У х в а л а

іменем україни

17 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Мартинюка В.І.,

ЗавгородньоїІ.М., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики, за касаційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 11 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики.

Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивувала тим, що за договором позики від 29 червня 2011 року вона надала відповідачу в борг 152 900 грн для придбання автомобіля, терміном до 29 червня 2021 року. У зв'язку із простроченням виплат, передбачених п. 5.1 вказаного договору, за актом приймання-передачі майна від 10 грудня 2014 року придбаний відповідачем автомобіль марки «Hyundai i30 1,6 Comfort AT», оцінений сторонами у 120 000 грн, було передано їй у рахунок погашення вказаної частини боргу. Зазначеним актом був встановлений обов'язок позичальника повернути решту боргу в сумі 32 900 грн до 11 січня 2015 року, проте до теперішнього часу вказана вище частина боргу не повернута, у зв'язку з чим ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача на її користь 32 900 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 квітня

2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики в сумі 32 900 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 11 серпня

2015 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 квітня

2015 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційних скаргах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять рішення апеляційного суду Чернігівської області від 11 серпня 2015 року скасувати і залишити в силі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від

29 квітня 2015 року, що було помилково скасовано, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не виконано зобов'язань за договором позики щодо повернення у визначений строк всієї суми боргу, а відтак - із нього підлягає стягненню сума заборгованості на користь позивача. При цьому суд зазначив про визнання позову відповідачем згідно з вимогами

ст. 174 ЦПК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що справу було розглянуто без залучення дружини відповідача - ОСОБА_5, хоча ухваленим рішенням було вирішено питання про її права і обов'язки, при цьому не враховано її думки щодо даного спору.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Судами встановлено, що 29 червня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав у борг 152 900 грн на придбання автомобіля марки «Hyundai i30 1,6 Comfort AT».

Пунктом 5 вказаного договору передбачено повернення позики частинами.

У зв'язку із простроченням виплат, передбачених п. 5.1 укладеного між сторонами договору позики, ОСОБА_4 за актом приймання-передачі майна від 10 грудня 2014 року передав ОСОБА_3 придбаний ним автомобіль у рахунок погашення частини позики, а саме: 120 000 грн, залишок боргу в розмірі 32 900 грн відповідач зобов'язався повернути протягом одного місяця до 11 січня 2015 року, проте вказаних зобов'язань не виконав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, − незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву.

У разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, саме на суд, як на державний орган, покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку з чим суд має право й зобов'язаний визначити характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Як убачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_4 визнав позов ОСОБА_3 про стягнення з нього суми коштів за договором позики у повному обсязі.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Крім того, за змістом рішення суду апеляційної інстанції повинно відповідати вимогам ст. 316 ЦПК України.

Зокрема, у ньому має бути викладено короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції; короткий зміст вимог апеляційної скарги; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу; узагальнені доводи та заперечення інших осіб, які беруть учать у справі; мотиви зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлені судом першої інстанції обставини, а також обставини, встановлені апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду; посилання на закон, на підставі якого вирішено справу, а також процесуальний закон, яким суд керувався.

Проте рішення апеляційним судом ухвалено з порушенням вищезазначених вимог закону. Так, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів сторін, не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них, в достатньому обсязі не обґрунтував свого висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог та не зазначив жодної норми матеріального права.

Недотримання вказаних вимог є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в частині мотивування судового рішення судом.

Також не можна погодитися у повному обсязі й з висновками суду першої інстанції.

Так, ст. ст. 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості, СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у ст. 60 СК України.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року, прийнятій за результатами розгляду справи

№ 6-612цс15.

Разом з тим ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Частиною 2 ст. 65 цього Кодексу передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язок для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використовується в інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування ст. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Як убачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_4 на час укладення договору позики з ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, яка в обґрунтування апеляційної скарги зазначала про фіктивність договору позики, який укладено з метою уникнення поділу автомобіля марки «Hyundai i30 1,6 Comfort AT», який було придбано за спільні кошти та її особисті кошти, отримані від продажу іншого автомобіля, що належав їй на праві особистої приватної власності до шлюбу.

Однак, вирішуючи спір, суд першої інстанції на порушення вимог

ст. ст. 212 - 215 ЦПК України на вищезазначені положення закону та обставини справи уваги не звернув, не уточнив у позивача підстави та предмет позовних вимог, не врахував того, що кошти за договором позики, за які придбано транспортний засіб, отримано відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, а відтак - такий договір міг бути укладений в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї, що у свою чергу створює обов'язок для другого із подружжя.

Таким чином, у порушення вимог п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суд першої інстанції у порядку, передбаченому ст. 32 ЦПК України, не з'ясував питання про склад осіб, які беруть участь у справі, та відповідно до вимог

ст. 10 ЦПК України не роз'яснив позивачу право на звернення до суду з клопотанням про залучення співвідповідача у справі, унаслідок чого ухвалив передчасне рішення.

У той же час апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості усунути вказані вище недоліки, допущені судом першої інстанції.

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, то рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду і цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 квітня

2015 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 11 серпня 2015 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

В.І. Мартинюк

О.М. Ситнік