Справа № 369/1421/16-ц
Провадження № 2/369/1292/16
РІШЕННЯ

Іменем України

28 жовтня 2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Усатов Д.Д.

при секретарі Кузьменко П.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ГУ Національної поліції в Київській області Києво-Святошинський відділ поліції, ОСОБА_2 державної пенітенціарної служби в м. Києві та Київській області, ОСОБА_3, ОСОБА_4 треті особи: Головне управління державної казначейської служби України в Київській області, Головне слідче управління Генеральної Прокуратури України про визнання інформації недостовірною, визнання дій відповідача неправомірними та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання інформації недостовірною, визнання дій відповідача неправомірними та відшкодування моральної шкоди посилаючись на те, що 04 березня 2014 року у Києво- Святошинському районному суді Київської області при розгляді справи №369/1941/14-к позивачем було виявилено рапорт старшого дільничного інспектора Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України ОСОБА_3 на адресу начальника Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській обасті.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що вищевказаний рапорт є завідомо неправдивий та такий, що дискредитує матеріал на адресу позивача.

Так, відповідно до змісту рапорту дільничного інспектора, зазначено, що за адресою, де він проживає, знаходиться притон, він веде паразитичний спосіб життя, спілкується з особами, які схильні до скоєння злочинів та адміністративних правопорушень, неодноразово конфліктував та сварився з сусідами, з ним була проведена бесіда про недопустимість вчинення правопорушення та злочинів.

Позивач наголошує, що до 28.10.2013 року позивач та відповідач ОСОБА_3 ні при яких обставинах не зустрічались.

Вказує, що цілі та завдання дільничного інспектора йому не відомі. Рапорт ОСОБА_3 мав негативні наслідки відносно позивача. В результаті чого позивач, як публічна особа, постраждав в матеріальному відношенні.

Разом з цим позивач наголошує, що вироком Оболонського районного суду м. Києва від 22 лютого 2013 року його визнано винуватим в скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 377 КК України та на підставі ст. 75 КК України його було звільнено від відбування покарання з іспитовим строком один рік. Відповідно до ст. 76 КК України, зобовязано Григор»яна М.Г. періодично відвідувати для реєстрації кримінально-виконавчу інспекцію. Постановою Києво- Святошинського районного суду Київської області від 18.03.2014 р. задоволено подання інспектора Києво- Святошинського відділу кримінально-виконавчої інспекції ОСОБА_4 та звільнено засудженого ОСОБА_1 від покарання призначеного вироком суду.

Позивач зазначив також, що після надходження рапорту ОСОБА_3 на ім»я інспектора РВ КВІ Києво- Святошинського району Васільєв В.Л. скоротив строк періодичності його явки до інспекції з 30 днів до 6.

20.12.2013 року начальником управління Пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області ОСОБА_5 задоволено скаргу позивача відносно дій інспектора Васільєва В.Л. визнано його дії неправомірними та притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Протягом розгляду справи позивачем уточнювались позовні вимоги, з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив суд: визнати розповсюджену інформацію недостовірною, зміст рапорту дільничного інспектора міліції ОСОБА_3 завідомо неправдивий. Дії ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнати неправомірними. Стягнути солідарно з ГУ Національної поліції в Київській області та ОСОБА_2 державної пенітенціарної служби у м. Києві та Київської області на користь позивача моральну шкоду в розмірі 36800, 00 грн. та судовий збір в розмірі 276,00 грн.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач ГУ Національної поліції в Київській області Києво- Святошинський відділ поліції в судове засідання свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявсь належним чином, причини неявки суду не повідомляв.

Відповідач ОСОБА_2 державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київські області звернулось до суду із клопотанням про розгляд справи без участі представника управління.

Віповідач ОСОБА_3 звернувсь до суду із клопотанням про слухання справи за його відсутності, також через канцелярію суду подав свої заперечення в яких зазначив, що інформація, що викладена в його рапорті від 28.10.2013 р. адресована безпосередньому керівнику полковнику міліції ОСОБА_6 Твердження позивача про дезінформацію викладену в рапорті від 28.10.2013 р. та заподіяння позивачу шкоди ОСОБА_7 вважає безпідставними. Посилаючись на викладене відповідач в задоволенні позову просив відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 звернувсь до суду із клопотанням про слухання справи за його відсутності, через канцелярію суду подав свої заперечення в яких зазначив, що проти задоволення позовних вимог заперечує, вважає їх надуманими та безпідставними.

Третя особа Головне управління державної казначейської служби України в Київській області, в судове засідання свого представника не направило, звернулось до суду із клопотання про розгляд справи за відсутності представника, також надіслало на адресу суду пояснення в яких зазначило, що Головне управління Казначейства не володіє будь-якою інформацією, яка може вплинути на розгляд даної справи,оскільки основним завданням Головного управління Казначейства є реалізація державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Третя особа Головне слідче управління Генеральної Прокуратури України звернулась до суду із заявою про розгляд справи без участі представника Генеральної прокуратури України.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно положень ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

В свою чергу, ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

В судовому засіданні встановлено, що вироком Оболонського районного суду м. Києва від 22 лютого 2013 року ОСОБА_1 визнано винуватим в скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 377 КК України, на підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_1 від відбування покарання з іспитовим строком один рік. Відповідно до ст. 76 КК України зобовязано ОСОБА_1 періодично відвідувати для реєстрації кримінально-виконавчу інспекцію.

Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Київської області від 17 червня 2013 року вирок районного суду залишено без змін.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 березня 2014 року задоволено подання Києво-Святошинського районного відділу кримінально-виконавчої інспекції та звільнено засудженого ОСОБА_1 від покарання, призначеного вироком суду у вигляді одного року шести місяців позбавлення волі.

В матеріалах справи за №369/1941/14к за поданням Києво-Святошинського районного відділу кримінально-виконавчої інспекції мітиться рапорт від 28 жовтня 2013 року ст. ДІМ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_3 В даному рапорті вказано: Доповідаю про те, що на обслуговуємій дільниці за адресою: АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, гр. ОСОБА_8. За вказаною адресою знаходиться притон. Веде паразитичний спосіб життя. Спілкується з особами, які схильні до скоєння злочинів та адміністративних правопорушень. Неодноразово виникали конфлікти та сварки з сусідами. З засудженим проведена бесіда про недопустимість вчинення правопорушень та злочинів.

Позивач також зазначає, що після надходження рапорту ОСОБА_3 на ім»я інспектора РВ КВІ Києво- Святошинського району Васільєв В.Л. скоротив строк періодичності його явки до інспекції з 30 днів до 6.

Звертаючись з позовом до суду, позивач, серед іншого, просить визнати розповсюджену інформацію недостовірною, зміст рапорту дільничого інспектора міліції ОСОБА_3 завідомо неправдивим. Дії ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнати неправомірним

При цьому, оскільки позивач вважає вказану інформацію недостовірною, він просить суд стягнути солідарно з ГУ Національної поліції в Київській області та ОСОБА_2 державної пенітенціарної служби у м. Києві та Київської області на користь позивача моральну шкоду в розмірі 36800, 00 грн.

З приводу зазначених вимог позивачем, суд вважає зазначити наступне.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 4, 5, 6, 7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

При цьому, згідно роз'яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року за №1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Водночас, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що також відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка будучи ратифікованою Законом України від 07.07.1997 року, відповідно до ст. 9 Конституції є складовою частиною національного законодавства.

Також слід зазначити, що згідно роз'яснень, які містяться в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно з положеннями ст.277 ЦК України і ст. 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Судом встановлено, що відповідачем поширено неправдиві відомості, які ганьблять позивачів, вказують на протиправну, неправомірну діяльність у зв'язку з чим, такі відомості не є оціночними судженнями, а інформація поширена відповідачем відносно позивачів в справі ґрунтувалася виключно на припущеннях та була розповсюджена і на іншому сайті в інтернеті, що стало приводом підриву ділової репутації.

Згідно ст.. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти і оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції.

Аналізуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що зазначена інформація зазначена в рапорті від 28 жовтня 2013 року ст. ДІМ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_3 де вказано «Доповідаю про те, що на обслуговуємій дільниці за адресою: АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, гр. ОСОБА_8. За вказаною адресою знаходиться притон. Веде паразитичний спосіб життя. Спілкується з особами, які схильні до скоєння злочинів та адміністративних правопорушень. Неодноразово виникали конфлікти та сварки з сусідами. З засудженим проведена бесіда про недопустимість вчинення правопорушень та злочинів » фактично є його оціночними судженнями, вираженням його суб'єктивної думки та поглядів, у зв'язку з чим суд не може перевірити їх на предмет відповідності дійсності.

При цьому, як вбачається з позовної заяви позивач звернувся до суду, як фізична особа. Проте, у судовому засіданні не доведено факту порушення особистих немайнових прав позивача як фізичної особи, тобто, що поширена інформація завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам позивача, або перешкоджає позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право як фізичній особі, що свідчить про відсутність однієї із обставин юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову.

Разом з тим, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог про відшкодування завданої позивачу моральної шкоди, виходячи з наступного.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Частина 1 ст. 23 ЦК України закріплює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

В судовому засіданні не було надано доказів, які б підтверджували доводи щодо вчинення відповідачами дій, направлених на заподіяння позивачу моральної шкоди.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, у зв'язку з чим не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст. 32,40,68 Конституції України, ст.ст. 16,23,201,277,297,299 Цивільного кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", Рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003, керуючись ст.ст. 213-215,218 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення

Суддя: Д.Д.Усатов