинства є обовязковість рішень суду.

Згідно ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов,язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов,язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Згідно ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов,язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об,єднаннями на всій території України. Обовя,зковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Із змісту абз. 6 ч. 4 ст. 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" вбачається, що єдність системи судів загальної юрисдикції забезпечується обов,язковістю виконання на території України судових рішень.

Згідно ч. 4 ст. 31 ЦПК України кожна із сторін має право вимагати виконання судового рішення в частині, що стосується цієї сторони.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов,язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихстаттею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Крім того, суд вважає за необхідне взяти до уваги положення ч. 1 ст. 1 ЦПК України, згідно якій завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Отже, всупереч імперативним вимогам ч. 5 ст.124, п. 9 ч. 3 ст.129 Конституції України; ч. 1 ст. 14 ЦПК України; ч. 2 ст. 13, абз. 6 ч. 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», без врахування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, ОСОБА_2 не виконала рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2009 року у справі № 2-1087/09, в частині, що її стосується. (ч. 4 ст. 31 ЦПК України).

Згідно ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов,язання, на вимогу кредитора зобов,язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дана норма визначає спеціальні правові наслідки прострочення виконання грошових зобов,язань. Таких наслідків є декілька. По-перше, боржник зобовязаний сплатити суму заборгованості з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення. Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті "Урядовий курєр" та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України (http://www.ukrstat.gov.ua). Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується. По-друге, дана норма передбачає можливість стягувати за прострочення виконання грошового зобов'язання проценти річних. Розмір процентів річних визначається сторонами в договорі. Якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів річних та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Проценти річних, передбачені цією нормою, є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов,язань.

Більш того, за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов,язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та навіть незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження тощо.

Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошові зобов,язання, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобовязання.

Отже, враховуючи характер спірних правовідносин, суд дійшов до висновку про те, що на них поширюються положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки відповідачкою ОСОБА_2 не виконане рішення, ухвалене із зобов,язальних відносин.

Ст. 625 ЦК України регулюються зобов,язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов,язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов,язки можуть виникати з рішення суду, дає підстави для застосування положеньст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами зобов,язальних зобов,язань.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі за № 6-113цс14 і має бути врахована у розгляді справ при застосуванні ст. 625 ЦК України.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, є обґрунтованим та підлягає до задоволення.

Клопотання представника відповідача щодо застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно зі ч.4. ст. 267 ЦК України - сплив позовної давності, про застосуванні якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмовленні у позові; п.5 цієї ж статті передбачає, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 264 ЦПК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. В даному випадку ОСОБА_2 08.01.2014 року на виконання рішення суду №2-1087/09 перерахувала деякі кошти на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні вищезазначеного виконавчого документу, тому підстав застосування ч.4 ст. 267 ЦПК України у суду немає.

Щодо твердження представника відповідача щодо порушення строку в 1 рік на предявлення виконавчого документу №2-1087/09 до виконання (стягнення залишку боргу за зазначеним рішенням), вказане питання не підлягає розгляду в процесі розгляду даної цивільної справи, оскільки позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних з відповідача, а питання про стягнення залишку заборгованості за виконавчим провадженням №2-1087/09 на розсуд суду в даній цивільній справі не ставилось.

Також з відповідача підлягають стягнення витрати на правову допомогу у розмірі 5900 грн. 00 коп., оскільки вказані витрати підтвердженні документально. (а.с. 17, 55).

В силу статті 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1672,59 грн. сплачених позивачем при подачі до суду судового збору. (а.с. 1, 61).

Керуючись ст.ст.3, 4, 10, 11, 14, 57-61, 77, 212-215, 218, 294 ЦПК України, ст.12-16 ЦК України, суд,-

Вирішив:

Поновити ОСОБА_1 строк на звернення до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН №, залишок боргу в сумі 167 260,36 грн., на користь ОСОБА_1, ІПН №.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1672,59 грн. на користь ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в сумі 5900,00 грн., на користь ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд Суворовського району міста Одеси шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя