АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Доповідач - Пікуль А.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2016 року. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Пікуль А.А.

суддів Борисової О.В.

ГаращенкаД.Р.

секретар Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Домінос Піцца Юкрейн" на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 16 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Гарант Авто", Товариства з обмеженою відповідальністю "Домінос Піцца Юкрейн", третя особа - ОСОБА_4, про відшкодування матеріальної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_3 до ПАТ "Українська страхова компанія "Гарант Авто", ТОВ "Домінос Піцца Юкрейн", третя особа - ОСОБА_4, про відшкодування матеріальної шкоди.

Суд стягнув з ТОВ "Домінос Піцца Юкрейн" на користь ОСОБА_3 25 421 грн. 84 коп. на відшкодування матеріальної шкоди та 2 487 грн. 20 коп. на відшкодування судових витрат позивача.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач ТОВ "Домінос Піцца Юкрейн" в особі генерального директора ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.167-172).

В суд апеляційної інстанції позивач, представник ПАТ "Українська страхова компанія "Гарант Авто" та третя особа не з'явились, про місце та час апеляційного розгляду повідомлені належним чином, про що свідчать завірені штемпелем поштового відділення та підписом начальника відділення зв'язку зворотні повідомлення про вручення судових повісток (а.с.186-188).

Суд ухвалив розглядати справу у їх відсутність, оскільки відповідно до положень ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторони, належним чином повідомленої про час і місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення представника ТОВ "Домінос Піцца Юкрейн", ОСОБА_6, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

При ухваленні рішення суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Автомобіль марки «MERCEDES» д.р.н. НОМЕР_1 належить на праві власності позивачу ОСОБА_3

13 березня 2015 року на перехресті вулиць М.Лукашевича та Повітрофлотського проспекту в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю належного позивачу автомобіля марки «MERCEDES» д.р.н. НОМЕР_1 під його керуванням, та автомобіля марки «YIBEN YB 150» д.р.н. НОМЕР_2, володільцем якого є ТОВ «ДОМІНОС ПІЦЦА ЮКРЕЙН», під керуванням ОСОБА_4

В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілю «MERCEDES» були заподіяні механічні пошкодження, обсяг, характер і локалізація яких зафіксовані в протоколі огляду транспортного засобу від 23 квітня 2015 року, складеному оцінювачем ОСОБА_8

Згідно висновку №11498 від 28 квітня 2015 року вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «MERCEPES», д.р.н. НОМЕР_1, внаслідок ДТП, становить 24 821 грн. 84 коп.

Відповідальність ОСОБА_4, який керував автомобілем марки «YIBEN YB 150» д.р.н. НОМЕР_2 була застрахована в ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» згідно з полісом №АС/8699958.

17 грудня 2015 року позивач звернувся до відповідача ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» із заявою на виплату страхового відшкодування.

Відомості про прийняття страховиком рішення про виплату страхового відшкодування чи про відмову у його виплаті відсутні.

На час дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з ТОВ «ДОМІНОС ПІЦЦА ЮКРЕЙН» та виконував свої трудові обов'язки, що представником відповідача ТОВ «ДОМІНОС ПІЦЦА ЮКРЕЙН» в судовому засіданні не оспорювалось.

11 лютого 2016 року між позивачем та ТОВ «Юридична компанія «Правова рада» було укладено договір про надання правової допомоги №0816, за умовами якого виконавець зобов'язується власними силами або шляхом залучення третіх осіб надавати позивачу правову допомогу, пов'язану із отриманням (стягненням) відшкодування за шкоду завдану його транспортному засобу «MERCEDES-BENZ», д.н.з. НОМЕР_1.

Представництво інтересів позивача в суді на підставі довіреності здійснював ОСОБА_9, який є фахівцем в галузі права. За надану правову допомогу, позивач сплатив 2000 грн.

За встановлених обставин, ураховуючи правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові №6-2808цс15 від 20 січня 2016 року, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ТОВ "Домінос Піцца Юкрейн".

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав для задоволення позовних вимог, пред'явлених до ТОВ "Домінос Піцца Юкрейн", відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом проведена неправильна оцінка доказів та невірно застосовані до спірних правовідносин положення чинного законодавства у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.

Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, пред'явлених до ТОВ "Домінос Піцца Юкрейн", нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить, в ході апеляційного розгляду представник ТОВ "Домінос Піцца Юкрейн", також не навів таких обставин.

Посилання апеляційної скарги на те, що відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, можливе лише в разі надання нею згоди на таке відшкодування, у разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування, відхиляються апеляційним судом з огляду на таке.

За правилом ч.1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Верховний Суд України у своїй постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15 зазначив наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

У даному конкретному випадку з матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до страховика, однак не отримав від ПАТ "Українська страхова компанія "Гарант Авто" страхове відшкодування, оскільки останній не вчинив жодних дій на врегулювання страхового випадку та виплати страхового відшкодування, припинив своє членство в МТСБУ, крім того, з 23 грудня 2014 року страховик позбавлений права укладати договори страхування ОСЦПВВНТЗ (а.с.65).

Вважаючи, що можливість отримати страхове відшкодування від ПАТ "Українська страхова компанія "Гарант Авто" втрачена, потерпілий - ОСОБА_3., просив суд стягнути заподіяні йому матеріальні збитки з винної особи, за яку несе відповідальність роботодавець - ТОВ "Домінос Піцца Юкрейн".

Посилання апеляційної скарги на те, що правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, не може бути застосована у даній справі, оскільки відповідача ТОВ "Домінос Піцца Юкрейн" не є безпосереднім заподіювачем шкоди, а є особою, на яку за законом покладено обов'язок відшкодувати шкоду, не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для відмови у задоволенні позовних вимог до ТОВ "Домінос Піцца Юкрейн" з огляду на таке.

Верховний Суд України у справі № 6-108 цс 13 висловив наступну правову позицію.

За загальними правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення ч. 2 ст. 1188 ЦК України.

Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.

За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Ураховуючи вищенаведене слід прийти до висновку, що стаття 1172 ЦК України також відноситься до спеціальних деліктів, оскільки, зокрема частина перша цієї статті, встановлює спеціального суб'єкта - юридичну або фізичну особу, відповідальну за шкоду, завдану її працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Що узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України.

Отже положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме роботодавця, який є одночасно власником (володільцем) джерела підвищеної небезпеки.

З огляду на викладене, деліктні правовідносини між ОСОБА_3. (позивач) та ОСОБА_4 (третя особа) жодним чином не припиняються, але замість правила генерального делікту вступає в дію правило спеціального делікту, за яким відповідальність покладається на роботодавця і володільця джерела підвищеної небезпеки - ТОВ "Домінос Піцца Юкрейн" (відповідач).

Посилання апеляційної скарги на те, що позивач жодним чином не відмовлявся від своїх вимог до ПАТ "Українська страхова компанія "Гарант Авто" є безпідставними, оскільки відповідно до змісту остаточно заявлених позовних вимог позивач просив покласти відповідальність по відшкодуванню заподіяної йому шкоди виключно на ТОВ "Домінос Піцца Юкрейн" (а.с.84-87).

Посилання апеляційної скарги на те, що судом першої інстанції не було встановлено чи водій ОСОБА_4 виконував свій трудовий (службовий) обов'язок під час скоєння ним дорожньо-транспортної пригоди, а сам факт перебування у трудових відносинах не є належним доказом цієї обставини, також відхиляються апеляційним судом.

Відповідно до встановленого ст. 11 ЦПК принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з положеннями ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилом ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

У даному конкретному випадку сам відповідач надав суду письмові докази на підтвердження факту перебування ОСОБА_4 у трудових відносинах із ТОВ "Домінос Піцца Юкрейн" та факту перебування транспортного засобу в оренді ТОВ "Домінос Піцца Юкрейн" (а.с.79-83).

З матеріалів справи убачається, що дорожньо-транспортна пригода сталася 13.03.2015 у п'ятницю (робочий день) о 17 годині 30 хвилин (а.с.9).

Під час розгляду справи районним судом ТОВ "Домінос Піцца Юкрейн" жодним чином не заперечував ту обставину, що ОСОБА_4 заподіяв шкоду під час виконання своїх трудових обов'язків кур'єра з доставки піци.

Доказів на спростування цієї обставини у розпорядженні суду немає, доводи апеляційної скарги у цій частині жодними доказами не підкріплені.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежної оцінки судом факту проведення відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля та неврахування його реальної вартості також відхиляються апеляційним судом як безпідставні, оскільки у розпорядженні суду немає допустимих - письмових, доказів на підтвердження цієї обставини.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірного покладення на ТОВ "Домінос Піцца Юкрейн" обов'язку відшкодувати позивачу судові витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн. також відхиляються апеляційним судом як безпідставні, оскільки у розпорядженні районного суду було достатньо письмових доказів на підтвердження факту надання правової допомоги та понесення позивачем витрат на правову допомогу у вказаному розмірі.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга відповідача не містить.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підставдля скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.303, 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Домінос Піцца Юкрейн" відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 16 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: А.А. Пікуль

Судді: О.В. Борисова

Д.Р. Гаращенко