АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1494/16 Справа № 205/4179/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Котушенко С.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого Котушенко С.П.

суддів Романюк М.М., Красвітної Т.П.

при секретарі Порубай М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 02 грудня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, третя особа Дніпропетровська міська рада про визнання недійсними договору дарування та свідоцтва про право на спадщину,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим в ході розгляду справи позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійсними договору дарування та свідоцтва про право на спадщину. В обґрунтування позову вказував на те, що він є власником 7/8 частини домоволодіння по вул.Коллонтай,6 у м.Дніпропетровську. Інша частина домоволодіння, яка складалася з будинку Б-1, належала ОСОБА_7 В цьому будинку ніхто тривалий час не мешкав бо він був згорівшим ще до 2004 року, а тому автоматично вийшов із числа житлового фонду.

Після його звернення до відділу будівництва і архітектури Ленінського району м.Дніпропетровська з заявою про отримання дозволу на знесення будинків А-1, Б-1 та будівництво нового будинку, рішенням Ленінської районної у м.Дніпропетровську ради №261 від 21 травня 2004 року йому було надано дозвіл на будівництво такого будинку замість старого. 02 березня 2010 року було проведено обстеження вказаного домоволодіння, в ході якого встановлено, що будинки А-1, Б-1, а також інші споруди були знесені, що підтверджується актом ДМБТІ.

Незважаючи на це 05 липня 2013 року Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою було видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину на 2/16 частини вказаного домоволодіння, а 06 липня 2013 року приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_6 було посвідчено договір дарування 2/16 частин вказаного домоволодіння, укладений між ОСОБА_4 від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Посилаючись на те, що на момент оформлення спадщини фактично будинку Б-1 вул.Коллонтай,6 в м.Дніпропетровську не існувало, а прибудова Б-1 до його будинку, яку захопили відповідачі, була зведена ним в 2013 році, що підтверджується технічним паспортом, позивач просив визнати недійсними зазначене свідоцтво про право на спадщину та договір дарування 2/16 частин домоволодіння, укладений 06 липня 2013 року між ОСОБА_4 від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_5С; зобовязати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відновити межі земельної ділянки і відшкодувати завдану йому матеріальну і моральну шкоду.

Ухвалою від 15 вересня 2014 року суд залучив до участі у справі в якості третьої особи Дніпропетровську міську раду.

04 жовтня 2014 року позивач помер.

Ухвалою від 18 травня 2015 року суд залучив до участі у справі в якості позивача правонаступника ОСОБА_2, який уточнив позовні вимоги, вказавши відповідачем по справі серед інших ще й ОСОБА_3 і просив задовольнити позов в частині визнання недійсними договору дарування та свідоцтва про право на спадщину, посилаючись на те, що ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 навмисно, з корисливою метою, посягаючи на його власність, ввели в оману нотаріусів щодо власника приміщення Б-1 при оформленні спадщини та договору дарування.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 02 грудня 2015 року (з урахуванням ухвали від 04 грудня 2015 року про виправлення описки) у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення як незаконного, необґрунтованого та про ухвалення нового рішення.

Вивчивши доводи скарги, перевіривши їх матеріалами справи, колегія суддів вважає апеляційну скаргу підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Зі справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 18 серпня 1958 року власником 1/8 частини домоволодіння по вул.Коллонтай,6 в м.Дніпропетровську були ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (а.с.21 т.1), а 7/8 частин домоволодіння належало ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 22 серпня 2003 року (а.с.8 т.1). Це домоволодіння складалася з глиновалькових житлових будинків А-1 та Б-1, сараїв, вбиральні тощо.

З пояснень сторін в суді вбачається, що належна ОСОБА_8 та ОСОБА_7 1/8 частина домоволодіння складалася з будинку Б-1 з господарськими будівлями, а 7/8 частин домоволодіння - з будинку А-1 з господарськими будівлями. Даний факт підтверджується матеріалами інвентарної справи на вказане домоволодіння, а саме актом перерахунку ідеальних частин домоволодіння, складеного спеціалістом ДМБТІ 22 червня 1962 року (а.с.164 т.2).

В технічному паспорті на домоволодіння, виготовленому станом на 08 серпня 2003 року, вказана ступінь зносу будинку А-1, яка становила 65%, а будинку Б-1 85% (а.с.218-224 т.1).

ОСОБА_8 померла 17 листопада 1977 року, а ОСОБА_7, яка на підставі свідоцтва про розірвання шлюбу від 15 липня 1980 року змінила прізвище на ОСОБА_9, померла 27 грудня 2001 року (а.с.99 об., 106 т.2). Після їх смерті в будинку Б-1 ніхто не проживав.

За заявою ОСОБА_2 про отримання дозволу на знесення будівель по вул.Коллонтай,6 в м.Дніпропетровську та будівництво нового будинку, рішенням Ленінської районної у м.Дніпропетровську ради №261 від 21 травня 2004 року йому було надано дозвіл на будівництво такого будинку замість старого будинку А-1 (а.с.14,173 об.).

Згідно акта про знесення житлових будинків по вул.Коллонтай,6, складеного спеціалістом КП ДМБТІ на замовлення №04/506 від 02 березня 2010 року, при обстеженні вказаного домоволодіння було виявлено, що житлові будинки А-1, Б-1, сарай В, вбиральню Ж знесено (а.с.14 об., 225 т.1).

Відповідно до вимог ст.349 ЦК України право власності на майно припиняється у разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Проте ОСОБА_3 заяви про припинення права власності до КП ДМБТІ не подав. Навпроти за його заявою від 18 листопада 2011 року було проведено державну реєстрацію права власності на 1/8 частину домоволодіння по вул.Коллонтай,6 в м.Дніпропетровську за ОСОБА_8 та ОСОБА_9, що підтверджується матеріалами інвентарної справи на вказане домоволодіння (а.с.214 т.2).

05 липня 2013 року Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою було видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 2/16 частини вказаного домоволодіння після смерті ОСОБА_9 (а.с.58 т.1).

06 липня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали договір дарування 2/16 частин вказаного домоволодіння, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_6 (а.с.10 т.1).

З декларації про готовність обєкта до експлуатації вбачається, що ОСОБА_2 в 2014 році закінчено будівництво житлового будинку А-2 загальною площею 299,40 кв.м. з жилими прибудовами А1-2 та А2-1 по вул.Коллонтай,6 в м.Дніпропетровську (а.с.269-274 т.2).

Дані про введення в експлуатацію прибудови Б -1, збудованої в 2013 році, як зазначено в технічному паспорті на домоволодіння, виготовленому станом на 14 жовтня 2013 року (а.с.19-20), у справі відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, суд виходив з того, що ОСОБА_3 правомірно отримав вказане свідоцтво за заповітом на майно померлої ОСОБА_9

Погодитися з таким висновком суду не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1301 ЦК України в судовому порядку вирішується питання про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з розясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в п. 27 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у звязку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Ухвалюючи рішення в зазначеній частині, суд не врахував, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Проте, на час видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину, належного померлим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обєкта нерухомості по вул.Коллонтай,6 у м.Дніпропетровську вже не існувало, що підтверджується вищевказаним актом ДМБТІ про знесення житлових будинків.

Крім того, для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

У відповідності зі ст.549 ЦК України 1963 року, яка діяла на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_9, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Зі спадкової справи №253/2002, заведеної Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, наряд №02-14 до майна померлої 27 грудня 2001 року ОСОБА_9 вбачається, що ОСОБА_3 не подавав нотаріусу заяви про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня її відкриття. Дані про те, що він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном у спадковій справі також відсутні (а.с.98-128 т.2).

В заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину, поданій 05 липня 2013 року ОСОБА_4, котрий діяв від імені ОСОБА_3 на підставі дублікату довіреності, зазначено, що ОСОБА_3 прийняв спадщину фактично, тому що проживав зі спадкодавцем на момент смерті (а.с.126 т.2). Проте викладені обставини не відповідають дійсності, оскільки з пояснень ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції встановлено, що на час смерті спадкодавця ОСОБА_3 знаходився в місцях позбавлення волі.

Даний факт підтверджується довідкою Оріхівської ВК-88 державного департаменту України з питань виконання покарань від 21 листопада 2008 року про те, що ОСОБА_3 відбував покарання у місцях позбавлення волі з 22 листопада 1993 року по 21 листопада 2008 року (а.с.277 т.2).

За таких обставин у нотаріуса не було підстав для видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_9, а тому це свідоцтво слід визнати недійсним.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 набув право власності на відчужене майно без достатніх правових підстав, то і договір дарування слід також визнати недійсним.

Оскільки суд не взяв до уваги наведені обставини та норми закону, що регулюють встановлені правовідносини, висновки суду суперечать матеріалам справи, оскаржене судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 02 грудня 2015 року скасувати. Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_3 05 липня 2013 року Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за №3-772.

Визнати недійсним договір дарування 2/16 частин домоволодіння по вул.Коллонтай,6 у м.Дніпропетровську, укладений 06 липня 2013 року між ОСОБА_4 від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_10, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за №495.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Котушенко С.П.

Судді Романюк М.М.

ОСОБА_11