Справа № 152/1407/15-ц Провадження № 22-ц/772/122/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 23Доповідач Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Луценка В.В.,

суддів Нікушина В.П., Зайцева А.Ю.,

при секретарі Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Агрофірма «Відродження» про розірвання договору оренди землі, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 11 листопада 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ПП «Агрофірма «Відродження» про розірвання договору оренди землі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 23.02.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено договір земельної ділянки, належної ОСОБА_2 на праві приватної власності. Позивач вказує на порушення умов договору оренди, з боку ПП «Агрофірма «Відродження», а саме що в періоди з 2007-2015 роки не був переглянутий розмір орендної плати, сама орендна плата вносилась з порушенням умов розрахунку орендної плати та не було укладено додаткові угоди про збільшення розміру орендної плати. Враховуючи наведене ОСОБА_2 просив розірвати укладений між сторонами договір оренди землі.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 11 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням ОСОБА_2 оскаржує його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення не відповідає нормам матеріального та вимогам процесуального права, а тому просив його скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, пояснення та заперечення осіб, які зявились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про те, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 23.02.2007 року між ОСОБА_2 та ПП «Агрофірма «Відродження» укладено договір оренди землі б/н. За умовами договору ОСОБА_2 надає, а ПП «Агрофірма «Відродження» приймає в строкове платне користування земельну ділянку, загальною площею 1,7153 га, для сільськогосподарського використання, яка знаходиться в адмінмежах Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області.

У відповідності до ст.1 ЗУ «Про оренду землі», оренда землі - засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно з ст.13 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договором визначено середню грошову оцінку земельної ділянки та встановлено її на рівні 19198,04 гривень. Орендна плата, за умовами договору, складає 1,5% відсотка від проіндексованої грошової оцінки земельної ділянки та становить 287,97 гривень. Орендна плата вноситься в період з 01-31 серпня, остаточний розрахунок до 31 грудня поточного року. Договір укладено на 20 років.

Відповідно до акту передачі та прийому земельної ділянки від 20.04.2007 року ОСОБА_2 передав, а ПП «Агрофірма «Відродження» прийняло зазначену земельну ділянку.

Згідно з ст.18 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Зазначений договір оренди землі було зареєстровано у Шаргородському районному відділі Вінницької області регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Державному Комітеті України по земельних ресурсах» 20.04.2007 року за №04:07:848:00366.

Посилання позивача на те, що в порушення умов договору відповідач ПП «Агрофірма «Відродження» сплачувало йому орендну плату в натуральній, а в не грошовій формі спростовується п.9 самого договору оренди від 23.02.2007 року, відповідно до якого орендна плата може вноситись як у грошовій так і в натуральній або відробітковій формах, що відповідає вимогам ст.22 ЗУ «Про оренду землі», в редакції від 01.01.2007 року, яка була дійсна на момент укладення договору, відповідно до якої орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах.

Згідно зі ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з пунктом 9 договору оренди землі від 23 лютого 2007 року розмір орендної плати повинен дорівнювати 1,5% відсотка від проіндексованої грошової оцінки земельної ділянки та становить 287,97 гривень. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексації, що відповідає Указу Президента України №92/2002 від 02.02.2002 року «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян-власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)», із змінами №830/2002 від 13.09.2002 року, тобто в редакції яка була чинна на момент укладення договору оренди землі.

Відповідно до ст.32 ЗУ «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Відповідно до п.«д» ст.141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Як вбачається з матеріалів справи ПП «Агрофірма «Відродження» здійснювало своєчасні виплати (видачі) орендної плати (а.с.25-41) щороку, починаючи з 2007 року по 2015 рік включно. З наданих доказів вбачається, що відповідач сплачував позивачу орендну плату як у грошовій так і в натуральній формах.

При цьому, при обрахунку орендної плати відповідачем враховані коефіцієнти індексації, про які кожного року повідомляло Державне агентство земельних ресурсів України (Держкомзем) листами: від 10.01.2008 №14-22-6/55; від 9.01.2009 №14-22-6/87; від 11.01.2010 №641/22/6-10; від 11.01.2011 №344/22/6-11; від 12.01.2012 №355/22/6-12; від 10.01.2013 №328/22/7-13; від 10.01.2014 №12-28-0.22-95/2-14 та від 14.01.2014 №6-28-0.22-215/2-15.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що в спірних правовідносинах не може бути застосований ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року, оскільки за змістом ст.2 цього Закону та пункту 3 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, до об'єктів індексації не відносяться, зокрема доходи громадян від здачі в оренду майна.

Постановою КМУ від 31.10.2011 року №1185 «Про внесення змін до Методики нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів» були внесені зміни до Постанови КМУ від 23.03.1995 року №213 «Про Методику нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів» (далі Методика) та доповнено пункт 5 абзацом, яким передбачено для врахування змін у рентному доході, який створюється при виробництві зернових культур, до показників нормативної грошової оцінки ріллі, проведеної станом на 1 липня 1995 р. (з урахуванням індексації), застосовується коефіцієнт 1,756.

Відповідно до п.1 Методики нормативна грошова оцінка земельних ділянок здійснюється з метою визначення розміру земельного податку, державного мита при міні, спадкуванні та даруванні земельних ділянок згідно із законом, орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також під час розроблення показників та механізмів економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель.

Отже, норми Методики не стосуються визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, які належать на праві приватної власності фізичним або юридичним особам.

Посилання ОСОБА_2 на п.13 Договору оренди землі від 23.02.2007 року, як підставу для розірвання договору, спростовується наступним.

Згідно з п.13 Договору оренди землі розмір орендної плати переглядається 1 раз на рік у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря що підтверджено документами; в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.23 ЗУ «Про оренду землі» орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін.

Як вбачається з пункту 36 Договору оренди землі зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни договору спір розвязується у судовому порядку.

Однак в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_2 звертався до відповідача з пропозиціями внести зміни до договору в частині зміни розміру орендної плати за користування земельною ділянкою (паєм).

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З наведеного вбачається, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на обставинах та матеріалах справи, відповідає нормам матеріального та вимогам процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовуються, а тому підстави для скасування рішення відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 11 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набуває законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів.

Суддя-доповідач: _______ ОСОБА_3

Судді: _______ Нікушин В.П.

_______ ОСОБА_4