АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 1616/2529/2012 Номер провадження 22-ц/786/223/16Головуючий у 1-й інстанції Новак Ю. Д. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого-судді Чумак О.В.,

суддів: Карнауха П.М., Пилипчук Л.І.,

секретаря Філоненко О.В.,

за участю: позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 листопада 2015 року

та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 04 лютого 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6, ОСОБА_7, Житлово-будівельний кооператив «Нива» про виділення у власність кімнат квартири та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа ЖБК «Нива» про встановлення порядку користування квартирою.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача Чумак О.В., -

в с т а н о в и л а :

В червні 2012 року ОСОБА_2 і ОСОБА_7 звернулись з позовом до ОСОБА_4, в якому просили визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_4 і виділити по ? частині права власності на зазначене майно кожному з них. Крім того, прохали виділити в користування ОСОБА_2 кімнату № 5, площею 7, 4 кв.м., а ОСОБА_7 кімнату № 2, площею 12, 7 кв.м., а також зобов'язати ОСОБА_4 не чинити перешкод у проживанні та користуванні кімнатою та місцями спільного користування.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 18 липня 2014 року було закрито провадження у частині позовних вимог щодо визначення часток співвласників квартири, у зв'язку набранням законної сили рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 15 січня 2014 року, яким відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог в частині визнання за ним ? частини права власності на квартиру АДРЕСА_1. Визнано квартиру АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 і ОСОБА_4

Рішенням Ленінського районного суду від 18 липня 2014 року позов ОСОБА_2, в частині встановлення порядку користування квартирою, було задоволено. Виділено у користування ОСОБА_2 кімнату, площею 7,4 кв.м., у квартирі АДРЕСА_1. Кухню коридор, ванну, вбиральню, шафу залишено в спільному користуванні. В іншій частині вимог відмовлено за безпідставністю.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 21 серпня 2014 року було скасовано ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 18 липня 2014 року в частині закриття провадження у частині позовних вимог щодо визначення часток співвласників квартири, матеріали справи передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В листопаді 2015 року ОСОБА_2 подав до суду уточнену позовну заяву про виділ у власність йому двох кімнат площею 12,7 кв.м. та 7,4 кв.м., а відповідачці ОСОБА_4 просив виділити у власність кімнату, площею 17,1 кв.м. та стягнути з нього на користь відповідача різницю вартості площ на суму 31 980 грн.

В грудні 2014 року відповідачкою ОСОБА_4 була подана зустрічна позовна заява до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - ЖБК «Нива», про встановлення порядку користування спірною квартирою, в якому вона просила встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, а саме: виділити в користування ОСОБА_4 кімнату, площею 12, 7 кв.м. з лоджією площею 1, 5 кв.м.; ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виділити в користування житлову кімнату, площею 17, 1 кв.м. з лоджією 2, 7 кв.м.; кухню, коридор, ванну, вбиральню та шафу залишити в спільному користуванні.

Ухвалою суду від 18 грудня 2014 року дані позови було об'єднані в одне провадження.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 30 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6, ОСОБА_7, Житлово-будівельний кооператив «Нива», про виділення у власність кімнат квартири - відмовлено за безпідставністю.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа ЖБК «Нива», про встановлення порядку користування квартирою - задоволено.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1, а саме: виділено в користування ОСОБА_4 кімнату, площею 12, 7 кв.м. з лоджією площею 1, 5 кв.м.; ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виділено в користування житлову кімнату, площею 17, 1 кв.м. з лоджією 2, 7 кв.м.; кухню, коридор, ванну, вбиральню та шафу залишено в спільному користуванні.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 04 лютого 2016 року доповнено резолютивну частину рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 листопада 2015 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір, сплачений при подачі зустрічної позовної заяви, у розмірі 124 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 2 972 грн. 32 коп.

З зазначеними рішеннями суду першої інстанції не погодився позивач, оскарживши його в апеляційному порядку. В своїй апеляційній скарзі на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 листопада 2015 року, ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати оскаржуване рішення та винести нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вказував, що суд помилково прийшов до висновку про неможливість встановлення розміру часток сторін у спірній квартирі, оскільки цивільне законодавство виходить із засад рівності розміру часток подружжя у майні спільної сумісної власності. Крім того зазначає, що невизначеність його частки у квартирі позбавляє його, як спадкодавця, передати належне йому майно у спадок.

Також позивачем оскаржується додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 04 лютого 2016 року. Посилаючись на порушення судом норм процесуального права, зазначив, що суд, вирішуючи питання судових витрат, невірно застосував ставку судового збору, що діяла на момент винесення рішення, коли застосуванню підлягала ставка, яка діяла на момент подачі позивачем позову до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення сторін, вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, з підстав, визначених п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що в період часу з 18 червня 1983 року по 15 червня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі. В 1988 році ОСОБА_4 вступила до ЖБК «Нива» та стала його членом.

Відповідно до довідки ОСОБА_4 є членом ЖБК «Нива» АДРЕСА_1, особистий рахунок відкритий на її ім'я. Паєнагромадження за вказану квартиру повністю виплачені /т. 1 а.с. 19/.

На підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради м. Полтави за № 493 від 21 листопада 2006 року було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 04 грудня 2006 року, серії НОМЕР_1, а саме на квартиру АДРЕСА_1 на члена ЖБК «Нива» - ОСОБА_4 /т. 1 а.с. 123-124/

Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1, квартира посімейного заселення загальною площею 63,1 кв.м., житловою площею 37,2 кв.м. та складається з: 1- коридору площею 8,6 кв.м.; 2 кімната площею 12,7 кв.м.; 3 вбиральня площею 1,0 кв.м.; 4 - ванної площею 2,6 кв.м.; 5 кімната площею 7,4 кв.м.; 6 -кімната площею 17,1 кв.м.; 7 кухня площею 9,1 кв.м.; 8 - шафа площею 0,4 кв.м.; лоджії площею 1,5 кв.м. та 2,7 кв.м. /т. 1 а.с. 122/.

Згідно до довідки ЖБК «Нива», в квартирі № АДРЕСА_1, зареєстровані і проживають ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_8 (дочка), ОСОБА_7 (син), проживають без реєстрації: ОСОБА_9 (невістка), ОСОБА_10 (онук) /т. 1 а.с. 242/.

У грудні 2012 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовними вимогами про визнання квартири АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя з розміром часток ? кожному та визнання недійсним рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради м. Полтави від 21 листопада 2006 року за № 493 та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме спірної квартири від 04 грудня 2006 року, видане на ім'я ОСОБА_11

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 29 жовтня 2013 року у задоволені вищевказаних позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 15 січня 2014 року по вищевказаній справі позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково.

Рішення Ленінського суду м. Полтави від 29 жовтня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано недійсним рішення виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтави ради за № 493 від 21 листопада 2006 року та свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 04 грудня 2006 року, серія НОМЕР_1, видане Управлінням житлового комунального господарства, на ім'я ОСОБА_4 Визнано квартиру АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2014 року, рішення Апеляційного суду Полтавської області від 15 січня 2014 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на ? частину квартири, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням суду апеляційної інстанції, яке набрало законної сили, було відмовлено позивачу у задоволені таких позовних вимог, а тому, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК, вимога задоволенню не підлягає.

Однак, колегія суддів не може погодитись з такими висновками місцевого суду, керуючись наступним.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_4 набула права власності на квартиру АДРЕСА_1, на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві ради від 21 листопада 2006 року /а.с. 129/.

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 15 червня 2009 року, серії НОМЕР_2, шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 був розірваний 15 червня 2009 року /а.с. 4/.

Наведене дає підстави для висновку, що сторони набули право власності на квартиру, у період перебування у шлюбі, а тому зазначене майно є таким, що перебуває на праві спільної сумісної власності сторін.

Зазначений висновок знаходить своє підтвердження у рішенні Апеляційного суду Полтавської області від 15 січня 2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

У відповідності до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Колегія суддів не вбачає підстав вважати, що між сторонами було узгоджено інший порядок поділу майна, яке було набуто ними під час шлюбу і перебувало у їх спільній сумісній власності, а тому, у відповідності до вимог ч.1 ст. 60, ч.1 ст.70 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України, позивач має право на визнання за ним права власності на ? частку квартири АДРЕСА_1, оскільки частки подружжя є рівними.

При цьому, колегія суддів зауважує, що відповідачкою не надано доказів на підтвердження того, що її частка може бути збільшена відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України.

Таким чином суд приходить до висновку, що запропонований позивачем поділ майна, не суперечить інтересам сторін та відповідає законодавству України.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для виділу часток у спільній сумісній власності ОСОБА_4 і ОСОБА_2, у зв'язку з наявністю рішення суду апеляційної інстанції, яким у задоволенні зазначених позовних вимог відмовлено - є таким, що не відповідає обставинам справи.

Так, як вбачається зі змісту рішення Апеляційного суду Полтавської області від 15 січня 2014 року, відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання ОСОБА_2 і ОСОБА_4 співвласниками квартири, з розміром часток по ? частини за кожним з них, колегія суддів зазначила, що позивачем не надано доказів, яка конкретно сума пайових внесків була сплачена за спірну квартиру.

Таким чином, у вищевказаній справі спір стосувався правомірності реєстрації на ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру, що була викуплена на підставі пайових внесків подружжя до житлово-будівельного кооперативу, у зв'язку чим заявлялась похідна позовна вимога щодо визначення розміру часток співвласників квартири.

У даній цивільній справі, ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_4, пославшись на ст. 71 СК України, яка регулює поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, підставою для звернення до суду з цим позовом був поділ спірної квартири між її співвласниками, які набули права власності на зазначене майно в період перебування у шлюбі.

Такі обставини свідчать про те, що підстави для позовів у зазначених справах є різними, а тому, колегія суддів, вважає, що місцевий суд, відмовивши у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на ? частину квартиру, посилаючись на існування рішення, яким було вирішено зазначені вимоги позивача, не в повному дослідив й аналізував правове обґрунтування вимог позивача за позовом, за результати розгляду якого Апеляційним судом Полтавської області було ухвалено рішення від 15 січня 2014 року про відмову у задоволенні зазначених вимог, і правового обґрунтування позову по даній цивільній справі, які юридично відмінними.

Колегія суддів не бере до уваги доводи відповідача, що позивачем не було заявлено вимог про визнання сторін співвласниками квартири і визнання по ? частині права власності на квартиру АДРЕСА_1, оскільки позивачем під час судового засідання підтверджено, що звертаючись до суду з уточненою позовною заявою він не відмовлявся від первинних позовних вимог, а збільшував їх. Зазначена обставина підтверджується змістом уточненої позовної заяви і апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 листопада 2015 року, в яких позивач неодноразово звертає увагу суду на необхідність визнання за ним права власності на ? частину квартири, обґрунтовуючи таку вимогу тим, що невизначеність часток сторін у праві власності позбавляє їх можливості в повній мірі реалізувати своє право вільно володіти і розпоряджатися своєю власністю, зокрема, залишити свою частку майна у спадок своїм спадкоємцям.

Таким чином, судова колегія, приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення по суті позовних вимог сторін.

Згідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ст. 356 ЦК України).

Виходячи з факту визнання за ОСОБА_2 і ОСОБА_4 по ? частині права власності на квартиру, колегія суддів, вважає, що вищезазначені особи є співвласниками спірної кварти, яка перебуває у них на праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Частиною 2 статті 358 ЦК України встановлено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що сторони не домовилися про порядок користування їхньою квартирою.

В пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) останньої підлягає поділу в натурі, якщо сторонам можливо виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Так, судом встановлено і не оспрюється сторонами, що квартира АДРЕСА_1 реальному розподілу в натурі не підлягає, оскільки сторонам неможливо виділити, або переобладнати, в ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири.

Згідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 18 липня 2014 року, ОСОБА_2 виділено у користування кімнату, площею 7, 4 кв.м., у квартирі АДРЕСА_1, кухню, коридор, ванну, вбиральню, шафу, залишено у спільному користуванні. Зазначене рішення, в цій частини, сторонами до судів вищих інстанції не оскаржувалось і набрало законної сили. Наведене свідчить, що виділивши у користування позивачу кімнату у квартирі, що перебуває у спільній частковій власності сторін, не було вирішено порядок користування іншими відособленими приміщеннями.

Однак, зазначена обставина, на думку колегії суддів, порушує права ОСОБА_4, як співвласника вищезазначеної квартири, користуватися і розпоряджатися своєю часткою житла. У зв'язку з наведеним, судова колегія вбачає підстави для часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 і виділення їй, з урахуванням її частки в спільній частковій власності сторін, у користування кімнату № 2, площею 12, 7 кв.м. з прилеглою до неї лоджією, площею 2,7 кв.м.

Судова колегія вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 про виділення йому в користування, крім кімнати № 5, площею 7, 4 кв.м., кімнати № 2, площею 12, 7 кв.м., зі стягненням з нього компенсації, у грошовому еквіваленті, за різницю площі, виділених сторонам у користування приміщень, задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне.

Враховуючи технічні характеристики вищезазначеної квартири, в даному випадку визначити порядок користування спірною квартирою, з виділенням в користування кожній стороні рівних за площею відособлених жилих приміщень, які б ідеально відповідали частці кожного з співвласників в праві спільної часткової власності на зазначене майні - є неможливим.

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦПК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

З матеріалів справи вбачається і підтверджено відповідачкою під час судового засідання в суді апеляційної інстанції, що вона заперечує проти виділення в користування ОСОБА_12 кімнати № 2, площею 12, 7 кв.м., не бажає отримувати матеріальну компенсацію в рахунок відшкодування різниці між площею, виділених сторонам жилих приміщень.

Відповідно до ч. ч. 3,4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз'яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Отже, заперечення відповідачки щодо отримання матеріальної компенсації в рахунок відшкодування різниці між площею, виділених сторонам жилих приміщень, унеможливлює виділення в користування позивачу додаткового відособленого житлового приміщення, що перевищує його частку в праві спільної часткової власності на спірну квартиру.

Беручи до уваги наведені обставини справи, колегія суддів вважає, що оптимальним дотриманням права кожного із співвласників на володіння, користування та розпорядження належною йому часткою у спірній квартирі є визнання за відповідачкою права користування кімнатою № 2, площею 12, 7 кв.м., враховуючи, що за позивачем, згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 18 липня 2014 року, виділено в користування кімнату № 5, площею 7, 4 кв.м. Крім того, сторонами підтверджено, що зазначений порядок користування відособленими житловими помешканнями № 2 і № 5, фактично склався на день розгляду цивільний справи.

Судова колегія зауважує, що встановлення такого порядку користування спірним помешканням не призводить до обмеження відповідачу належних йому прав власності та користування квартирою, оскільки, при встановленні порядку користування спірною квартирою, право жодного із співвласників у праві їх часткової власності не зменшується, а лише вирішується спір з приводу користування спільною частковою власністю.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апелянта про необхідність виділу в користування ОСОБА_4 кімнати № 6, площею 17, 1 кв.м., оскільки, різниця між розміром кімнати № 5, що виділена в користування позивачу, площею 7, 4 кв.м., і кімнати № 6, площею 17,1 кв.м., що за доводами апелянта, має бути виділена в користування відповідачці, буде суперечити встановленому факту рівності часток сторін у праві спільної часткової власності на квартиру.

Судом встановлено, що, крім ОСОБА_2 і ОСОБА_4 в квартирі зареєстровані ОСОБА_8 і ОСОБА_7, які є рідними дітьми сторін, крім того в квартирі без реєстрації проживають ОСОБА_9, ОСОБА_10.

Частиною 1 ст. 405 ЦК України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Таким чином, колегія суддів вважає, що, з урахуванням інтересів сторін, а також членів їх сім'ї, які зареєстровані і проживають у житлі, що належить сторонам на праві влансоті, порядок користування квартирою АДРЕСА_1 має бути встановлений наступним чином - ОСОБА_2 (згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 18 липня 2014 року) виділити в користування кімнату № 5, площею 7, 4 кв.м., ОСОБА_4 виділити в користування кімната № 2, площею 12, 7 кв.м., у загальному користуванні співвласників квартири і членів їх сім'ї, які зареєстровані і проживають за вказаною адресою, залишити - коридор № 1, площею 8,6 кв.м.; кімната № 6, площею 17,1 кв.м.; вбиральня № 3, площею 1,0 кв.м.; ванної № 4, площею 2,6 кв.м.; кухня № 7, площею 9,1 кв.м.; шафа № 8, площею 0,4 кв.м.; лоджії площею 1,5 кв.м. та 2,7 кв.м.

Також, на думку колегії суддів, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 на додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 04 лютого 2016 року.

Згідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Однак, як вбачається зі змісту оскаржуваного апелянтом додаткового рішення, місцевий суд, при обрахунку судового збору, що підлягає сплаті за подання позовної заяви, в порушення вимог ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», застосував розмір ставки судового збору, що діяла на момент постановлення судового рішення, у зв'язку з чим, додаткове рішення підлягає скасуванню.

Крім того, зважаючи на ту обставину, що, колегія суддів прийшла до висновку про необхідність скасування рішення місцевого суду і ухвалення нового рішення по суті позовних вимог сторін, то питання вирішення судових витрат, також підлягає зміні, відповідно до розміру задоволених позовних вимог сторін.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до задоволених позовних вимог.

Так, позивачем, з урахуванням уточнених позовних вимог, було заявлено майнову вимогу про виділення у власність сторонам права власності на частки квартири, що перебуває у спільній сумісній власності. Відповідно до п. 1.1. ч.2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» (що діяла на момент звернення позивача з позовом до суду) за подання до суду позовної заяви майнового характеру сплаті підлягає судовий збір у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0, 2 розміру мінімальної заробітної плати (214, 60 грн.) та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати (3219 грн.).

Згідно до висновку судової будівельної експертизи № 21 від 27 березня 2013 року, здійсненого судовим експертом ОСОБА_13, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 складає 306 540 грн., а отже сплаті підлягало 3 065, 40 грн. судового збору.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 19 лютого 2016 року, задоволено клопотання ОСОБА_2 Відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 листопада 2015 року, не довше, ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Пунктом 1.9. ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір закріплено, що за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду фізичною особою сплачується судовий збір в розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги. Отже, за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апелянтом підлягало сплаті 3 371, 94 грн.

Так, документально підтверджені судові витрати, які були понесені позивачем складаються з судового збору в сумі 1 600 грн. за подачу позову до суду /т. 1 а.с. 1 /; судового збору в сумі 312 грн. за подачу апеляційної скарги /т. 2 а.с. 260/. Загальний розмір сплачених судових витрат становить 1 912 грн. Загальний розмір судових витрат, що підлягали сплаті становить 6 437, 34 грн. Таким чином, з позивача підлягає стягненню недоплачений судовий збір за подання позовної заяви до суду першої інстанції і апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції у розмірі 4525, 34 грн.

Відповідачкою при зверненні до суду з зустрічним позовом було сплачено судовий збір у розмірі 124 грн. /т. 2 а.с. 241/. Враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення її позовних вимог, то, виходячи з засад пропорційності відшкодування судових витрат, з ОСОБА_14 на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню 62 грн. в рахунок відшкодування судових витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог сторін, то виходячи із засад пропорційності відшкодування судових витрат при частковому задоволенні позову, з відповідача на користь позивача у рахунок відшкодування судових витрат по сплаті судового збору має бути стягнуто 3 220, 67 грн.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимоги сторін.

Керуючись ст.ст. 303, 308, п. 3, 4 ч. 1 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 листопада 2015 року і додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 04 лютого 2016 року задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 листопада 2015 року і додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 04 лютого 2016 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6, ОСОБА_7, Житлово-будівельний кооператив «Нива» - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовити за безпідставністю.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа ЖБК «Нива» про встановлення порядку користування квартирою - задовольнити частково.

Встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1: ОСОБА_4 виділити в користування кімнату № 2, площею 12, 7 кв.м., і лоджію, площею 2, 7 кв.м. У загальному користуванні залишити - коридор № 1, площею 8,6 кв.м.; кімнату № 6, площею 17,1 кв.м.; вбиральню № 3, площею 1,0 кв.м.; ванну кімнату № 4, площею 2,6 кв.м.; кухню № 7, площею 9,1 кв.м.; шафу № 8, площею 0,4 кв.м.; лоджії площею 1,5 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 користь держави 4 525, 34 грн. (чотири тисячі п'ятсот двадцять п'ять гривень 34 копійки) в рахунок відшкодування судових витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 3 158, 67 грн. (три тисячі сто п'ятдесят вісім гривень 67 копійок) в рахунок відшкодування судових витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий-суддя (підпис) О. В. Чумак

Судді: (підпис) П. М. Карнаух

(підпис) Л. І. Пилипчук

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області О. В. Чумак