головуючий в I інстанції Скляров В.В.
суддя доповідач Никифоряк Л.П.
___________________________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

24 лютого 2016 року апеляційний суд Донецької області в складі:

Головуючого судді Никифоряка Л.П.

Суддів Груіцької Л.О., Папоян В.В.

при секретарі судового засідання Марченко Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 09 грудня 2015 року,

ВСТАНОВИВ:

В позові поданому до суду 30 вересня 2015 року ОСОБА_1 просила стягнути з Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» /надалі Підприємство/ заробітну плату за період з травня 2014 року по жовтень 2014 року в загальному розмірі 20990,60 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 16550,97 грн., вказуючи що на час звільнення з роботи 08 жовтня 2014 року з нею не проведено розрахунок.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 09 грудня 2015 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі, через невідповідність висновків суду обставинам справи, вказуючи що невірні висновки суду про неналежність та недопустимість наданих нею довідок, якими підтверджено несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні та розмір середнього заробітку.

Заслухавши доповідача, пояснення представника Підприємства, за відсутності позивача, повідомленої про час та місце судового розгляду належним чином, про що свідчить наявна в матеріалах справи телефонограма, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити за таких підстав.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не підтвердила обставин щодо наявності невиплаченої заробітної плати та невиплати з вини власника належних їй при звільнені сум у строки зазначені статтею 116 Кодексу законів про працю України /надалі КЗпП України/, внаслідок чого відсутні підстави для задоволення позову.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції повно встановив обставини у справі, правильно застосував норми матеріального права та дійшов вірного висновку про відмову в позові.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_1 звільнено з посади старшого інспектора по обліку кадрів за ч.1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням що зумовлено неможливістю продовжувати роботу через необхідність догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку /а.с. 6-7/.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що при звільненні їй невиплачена заробітна плата за період травень 2014 року в сумі 3396,52 грн., за червень 2014 року 3028,82 грн., за липень 2014 року 5038,80 грн., за серпень 2014 року 2280,38 грн., за вересень 2014 року 4922,09 грн., за жовтень 2014 року 2323,99 грн., всього 20990,60 грн., яка належить їй від Підприємства і провадиться в день звільнення.

Та оскільки остаточний розрахунок з нею не було здійснено, остання вважала що було порушено вимоги статті 116 КЗпП України, та має наставати відповідальність передбачена статтею 117 КЗпП України.

Згідно із ст.ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, та якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до роз'яснень, викладених в ч. 5 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд врахував положення чинного законодавства та дійшов до вірного висновку про те, що тільки при відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, та за змістом статті 117 КЗпП України вказана відповідальність настає за умови невиплати сум з вини власника або уповноваженого ним органу.

Так, відповідно до встановлених обставин, існування заборгованості та затримки у виплаті належних працівникові сум при звільненні позивач повязувала з наявністю двох довідок:

1). Довідки від 15 жовтня 2014 року № 3/1-9294 виробничої одиниці «Єнакієветепломережа» за підписом «директора ОСОБА_2» та «бухгалтера ОСОБА_3», скріпленої печаткою виробничої одиниці, що знаходиться в м. Єнакієве, Донецької області, згідно якої заборгованість по заробітній платі складає 20990,60 грн., а саме за травень 2014 року в сумі 3396,52 грн., за червень 2014 року 3028,82 грн., за липень 2014 року 5038,80 грн., за серпень 2014 року 2280,38 грн., за вересень 2014 року 4922,09 грн., за жовтень 2014 року 2323,99 грн.;

2). Довідки від 18 грудня 2014 року № 3/1-9522 виробничої одиниці «Єнакієветепломережа», за підписом «директора ОСОБА_2» та «бухгалтера ОСОБА_3», скріпленої печаткою виробничої одиниці, що знаходиться в м. Єнакієве, Донецької області, згідно якої сума нарахованого доходу ОСОБА_1 за серпень 2014 року вже складає 4752,98 грн., за вересень 2014 року 6281,00 грн., також визначено середньомісячний дохід в розмірі 5516,99 грн.

З урахуванням змісту наведених довідок вірні висновки суду першої інстанції щодо наявності в зазначених письмових доказах значних протиріч, щодо розміру заборгованості по заробітній платі за період серпень 2014 року та вересень 2014 року.

При цьому судом враховано письмові докази представника відповідача про відсутність будь-якої заборгованості по заробітній платі у Підприємства перед ОСОБА_1 (довідка Підприємства від 02 листопада 2015 року № юр/2334).

Наведені обставини, та процесуальна поведінка сторін яким створені рівні умови для реалізації своїх процесуальних прав виключають можливість суду усунути наявні протиріччя та покласти в основу рішення суду не підтверджені обставини.

Також апеляційний суд керується тим, що заявлені в Наказі від 30 липня 2015 року факти про визнання недійсними печаток, через захоплення у вересні 2014 року невідомими озброєними особами будівлі, обладнання та документів виробничої одиниці «Єнакієветепломережа» є обґрунтованими та не можуть бути спростованими лише самими правовими аргументами на які робить посилання позивач в апеляційній скарзі.

При цьому апеляційний суд вважає що фактично позивачем надані довідки тільки на момент звернення до суду 30 вересня 2015 року, тобто вже після Наказу Підприємства від 30 липня 2015 року та визнання печатки виробничої одиниці «Єнакієветепломережа» недійсною.

Існування цих довідок станом на 15 жовтня 2014 року та 18 грудня 2014 року жодним чином не підтверджено, а отже з урахуванням того що визнання печатки ВО «Єнакієветепломережа» недійсною було саме зумовлено недопущенням зловживань та підроблення, зазначення будь-якої дати що передувала 30 липню 2015 року в довідках які подані, фактично виготовлені та оприлюднені тільки у вересні 2015 року не має правого значення і не свідчать про належність та допустимість такого доказу.

Із наведеними аргументами, повністю узгоджуються пояснення представника Підприємства, який в апеляційному суді стверджував що вказані в довідках «директор ОСОБА_2» та «бухгалтер ОСОБА_3» станом на жовтень 2014 року в Підприємстві не працювали, також не працюють на Підприємстві в період розгляду справи судами.

Разом з тим, вирішальним для результатів розгляду справи є те, що виготовлення довідок здійснено в м. Єнакієве в період проведення антитерористичної операції після набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року N 405/2014 та на території проведення антитерористичної операції, яка тимчасово непідконтрольна Україні, оскільки на виконання абзацу 3 п. 5 ст. 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року N 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та згідно з додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року N 1053-р до зазначених населених пунктів належить м. Єнакієве Донецької області.

Отже з урахуванням наведеного суд першої інстанції обґрунтовано відреагував на аргументи позивача та дійшов вірного висновку про недопустимість документальних доказів, які були вирішальними для результатів розгляду справи.

У відповідності до положень статтей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі /ч. 2 ст. 60 ЦПК України/.

З огляду на що, вірні висновки суду першої інстанції щодо неприйнятності недопустимих доказів наданих позивачем та фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому що було викладено в позовній заяві, та зазначені доводи були предметом перевірки судом першої інстанції який дійшов обґрунтованого та законного висновку.

Таким чином, позивач не довела своїх вимог щодо наявності порушення її права на виплату всіх сум при звільненні, та не навела жодного аргументу чи доказу здатного переконати апеляційний суд дійти іншого висновку.

У зв'язку з наведеним висновки суду про відмову в позові ґрунтуються на нормах матеріального права, та узгоджуються із фактичними обставинами у справі, що у відповідності до статті 308 ЦПК України має своїм наслідком залишення рішення суду першої інстанції без змін, як такого що відповідає вимогам про законність та обґрунтованість.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 09 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: