Провадження № 2/359/1482/2016
Справа № 359/3777/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2016 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Муранової-Лесів І.В.,

при секретарі - Шляхетко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В :

28.04.2016 ОСОБА_1 звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просить : стягнути з ОСОБА_2 на її користь загальну суму боргу в розмірі 17652 гривні та понесені судові витрати (а.с.2).

Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. 01.01.2015 вона надала відповідачу кошти в розмірі 14000 гривень та в іноземній валюті в сумі 200 євро, що підтверджується розпискою, і таким чином між ними був укладений договір позики. Позивач зазначає, що відповідно до розписки відповідач зобов'язався повернути борг в іноземній валюті в сумі 800 євро, проте своє зобов'язання виконав частково. Позивач стверджує, що на момент звернення з позовом до суду сума боргу в іноземній валюті складає 600 євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 07.04.2016 року складає 17652 гривні.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги повністю підтримала та пояснила, що відповідач на прохання його матері півтора роки проживав у неї в квартирі, де винаймав кімнату, в зв'язку з чим мав сплачувати 1000 гривень щомісячно, не сплачував з початку літа 2015 року по січень 2016 року включно, та на її вимогу виїхав 01.02.2016, заборгованість за користування кімнатою становить 8000 гривень. Вона також може пояснити, що восени 2015 року позичила відповідачу 10000 гривень на ремонт машини, які мав повернути до 1.10.2015, про що ним була написана розписка, але вона зникла, коли відповідач поїхав. При цьому 7000 гривень їй відповідачем не повернуто. Вона також надавала 200 євро на лікування відповідача у вересні 2015 року, і на цю суму розписка також зникла. На її вимогу 09.03.2016 року відповідач написав власноручно розписку, яка долучена до позовної заяви, де визнав, що має повернути їй борг, який погодився повернути в сумі 800 євро. З цієї суми 200 євро, які вона надавала відповідачу на лікування їй повернула мати відповідача після складання розписки перед її зверненням до суду.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частко. Він визнає, що отримував від позивача одну суму, яка зазначена в розписці, в розмірі 200 євро, але ці кошти його мати позивачу повернула. Він, дійсно, проживав в квартирі позивача і сплачував щомісяця по 1000 гривень за комунальні послуги, але боргу не має. Він отримував від позивача перед новим роком, в грудні 2014 року 7000 гривень на ремонт автомобіля, домовленість була усна, що він сплатить борг, сплачуючи за проживання, а також навчить позивача керувати автомобілем. Кошти він повернув протягом року, він записи вела позивач, він розписок про отримання коштів не складав, окрім долученої до позовної заяви, яку написав 09.03.2016 року на вимогу та під тиском позивача.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, оригінал наданої позивачем розписки, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є частково обґрунтованими, в зв'язку з чим підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч.4 ст.60 ЦК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

В судовому засіданні встановлено, що 09 березня 2016 року відповідачем ОСОБА_2 була складена розписка, в якій відповідач зазначив наступне: «Я ОСОБА_2 винен ОСОБА_1 з першого січня 2015 р. позичив сім тисяч на ремонт авто. потім двісті євро я позичив на лікування, сім тисяч за комун. послуги, так як жив за адресою АДРЕСА_1 з 1.09.14 по 1.03.16. перевожу борг в євро. 7 тис.розд на 20 курс=350. 7 тис грн. по 28 євро - 250 євро. Загальна сума = 800 євро» (а.с.3).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частин першої та другої ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, розписка відповідача про отримання в борг грошових коштів від позивача є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Крім того, суд враховує, що відповідно до вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

З урахуванням викладеного, а також визнаних в судовому засіданні сторонами обставин, суд прийшов до висновку, що між сторонами у 2015 році були укладені договори позики 7000 гривень, як зазначено сторонами на ремонт автомобіля, та коштів в сумі, еквівалентній 200 євро , як визнано сторонами - на лікування відповідача.

Сторонами визнано, що борг в сумі, еквівалентній 200 євро, відповідач повернув. Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що отримані відповідачем, як зазначено в розписці з 1.01.2015 року, 7000 гривень на ремонт автомобіля, були ним повернуті позивачу, суду надано не було, а також не було надано доказів того, що при складанні розписки від 09.03.2016 року волевиявлення відповідача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.

Згідно з твердженнями позивача, відповідач не виконав зобов'язання щодо повернення позики, будь-яких доказів, які б спростовували ці твердження відповідачем не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Про це свідчить також та обставина, що оригінал розписки знаходиться у кредитора.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За змістом ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за

При цьому суд враховує, що відповідно до вимог ч.2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

А також враховує, що в судовому засіданні сторонами визнано, що позивач перед звернення з позовом до суду зверталась до відповідача з вимого повернути їй отримані в борг кошти.

В зв'язку з чим вимоги позивача щодо повернення суми боргу за договором позики в розмірі 7000 гривень є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В іншій частині вимоги позивача не гуртуються на вимогах ст.ст.1046,1049 ЦК України, а також вимогах ст.533 ЦК України та є недоведеними.

Так, зазначена в розписці сума «сім тисяч за комун.послуги» не містить даних про їх отримання відповідачем у позивача та, відповідно, дату їх отримання, а отже не є позикою.

Відповідно до вимог ч.1 ст.811 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі.

Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що такий договір найму сторонами укладався, а також на підтвердження його умов, суду надано не було.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Відповідно до ч.2 цієї статті, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Проте зі змісту вищенаведеної розписки відповідача неможливо однозначно встановити, що сторони при укладення договору позики в розмірі 7000 гривень на ремонт автомобіля визначили грошовий еквівалент в іноземній валюті, а також, що відповідач взяв на себе зобов'язання повернути борг у гривнях за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

В звзязку з цим вимоги позивача щодо стягнення іншої частини коштів слід відмовити.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 гривень 20 копійок підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 169, 209, 212, 214, 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, суму боргу за договором позики 7000 гривень (сім тисяч гривень), а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551 гривня 20 копійок (п'ятсот п'ятдесят одна гривня двадцять копійок), а всього на загальну суму 7551 гривня 20 копійок (сім тисяч п'ятсот п'ятдесят одна гривня двадцять копійок).

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга Апеляційному суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В.Муранова-Лесів