УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів:Ізмайлової Т. Л. , Кадєтової О.В., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 26 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні, належним йому на праві власності будинком АДРЕСА_1 та виселення.

Вимоги за позовом обґрунтовував тим, що він у 2008 році придбав будинок АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 10 січня 2008 року. У вказаному будинку з 2008 року, з його дозволу, стали проживати його сестра ОСОБА_6 з чоловіком ОСОБА_7

У 2013 році він вирішив продати вказаний будинок, у зв'язку з фінансовими проблемами та сімейними труднощами, однак відповідачі відмовляються виселитися з вказаного будинку, чим перешкоджають йому як власнику майна у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 листопада 2014 року позов ОСОБА_5 задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_5 у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_6 і ОСОБА_7 із вказаного житлового будинку. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 26 травня 2015 року рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 листопада 2014 року скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить суд касаційної інстанції скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивач є власником спірного житлового будинку, а тому є всі правові підстави для усунення позивачу перешкод з боку відповідачів у користуванні та розпорядженні його майном шляхом їх виселення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки між сторонами договір найму житла не укладався, що не заперечується сторонами, а позивач звернувся до суду з позовом про виселення з підстав, передбачених ст. 821 ЦК України (у зв'язку із закінченням строку договору найму житла). При цьому судом апеляційної інстанції зазначено, що відповідачі на законних підставах проживають у спірному житловому будинку, оскільки були вселені в нього з його дозволу, як члени його сім'ї.

Зазначені висновки апеляційного суду не відповідають вимогам матеріального і процесуального закону та зроблені при неповному з'ясуванні всіх обставин справи.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_5 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 січня 2008 року.

У 2008 році за усною згодою позивача ОСОБА_5 його сестра ОСОБА_8 зі своїм чоловіком ОСОБА_7 вселились у спірний будинок.

22 серпня 2013 року ОСОБА_5 письмово попередив відповідачів про виселення із займаного ними спірного житлового будинку.

Вказані обставини не заперечуються сторонами.

Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач просив усунути перешкоди з боку відповідачів у здійсненні позивачем права користування та розпорядження спірним житловим будинком та виселення відповідачів із вказаного будинку.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачі за згодою ОСОБА_5 самостійно проживали у спірному будинку та не вели з ОСОБА_5 спільного господарства.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 98 ЖК Української РСР наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача.

Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а вразі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

За таких обставин, суд апеляційної перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України, вказаних вимог закону не врахував, а саме: не з'ясував фактичні обставини у справі, чи були поселені відповідачі у спірний будинок, як члени сім'ї наймача, чи як тимчасові жильці та чи є відповідачі членами сім'ї ОСОБА_5 в розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, у зв'язку з чим прийшли до передчасного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Оскільки обставини, пов'язані із перевіркою правильності визначення обставин справи та оцінки наданих сторонами доказів, судом з`ясовувались неналежним чином, чим порушено норми процесуального права ( ст. ст. 10, 60, 61, 179 ЦПК України) і таке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, то відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалене у справі рішення апеляційного суду підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 26 травня 2015 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

О.В. Кадєтова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук