АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2494/16 Справа № 2-127/11 Головуючий у 1 й інстанції - Хомченко С. І. Доповідач - Черненкова Л.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Петешенкової М.Ю., Пономарь З.М.

при секретарі - Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом, -

В С Т А Н О В И Л А:

07 липня 2008 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про розірвання кредитного договору та в процесі розгляду справи змінив позовні вимоги, за яким просив визнати кредитний договір недійсним.

30 липня 2008 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення кредитних коштів за рахунок заставного майна та в процесі розгляду справи змінив позовні вимоги, за яким просив стягнути з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором, посилаючись на те, що 04 квітня 2006 року між ВАТ «Державний Ощадний банк України» в особі Марганецького відділення Ощадного банку № 6696 та ОСОБА_2 укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 1297/2, згідно з яким банк зобов'язується надавати позивачу кредит в сумі 250 000 гривень, а позичальник зобов'язується отримувати, належним чином використовувати та повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 18% річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки по 03 квітня 2009 року, визначені договором. Банк виконав свої зобов'язання, а відповідач порушує умови договору та закону, внаслідок чого станом на 01.08.2008 року виникла заборгованість за кредитом та процентами в сумі 375484,12 грн. Тому просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом шляхом звернення стягнення на заставне майно - нежиле приміщення автостанції площею 448,70 кв.м., яке розташоване в м. марганці по вул. Привокзальній, б/н. 09.07.2014 року позивач змінив позовні вимоги та просив суд без накладення стягнення на заставне майно стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в розмірі 663 378,46 грн., яка виникла станом на 01.06.2014 року.

.

Ухвалою суду від 31 липня 2008 року об'єднанні справи за вказаними позовними вимогами в одне провадження.

Справа неодноразово розглядалась судовими інстанціями.

Ухвалою Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року позовну заяву ОСОБА_2 - залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК України.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково; ухвалу Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року про залишення позовної заяви без розгляду - скасувати, справу направити для продовження розгляду до того ж суду.

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року ухвалено: позовні вимоги задовольнити частково; стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі територіального відокремленого без балансового відділення № 10003/0461 філії - Дніпропетровське облуправління заборгованість по кредитному договору № 1297/2 від 04.04.2006 року, а саме: заборгованість по кредиту - 220 000.00 грн.; заборгованість по відсоткам - 71556.30 грн., пеня (подвійна ставка НБУ) за кредитом - 200000.00 грн., за відсотками - 73308.83 грн., 3% річних за кредитом - 39902.04 гри., за відсотками - 12539.08 грн., втрати від інфляції - 7569.77 грн., заборгованість за супроводження кредиту - 5500.00 грн. та судові витрати в сумі 1700,00 грн., а всього 632076,02 грн..

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та направити справу на новий розгляд, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

В запереченнях на апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії -Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» просить відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення суду без змін, посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги та законність та обґрунтованість судового рішення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що 04 квітня 2006 року між ВАТ «Державний Ощадний банк України» в особі Марганецького відділення Ощадного банку № 6696 та ОСОБА_2 укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 1297/2, згідно з яким банк зобов'язується надавати позивачу кредит в сумі 250 000 гривень, а позичальник зобов'язується отримувати, належним чином використовувати та повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 18% річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки по 03 квітня 2009 року, визначені договором. Банк виконав свої зобов'язання, а відповідач в порушення умов договору не сплачував обов'язкові платежі, внаслідок чого станом на 01.06.2014 року виникла заборгованість за кредитом відсоткам за користування кредитом в сумі 663378,46 грн. Так, згідно розрахунку, заборгованість ОСОБА_2 складає: заборгованість по кредиту - 220 000.00 грн. заборгованість по відсоткам - 71556.30 грн., пеня (подвійна ставка НБУ) за кредитом - 230373,00 грн., за відсотками - 73308.83 грн., 3% річних за кредитом - 39902.04 гри., за відсотками - 12539.08 грн., втрати від інфляції - 7569.77 грн., заборгованість за супроводження кредиту - 5500.00 грн. Частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Розмір неустойки за розрахунком, наданим позивачем, значно більший від розміру боргового зобов'язання, тому суд застосовує норму частини 3 статті 551 ЦК України і вважає за можливе зменшити розмір пені до 200 000,00 грн. Решта суми заборгованості за кредитом підлягає стягненню в повному обсязі. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст. 88 ЦПК України, в сумі 1700,00 грн.

Проте погодитись з висновками суду першої інстанції не можна, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, неповно суд з'ясував обставини, що мають значення для справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати чи порушені права позивача, оскільки суд розглядає справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст. 15 ЦПК), із зазначених обставин позову необхідно визначити характер спірних правовідносин і закон, який необхідно застосувати до цих правовідносин, а саме: здійснити аналіз та оцінку доказів у справі, тобто обґрунтувати висновки суду щодо задоволення позову або відмови у задоволенні позову (ст.ст. 212, 213 ЦПК).

Проте зазначеним вимогам ухвалене судом рішення не відповідає.

Суд першої інстанції узагалі належним чином не з'ясував характер та суть заявлених вимог, не зазначив, чи мали місце обставини, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення; не дав належної правової оцінки зібраним доказам.

Так, з матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник ще в 2008 році, тобто до закінчення дії кредитного договору (03 квітня 2009 року) з приводу того, що банк не виконав свої зобов'язання за кредитним договором з надання обумовленої в договорі суми кредиту, однак на суму кредиту у розмірі 250 000 грн. нараховував відсотки за користування кредитом, які позичальник своєчасно і відповідно до умов договору сплачував банку до тих пір поки не було встановлено, що кредит у сумі 30 000 грн. отримала інша особа, що було встановлено проведенням почеркознавчої експертизи в кримінальній справі. Отже позичальник вимагав від кредитора відновити порушене його право та перерахувати відсотки на ту суму, яку він фактично отримав. Банк відмовився перерахувати відсотки за користування кредитом, у зв'язку з чим ОСОБА_2 07 липня 2008 року звернувся до суду з позовом про розірвання кредитного договору та в процесі розгляду справи змінив позовні вимоги, за яким просив визнати кредитний договір недійсним. У відповідь на це, банк звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення кредитних коштів шляхом звернення стягнення на заставне майно позичальника та в процесі розгляду справи змінив позовні вимоги, за яким просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в розмірі 663 378,46 грн., яка виникла станом на 01.06.2014 року та пеню за кредитом та за відсотками - 73308.83 грн., 3% річних за кредитом та за відсотками, втрати від інфляції, заборгованість за супроводження кредиту.

Суд першої інстанції взагалі не з'ясовував підстави для стягнення штрафних санкцій та можливості застосування ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин.

Не зважаючи на те, що з матеріалів справи вбачається різні відомості банку щодо розміру нарахованих та сплачених відсотків за користування кредитом, суд першої інстанції ці обставини не перевірив та не надав належної оцінки доказам у справі.

Суд першої інстанції не виконав вимоги ст. 74 ЦПК України, оскільки позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, та суд безпідставно розглянув справу у відсутності вказаної особи, залишивши первісний позов про визнання кредитного договору недійсним без розгляду та задовольнивши позов банку про стягнення заборгованості за кредитним договором, не враховуючи того, що ці позовні вимоги є взаємопов'язані і повинні бути розглянуті в одному провадженні для правильного, законного та об'єктивного вирішення спору.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог ст. ст. 213, 214, 215 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню.

Колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення відповідно до п.п.1-4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з наступних підстав.

Спірні правовідносини виникли між сторонами щодо неповернення відповідачем отриманих кредитних коштів.

Відповідно до вимог ст.ст.526,530 ЦК України, - зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Колегія суддів встановила і це підтверджується матеріалами справи, що між сторонами у справі був укладений договір відновлюваної кредитної лінії № 1297/2 від 04 квітня 2006 року, згідно з яким банк зобов'язався надавати позичальнику кредит в сумі 250 000 гривень, а позичальник зобов'язався отримувати, належним чином використовувати та повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 18% річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки по 03 квітня 2009 року, визначені договором (а.с.5-10 том 1).

Банк належним чином не виконав умови кредитного договору та надав позичальнику-відповідачу кредитні кошти у сумі 220 000 грн. у період з квітня 2006 року по липень 2006 року, що визнається банком. Позичальник своєчасно сплачував відсотки за користування кредитом. У ОСОБА_2 в червні 2007 року виникла необхідність в отримані залишку овердрафту в розмірі 30 000 грн., однак працівники банку йому повідомили, що кредитні кошти він вже повністю отримав. У зв'язку з чим ОСОБА_2 звернувся в прокуратуру м. Марганець із заявою про факт підробки його підпису на розрахункових банківських документах, за яким 07 вересня 2007 року було порушено кримінальну справу в ході якої було проведено почеркознавчу експертизу, за висновком експерта від 07.08.2007 року (а.с. 14-17 том 1) підписи в графі «підпис отримувача» в заявках на видачу грошових коштів № 6 від 28 квітня 2006 року та № 6 від 01 червня 2006 року - виконанні не ОСОБА_2, а іншою особою з підробкою підпису ОСОБА_2 (а.с.18-25 том1). На підставі зазначених фактів 20 вересня 2007 року ОСОБА_2 звернувся до банку з проханням провести перерахунок відсотків та нарахувати відсотки на ті кошти, які він отримав, оскільки на протязі вказаного часу позичальник своєчасно відповідно до умов договору сплачував відсотки за користування кредитом на ту суму, яку він фактично не отримував, за нарахованими банком сумами. Банк відмовив позичальнику листом від 28 вересня 2007 року у задоволенні його вимог (а.с.11 том 1). Зважаючи на порушення банком умов кредитного договору ОСОБА_2 07 липня 2008 року звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Звертаючись до суду 30.07.2008 року із позовом про дострокове стягнення кредитних коштів за рахунок заставного майна, ВАТ «Державний Ощадний банк України» в особі філії Марганецьке відділення Ощадного банку № 6696 банк зазначив, що проценти за користування кредитом нараховуються банком щомісячно за методом факт/факт на фактичний залишок заборгованості за кредитом і позичальник зобов'язаний сплатити проценти не пізніше 30 числа кожного місяця, починаючи з наступного місяця після видачі першого траншу. Вважаючи, що свої зобов'язання з надання кредиту в сумі 250 000 грн. банк виконав, а з боку позичальника має місце порушення зобов'язання за договором відновлюваної кредитної лінії № 1297/2 від 04 квітня 2006 року, то станом на 01 серпня 2008 року позичальник має поточну заборгованість в сумі 127 856, 09 грн. (а.с.34-37 том1) про що надано суду розрахунок заборгованості (а.с.63,64 том 1). В процесі розгляду справи банк надав суду новий розрахунок заборгованості позичальника станом на 30.09.2008 року (а.с.86 том 1). Представник ОСОБА_2 надала суду аналіз сплати відсотків за кредитним договором (а.с.109 том 1), за якими встановлена розбіжність в наданих розрахунках банку та невідповідність фінансовим документам по сплаті відсотків зі сторони позичальника (а.с.114-130, 132-137 том 1). Також надана суду представником позивача порівняльна таблиця даних наданих у позовній заяві банку та підтверджених квитанціями банку (а.с.131 том 1).

Згідно висновку службового розслідування по заяві ОСОБА_2 банк 16 жовтня 2007 року в особі комісії вважає, що вимога ОСОБА_2 про зменшення процентів на даний час не може бути задоволена, будь-які зміни до договору можуть бути внесені тільки за наявності рішення в кримінальній справі, яке набрало законної сили, або за рішенням суду в цивільно-правовому порядку, яке теж набрало чинності (а.с.143 том 1).

Суду першої інстанції надано банком новий розрахунок заборгованості за кредитом станом на 30.11.2008 рік (а.с.166-167 том 1), погодившись з тим, що сума кредиту, яку отримав позичальник складає суму 220 000 грн., однак розмір нарахованих відсотків банк не змінив.

Кредитор ВАТ «Державний Ощадний банк України» змінив найменування на ПАТ «Державний ощадний банк України» (а.с.57 том 2).

09 липня 2014 року банк змінив свої позовні вимоги (а.с.78-80 том 2), за якими суд першої інстанції ухвалив рішення суду, однак розрахунок заборгованості за кредитом станом на 01.06.2014 року у відповідності до вимог закону суду не надав (а.с.81-83 том 2), а тому суд першої інстанції не мав можливості його перевірити та оцінити.

Суд апеляційної інстанції витребував у банку розрахунок заборгованості за кредитом станом на дату подання зміненого позову, тобто на 01.06.2014 року та виписку з особового рахунку позичальника.

Крім того, було роз'яснено сторонам у справі їх право заявити клопотання щодо призначення по справі судово-економічної експертизи. Сторони не виявили бажання заявити суду відповідне клопотання.

Апеляційному суду Дніпропетровської області представником банку було надано розрахунок заборгованості за кредитом станом на 21.03.2016 року.

Згідно цього розрахунку банку загальна заборгованість по кредиту становить 1 321 590,52 грн., з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 250 000 грн.; прострочена заборгованість за процентами - 86 562,88 грн., не сплачена щомісячна комісія за кредитом - 5 500 грн., пеня за несвоєчасну сплату процентів - 124 435,52 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 350 762,72 грн.; 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу (ст. 625 ЦК України) - 45 924,91 грн.; 3 % річних за несвоєчасну сплату процентів по кредиту (ст. 625 ЦК України) - 16 290,51грн., втрати від інфляції за рахунок несвоєчасної сплати процентів (ст. 625 ЦК України) - 147 131,01 грн., втрати від інфляції за рахунок несвоєчасного погашення основного боргу (ст. 625 ЦК України) - 274 418,54 грн.; пеня за несвоєчасне повернення щомісячної комісії - 9 894,72 грн., 3% річних за несвоєчасну сплату щомісячної комісії (ст. 625 ЦК України) -1 295,51 грн., втрати від інфляції за рахунок несвоєчасного погашення щомісячної комісії (ст. 625 ЦК України) - 9 374,20 грн.

Аналізуючи даний розрахунок заборгованості за кредитом, колегія суддів приходить до висновку, що його не можна покласти в основу рішення суду, оскільки він не відповідає позовним вимогам, які розглядаються судом; суперечить іншим розрахункам банку щодо розміру нарахованих та сплачених відсотків за користування кредитом (а.с.63, 64, 86 том 1) та фінансовим документам (а.с. 114-130, 132-137 том 1), тобто питання усунути розбіжності в наданих суду розрахунках, - банком не виконано.

Виписку особового рахунку відповідача по кредитному договору банк апеляційному суду не надав.

Оскільки позивачем інших доказів по справі не надано, то колегія суддів розглядає справу на підставі матеріалів справи.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Умовами кредитного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків погашення кредиту і процентів за користування ним.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань"платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань").

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦКнарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі N 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі N 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі N 6-42цс11).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦКпідставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК). Згідно зі статтями 251, 253 ЦКстроком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Статтею 530 ЦКвизначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Аналізуючи докази у справі, колегія суддів дійшла висновку про те, що у сторін виник спір щодо нарахування банком відсотків за користування кредитом на грошові кошти, які банком позичальнику фактично не надавались. Банк не перерахував відсотки за користування кредитом, які позичальник сплатив за не отриману суму кредиту. У зв'язку із даним спором позичальник припинив сплату кредитних коштів.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що нараховані банком відсотки суперечать вимогам закону, оскільки відсотки за користування кредитом сплачує позичальник лише на суму отриманого кредиту (ст.ст.1054,1049,1048 ЦК України) з урахуванням обставин справи щодо необхідного перерахування розміру сплачених відсотків; нарахування штрафних санкцій у вигляді пені та застосування ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин є незаконним, оскільки несвоєчасне виконання грошового зобов'язання за кредитним договором виникло не з вини позичальника, а за причиною того, що банк неналежно виконав свої зобов'язання за кредитним договором (не надав позичальнику обумовлену договором суму кредиту, нараховував проценти за користування кредитом виходячи із суми кредиту, яку не отримав позичальник); нарахована комісія, заборгованість за супроводження кредиту, які суд першої інстанції стягнув з позичальника, суперечать вимогам чинного законодавства, згідно якого банки не мають права встановлювати платежі, які споживач фінансових послуг має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь.

Колегія суддів з огляду на вказані вимоги закону та обставини справи, дійшла висновку про те, що позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором є передчасними, оскільки не вирішено спір щодо недійсності кредитного договору, який буде розглядатися відповідно до ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2016 року за якою ухвалу Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року про залишення позовної заяви ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору - без розгляду, - скасовано, справу направлено для продовження розгляду до того ж суду, у зв'язку з чим банк має право звернутися з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором з урахуванням викладених позицій та усунення суперечностей в наданих доказах.

Таким чином, позов публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом не підлягає задоволенню за недоведеністю позову.

На підставі ст. 88 ЦПК України ч.5, - якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, то відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що у задоволенні позову відмовлено, то підстав для стягнення понесених судових витрат з відповідача на користь позивача не має.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2016 року відстрочено апелянту сплату судового збору за подачу апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у розмірі 1870 гривень, який визначено згідно ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2016 року, та яка не оскаржена сторонами у справі.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь держави підлягає сплаті несплачений судовий збір у розмірі 1870 гривень відповідно до вимог ч.2 ст.82 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316, ч.1 ст.218 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року - скасувати з ухваленням нового рішення.

Відмовити у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом.

Стягнути з ОСОБА_2, (1968 року народження, податковий номер НОМЕР_1, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1) на користь держави судовий збір несплачений за подачу апеляційної скарги у сумі 1870 гривень (одна тисяча вісімсот сімдесят гривень) на рахунок: отримувач - управління Державної казначейської служби України у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Дніпропетровської області, р/р 0004 (КБКД 22030001), код ЄДРПОУ - 37989274, банк отримувача - ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області, м. Дніпропетровськ, код банку отримувача - МФО 805012, призначення платежу: судовий збір, код ЄДРПОУ суду 02891291, пункт 1.14.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю. Петешенкова

З.М. Пономарь