Справа № 242/3116/16-ц
Провадження № 2/242/998/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2016 року Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Пирогової Л.В., при секретарі Дуровій Н.Г., за участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Селидове цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ДП «Селидіввугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 06.07.2016 року звернувся до суду із позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він у періоди з 14.04.2016 року по 06.06.2016 року перебував з відповідачем у трудових відносинах та був звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Після звільнення відповідач не провів з позивачем розрахунок. Вважає, що відповідач таким чином порушив трудове законодавство, тому з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідача на свою користь: середній заробіток у розмірі 9391,46 грн., моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн..

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні визнала позовні вимоги частково, в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку виходячи із того, що період затримки склав 40 робочих днів, у розмірі 9162,42 грн. Заперечувала проти задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, просила в цій частині відмовити у задоволенні.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, згідно запису трудової книжки АВ №597042, позивач у період з 14.04.2016 року по 06.06.2016 року перебував у трудових відносинах із ВП «Вуглезбут» ДП «Селидіввугілля».

ОСОБА_1 звільнено 06.06.2016 року, про що свідчить відповідний запис трудової книжки АВ №597042 та копія наказу №37/к від 06.06.2016 року.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст. 60 ч. 2 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Суд лише сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Судом встановлено, що з ОСОБА_1 повний розрахунок проведено 04.08.2016 року; станом на 05.08.2016 року заборгованість повністю погашена, що підтверджується довідкою № 80-а від 01.12.2016 року, виданою ВП «Вуглезбут» ДП «Селидіввугілля», даний факт визнається сторонами.

Згідно вимог ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, обовязок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від звернення працівника. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату.

Судом встановлено, що при звільненні позивача, відповідач свій обовязок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України.

Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов'язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені

норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік,

премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Належних та допустимих доказів того, що невиплата заробітної плати спричинена не з його вини, відповідачем не надано.

Відповідно до розяснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100.

Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з ДП «Селидіввугілля» середнього заробітку за затримку розрахунку на день фактичного розрахунку підлягають задоволенню виходячи з наступного.

З наданих позивачем копії трудової книжки АВ №597042, вбачається, що ОСОБА_1 звільнено 06.06.2016 року.

Згідно довідки №44, виданої 02.07.2016 року ВП «Вуглезбут» ДП «Селидіввугілля» відповідач розмір середньоденного заробітку позивача складає 229,06 грн.

Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком середнього заробітку за час затримки. Визначені позивачем робочі дні затримки розрахунку відповідають листу Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2016 році» від 20.07.2015 року № 10846/0/14-15/13.

За період, починаючи з дати звільнення 06 червня 2016 року по день повного розрахунку з позивачем - 04.08.2016 року підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку, як передбачено ст. 117 КЗпП України.

Кількість робочих днів за вказаний період складає 41 день, тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 9391,46 грн. з розрахунку 229 грн. 06 коп.(середньоденна заробітна плата) Х 41 (кількість робочих днів з часу повного розрахунку).

Таким чином, з відповідача на користь ОСОБА_1 стягненню підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 9391,46 грн.

При вирішенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди за затримку виплати належної заробітної плати, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати не майнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з п. 5 зазначеної вище Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат не майнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд вважає, що неправомірними діями відповідача, які полягали у не проведенні розрахунку при звільненні, позивачу заподіяно моральну шкоду. Визначаючи розмір моральної шкоди, що належить стягнути, суд враховує період затримки розрахунку, те, що на утриманні позивача знаходиться син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та позивач є тимчасово переміщеною особою, обґрунтування самої моральної шкоди та з чого позивач виходив визначаючи розмір компенсації.

Враховуючи викладене та виходячи із засад розумності та справедливості, враховуючи, суд вважає, що вимоги про стягнення компенсації моральної шкоди підлягають задоволенню частково - у розмірі 600 грн.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору за ставкою судового збору передбаченої Законом України «Про судовий збір», в сумі 551,20 грн. за вимоги майнового характеру та 551,20 грн. за вимоги немайнового характеру, що разом складає 1102,40 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 116,117 КЗпП України, ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ДП «Селидіввугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ДП «Селидіввугілля» (юридична адреса: 85490, Донецька область, м. Селидове, вул. К.Маркса, 41а) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 9391 (девять тисяч триста девяносто одна) грн. 46 коп. та моральну шкоду у розмірі 600 (шістсот) гривень.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ДП «Селидіввугілля» на користь держави судовий збір у розмірі 1102 (одна тисяча сто дві) грн. 40 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Селидівський міський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 26.12.2016 року.

Суддя Л.В.Пирогова