АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Кочкової Н.О., Григорченка Е.І.

за участю секретаря - Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Дніпропетровського національного університету ім. Олеся Гончара про стягнення заробітної плати у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2016 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ДНУ ім. Олеся Гончара про стягнення заробітної плати у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення - відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4, звернулася з апеляційною скаргою, в якій просять скасувати рішення суду та ухвалите нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 була прийнята на посаду викладача кафедри іноземних мов Дніпропетровського державного університету (у даний час - ДНУ ім.. О. Гончара) з 26.12.1989р. наказом по університету № 2 від 03.01.1990р. і працювала на цій посаді на умовах строкових трудових договорів, які з нею переукладались у 1994 і 1999 роках (кожні п'ять років). Останній строковий трудовий договір з ОСОБА_4 був укладений на період з 06.12.1999р. по 30.06.2004р.

Посада викладача відноситься до науково-педагогічних працівників.

Переукладання строкових трудових договорів з викладачами кожні п'ять років передбачалось діявшими у той час «Положенням про заміщення посад і атестації професорсько-викладацького складу у вищих навчальних закладах», затвердженим наказом Мінвузу СРСР № 500 від 10.07.1987р., а згодом «Положенням про порядок наймання та звільнення педагогічних та науково-педагогічних працівників закладів освіти, що є у державній власності», затвердженого наказом Міносвіти і науки України № 293 від 05.08.1993р.

У зв'язку із закінченням 30.06.2004р. останнього строкового трудового договору, ОСОБА_4 наказом по ДНУ № 491к від 07.07.2004р. була переведена на посаду викладача кафедри іноземних мов з 01.07.2004р. по 30.06.2006р. на умовах контракту.

Контрактна форма трудового договору з науково-педагогічними працівниками передбачена частиною 3 ст. 54 Закону України «Про освіту», згідно якої науково-педагогічні працівники приймаються на роботу на умовах трудового договору, у тому числі за контрактом. Процедура укладення контрактів передбачена Постановою КМУ № 170 від 19.03.1994р. (з подальшими змінами) «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору».

Після закінчення строку дії контракту ОСОБА_4 була звільнена з університету 30.08.2006р. наказом по університету № 415к від 19.06.2006р. (з внесеними до нього наказом № 530к від 04.08.2006р. частковими змінами) з наданням щорічної відпустки повної тривалості за 2005-2006р.р.

ОСОБА_4 таке звільнення оскаржила до суду. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2006р. у поновленні на роботі їй відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.05.2007р. рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2006р. скасоване, ОСОБА_4 поновлена на роботі з виплатою належних їй коштів. На виконання вказаного рішення Апеляційного суду через негайне виконання, наказом по університету № 574к від 19.06.2007р. ОСОБА_4 була поновлена на попередній посаді викладача.

Ухвалою Верховного Суду України від 06.08.2008р. рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.05.2007р. скасоване, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2006р. залишене без змін.

26.06.2007 р. ОСОБА_4, наказом № 615-к знову звільнена з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України (відсутність на роботі 20.06.2007р. більше 3-х годин підряд без поважних причин).

Позивачка знову звернулася до суду з позовом про поновлення її на роботі. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2007р. в поновленні на роботі ОСОБА_4 відмовлено. За апеляційною скаргою ОСОБА_4, ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.03.2008р., рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2007р. скасоване, остання поновлена на попередній посаді.

Наказом по університету № 256к від 07.04.2008р. ОСОБА_4 поновлена на роботі.

Ухвалою судді Верховного Суду України від 25.07.2008р. у відкритті провадження по касаційній скарзі університету на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.03.2008р. університету відмовлено.

Ухвалу Верховного Суду України від 06.08.2008р. університет отримав лише 28.08.2008р., коли ОСОБА_4 вже була поновлена на роботі наказом по університету № 574к від 19.06.2007р.

Після отримання університетом вказаної ухвали, по університету було видано наказ № 692к від 02.09.2008р., яким ОСОБА_4 була звільнена з роботи за пунктом 2 ст. 36 КЗпП України (у зв'язку із закінченням строку дії контракту, за наказом по ДНУ № 415к від 19.06.2006р. в редакції наказу № 530к від 04.08.2006р.).

Наказом по ДНУ № 692к від 02.09.2008р. про звільнення, ОСОБА_4 нараховувалась компенсація за 45 календарних днів невикористаної відпустки за 2007-2008р.р.

Робочий рік для отримання права на щорічну основну відпустку за 2007-2008р.р. у ОСОБА_4 тривав з 26.12.2007р. по 25.12.2008р.

ОСОБА_4 була звільнена з посади викладача 03.09.2008р. наказом по університету № 692к від 02.09.2008р. і до дня звільнення (03.09.2008р.), вона не відпрацювала належних 10 місяців, передбачених ч. 2 ст. 83 КЗпП України і п.6 вищеназваного Порядку, затвердженого Постановою КМУ № 346 від 14.04.1997р., тому їй, при звільненні 03.09.2008р. за наказом № 692к від 02.09.2008р., нарахована грошова компенсація за 45 календарних днів не використаної щорічної відпустки за 2007-2008 р. Компенсацію за 45 календарних днів невикористаної відпустки за 2007-2008р.р. ОСОБА_4 отримала 21.10.2011р.

Всебічно дослідивши доводи сторін, надані докази та матеріали справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером правовідносин, що виникли між сторонами та номами матеріального парва, які їх регулюють.

Відповідно до ст. 74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно ч.1 ст.75 КЗпП України, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менше, як 24 календарних днів за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору, а частиною 3 цієї статті передбачено, що для деяких категорій працівників законодавством України може бути встановлена інша тривалість щорічної основної відпустки.

Відповідно до ч. 1 ст.5 Закону України «Про відпустки», тривалість відпусток визначається цим Законом, іншими Законами та нормативно-правовими актами України і незалежно від режимів та графіків розраховується у календарних днях.

Згідно ч. 6 ст. 6 Закону України «Про відпустки», керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам надається щорічна основна відпустка тривалістю до 56 календарних днів у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Виплата компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні працівника передбачена чистиною першою ст. 83 КЗпП України.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення науково-педагогічних працівників, які до звільнення пропрацювали не менше 10 місяців, грошова компенсація виплачується за невикористані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14.04.1997р. № 346 (з подальшими змінами) затверджений Порядок надання щорічної основної відпустки тривалістю 56 календарних днів керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ та закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам. Пунктом 6 Порядку визначено, що у разі звільнення, зокрема, науково-педагогічних працівників, їм виплачується грошова компенсація за всі не використані ними дні щорічної основної відпустки. У разі звільнення науково-педагогічних працівників навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічної відпустки з розрахунку повної її тривалості, а особи, які до звільнення пропрацювали менш як 10 місяців, - пропорційно до відпрацьованого ними часу.

Згідно ч. 1 ст. 57 Закону України «Про освіту», передбачена виплата педагогічним та науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу при надані щорічної відпустки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішеннями судів (рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2006 р. та ухвала Верховного Суду України від 06.08.2008р., рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.05.2009р. та ухвала Апеляційного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2009р., рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.03.2013р. та ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.05.2013р.) встановлено, що ОСОБА_4 працювала в навчальному закладі за строковими договорами та була звільнена у зв'язку з закінченням строку дії контракту. Тому посилання позивачки на те, що матеріальна допомога їй повинна бути виплачена у зв'язку з тим, що вона працювала в університеті на безстроковій основі, не спроможні.

Що до посилання ОСОБА_4 на рішення Конституційного Суду України № 8-рп/2013 від 15.10.2013р., суд першої інстанції зауважив, що це рішення винесено з приводу тлумачення ч. 2 ст.233 КЗпП України і ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» стосовно того, чи охоплює поняття «належна працівнику зарплата» усі виплати, зокрема, й за час простою, що мав місце не з вини працівника та чи обмежується строком позовної давності звернення до суду з позовом про стягнення такої заробітної плати.

Враховуючи наведені вище обставини справи та норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги полягають у твердженні апелянт, що вона працювала за безстроковою трудовою угодою, чому була надана вище правова оцінка та зводяться до тлумачення норм чинного законодавства та обставин справи на власний розсуд апелянта з метою спотворити обставини та домогтися задоволення позовних вимог. Висновки суду першої інстанції не спростовано, підстави для його зміни або скасування, що визначені ст.309 ЦПК відсутні. Рішення відповідає вимогам ст..214. 214 ЦПК, а тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - відхиленню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: