Категорія 54Доповідач Пащенко Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Пащенко Л.В.

Суддів: Жданкіна В.В., Медяного В.М.

При секретарі: Агеєвій Г.В.

розглянувши у відкритому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, недоотриманої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до КП Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, недоотриманої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

В заяві зазначала, що з 14.07.2009 року вона працювала у відповідача на посаді юрисконсульта 2 категорії юридичного відділу. Наказом за №303-к від 08.07.2015 року її звільнено з роботи на підставі п.1. ст.40 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки їй не було запропоновано всі посади, а також не враховано положення ст.42 КЗпП України та не виконано обов'язку по працевлаштуванню. Крім того, позивачка має на утриманні малолітніх дітей.

Одночасно зазначила, що відповідачем припинено нарахування та виплата премії та надбавки за безперервний стаж роботи, які передбачені умовами Колективного договору, у зв'язку з чим нею недоотримано близько 50000 грн. Також незаконне звільнення призвело до втрати роботи, засобів для існування, забезпечення утриманців та пов'язаних з цим сімейних негараздів, чим їй спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 100000 грн.

Тому просила визнати незаконним наказ від 08.07.2015 року про її звільнення, поновити на роботі, стягнути з відповідача недораховану заробітну плату, середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням нарахувань премій, надбавок та індексації, а також моральну шкоду в розмірі 100000 грн.

В ході розгляду справи позивач подала заяву про збільшення позовних вимог (т.2 а.с.201-203), в якій зазначила, що із 882-х новостворених посад на підприємстві в липні 2015 року їй було запропоновано лише 17 посад, також конкретизувала позовні вимоги в частині не проведених виплат та просила стягнути на її користь недовиплачену заробітну плату (премії, надбавки за безперервний стаж роботи), лікарняних листів, відпускних, відряджень в сумі 22876,30 грн., недовиплачену вихідну допомогу в розмірі 774,38 грн., компенсацію за час затримки розрахунку у розмірі 10217,86 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 26542,92 грн., а всього 60411,46 грн.

Рішенням Вінницького міського суду від 15 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду, як постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_3 та представника відповідача ОСОБА_4, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення по слідуючих підставах.

Судом встановлено, що 20.11.2009 року ОСОБА_2 прийнята на посаду юрисконсульта 2 категорії в юридичний відділ КП «Вінницьцяміськтеплоенерго» в порядку переведення з Державного підприємства «Вінницькі теплові мережі» (т.1 а.с.6-7). В період з 06.12.2010 року вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною (наказ №3086/1 від 06.12.2010 року) та приступила до роботи 22.10.2013 року (наказ №471-к від 21.10.2013 року) (т.2 а. с. 192).

Згідно наказу (розпорядження) №303-к від 08.07.2015 року ОСОБА_2 звільнено з посади юрисконсульта 2-ї категорії юридичного відділу у зв'язку зі скороченням штату працівників за п.1ст.40 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку та вихідною допомогою в розмірі 4621,75 грн. (т.1 а.с.39).

Відповідно до п.1 ч.1,ч.2 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п.19 постанови №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Згідно ст.64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до положень Колективного договору між роботодавцем і виборним органом первинної профспілкової організації КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» на 2011-2012 роки», схваленого конференцією трудового колективу від 05.01.2011 року та зареєстрованого Департаментом праці і соціального захисту населення м. Вінниці 27.04.2011 року за №74, який є чинним, керівник має право самостійно вносити зміни до організаційної структури управління підприємства, коригувати його загальну чисельність і окремих структурних підрозділів на відповідний рік за погодженням з міським виконавчим комітетом.

З матеріалів справи вбачається, що згідно наказу генерального директора підприємства від 28.04.2015 року за №130 зі штатного розпису підприємства з 02.07.2015 року було виведено цілий ряд посад, в тому числі і посади працівників юридичного відділу, зокрема, посади юрисконсульта 2 категорії (т.2 а.с.88-98).

Наказом гендиректора КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» від 01.07.2015 року №217, за погодженням з Департаментом енергетики, транспорту та зв'язку Вінницької міської ради, у зв'язку з виробничою необхідністю та змінами в організації виробництва з 02.07.2015 року затверджено організаційну структуру підприємства (Додаток №1) та введено в дію новий штатний розпис (т.2 а.с.51-75). Відповідно до цього наказу в структурі та штатному розписі підприємства взагалі відсутній юридичний відділ та посади юрисконсульта 2 категорії.

Отже судом встановлено, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва, що підтверджується відповідними наказами, штатними розписами та інформаційною довідкою відповідача від 19.10.2015 року №03/1789, з якої видно, що в період з травня по серпень 2015 року проведено скорочення штату працівників та звільнено 120 працівників (т.2 а.с.217).

Також суд встановив, що позивач ОСОБА_2, відповідно до наказу №150-к від 05.05.2015 року, була попереджена про наступне вивільнення працівників, про що свідчить її підпис (т.2 а.с.213), та що 07.07.2015 року їй було запропоновано ряд посад, однак позивач, після ознайомлення з цими пропозиціями, вказала, що вона не має можливості визначитись, оскільки її не ознайомили з новим штатним розписом (акт від 07.07.2015 року - т.2 а.с.212).

Суд ретельно перевірив доводи позивача про не виконання відповідачем вимог закону щодо її працевлаштування та навів в рішенні детальні мотиви, з яких відхилив кожен із цих доводів.

Зокрема, суд зауважив, що під час вивільнення власник має право в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з цієї підстави менш кваліфікованого працівника. Проте, якщо роботодавець не скористався таким правом, суд не вправі обговорювати питання про доцільність такої перестановки.

Стосовно посилання позивача про надання роботи вищого рівня ніж вона виконувала (посади першого заступника та заступника генерального директора), то суд вірно зазначив, що вирішення цього питання виходить за межі, передбаченого ст.49-2 КЗпП України, обов'язку роботодавця щодо працевлаштування працівника і стосується права останнього на добір кадрів.

Відмовляюючи в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним наказу відповідача за №303-к від 08.07.2015 року та поновлення позивача на роботі, суд врахував вищевказані обставини справи та вимоги закону та правильно виходив з того, що відсутні підстави вважати, що звільнення ОСОБА_2 є незаконним.

При цьому, суд також звернув увагу, що посади для працевлаштування позивачу були запропоновані лише 07.07.2015 року, що не відповідає положенням ст.49-2 КЗпП України, однак з врахуванням дати затвердження штатного розпису (02.07.2015 року), недотримання часу пропозиції посад не може бути підставою для поновлення позивача на роботі. Не висловлення ж позивачем своєї позиції з цього приводу не є порушенням відповідачем порядку звільнення працівників.

Врахувавши, що у задоволенні позовної вимоги про поновлення на роботі позивачу відмовлено, суд дійшов вірного висновку, що позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягає задоволенню як похідна вимога від вимоги про поновлення на роботі.

Вирішуючи спір в частині позову щодо стягнення не виплаченої в повному обсязі заробітної плати (премії, надбавки за безперервний стаж роботи, тощо), суд встановив, що при звільненні ОСОБА_2 нараховано 13191,06 грн., з яких: оклад по днях - 341, 3 грн., індексація заробітної плати - 52,57 грн., вихідна допомога - 4621, 75 грн., компенсація відпустки - 8175,44 грн.; утримано 2520,52 грн., з яких: єдиний соціальний внесок - 308,5 грн., військовий збір - 197,87 грн., податок на дохід фізичної особи - 2014,15 грн. Всього виплачено 10670,54 грн. (т.2 а.с.16). Середній заробіток розраховувався із заробітку за травень (4529,56 грн.) та червень (2038,3 грн.) 2015 року, в якому інші виплати, зокрема, і розмір премії, не значиться (т.1 а.с.32).

З розрахункових листів за період жовтень 2013 року - червень 2015 року вбачається, що ОСОБА_2 не нараховувалась та не вплачувалась надбавка за безперервний стаж роботи та премія (т.2 а.с.181-191).

Cуд дослідив вимоги ст.ст.1,2 ЗУ «Про оплату праці», ст.ст.13,97 КЗпП України, положення Колективного договору та Додатків до нього, що стосуються питань оплати праці, виплати премії та надбавок, та встановив, що організація оплати праці і матеріального заохочення працівників підприємства проводиться в межах коштів на оплату праці, передбачених в затверджених тарифах на теплоенергію. Джерелом коштів на оплату праці працівників є фонд оплати праці, що є частиною доходу, яка одержана внаслідок господарської діяльності. Виплати з оплати праці проводяться згідно з наказами по КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» (т.1 а.с.62-64).

Отже, встановлено, що оплата праці проводиться в межах фонду оплати праці, розмір якого формується в межах затверджених тарифів на теплоенергію і таке формування є обов'язком адміністрації. Вказаний принцип відповідає вимогам Закону України «Про оплату праці» щодо залежності розміру заробітної плати від господарської діяльності підприємства.

Як видно, премія та надбавка за безперервний стаж роботи, про які зазначає позивач, не є основною заробітною платою, їх нарахування та виплата залежить від розміру фонду оплати праці, який формується в межах затверджених тарифів, і фінансового стану підприємства та їх виплата проводиться лише згідно з наказами. Тобто, фонд оплати праці, який є джерелом виплати спірних виплат, обмежений коштами на оплату праці, передбачених в затверджених тарифах на теплоенергію. Таке регулювання спірних виплат відповідає принципам договірного регулювання оплати праці, які обумовлені умовами Колективного договору.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п.8 постанови №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.

З матеріалів справи вбачається, що діяльність підприємства за 2013-2015 роки є збитковою, що підтверджується звітами про фінансові результати підприємства за зазначені періоди (т.3 а.с.3-17) та поясненнями свідків, допитаних судом.

Виходячи з наведеного, суд дійшов обгрунтованого висновку про відмову в позові в частині стягнення недоплаченої премії та надбавки за безперервний стаж роботи за період з жовтня 2013 року по день звільнення позивача, оскільки такі виплати, в данному випадку, обумовлені наявним розміром фонду оплати праці, розмір якого, що доведено відповідачем, не давав можливості проводити зазначені виплати. Позивач же не довела відповідними доказами безпідставність припинення зазначених виплат або обов'язковість таких виплат.

Суд правильно визначив, що позовні вимоги про стягнення з відповідача недовиплачених коштів за лікарняні листи, відпускні в розмірі 2535,54 грн. та недовиплаченої вихідної допомоги в розмірі 774,38 грн. є похідними від вимоги про стягнення невиплаченої премії та надбавки за безперервний стаж роботи в задоволенні якої відмовлено, а тому також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

З огляду на те, що спір щодо суми, належної звільненому працівникові, вирішено не на користь позивача, то суд правильно відмовив останній і у задоволені вимоги про виплату компенсації за час затримки розрахунку.

Відмовляюючи в позові в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, суд, врахувавши положення ст.237-1 КЗпП України, вірно виходив з того, що ці вимоги є безпідставними, так як в даному випадку порушень трудових прав позивача не встановлено. До речі, представник позивача надала суду апеляційної інстанції заяву про відмову від позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

Таким чином, суд повно зясував обставини справи, права та обов'язки сторін, дав оцінку зібраним доказам та постановив рішення, яке відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги безпідставні, необґрунтовані і висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий Л.В. Пащенко

Судді: В.В. Жданкін

В.М. Медяний

Згідно з оригіналом : /підпис/