Головуючий суду 1 інстанції - Калмикова Ю.О.
Доповідач - Коротенко Є.В.
Справа № 415/4323/14-ц
Провадження № 22ц/782/208/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого судді - Коротенка Є.В.,

суддів: Коновалової В.А., Луганської В.М.,

за участю секретаря - Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Апеляційного суду Луганської області в м.Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 07 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулась до Лисичанського міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_3 та, в подальшому уточнивши свої позовні вимоги, просила визнати за нею право власності на ? частку домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та на ? частку вантажного автомобіля ФАВ 1047, реєстраційний номер НОМЕР_1.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2зазначила, що з відповідачем вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 04.11.2000 року по 25.03.2011 року і саме в цей час ними було придбано у власність зазначене вище майно, але зареєстроване воно було на ім'я ОСОБА_3 Хоча її право власності на частину домоволодіння та автомобіля відповідачем не заперечується, вона не має можливості самостійно розпоряджатися своєю часткою, тому вимушена звернутися до суду із зазначеним позовом.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 07 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власностібуло відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивачка звернулась з апеляційною скаргою на нього, і, вважаючи рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення у справі, яким задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів судової палати вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення ч.1 ст.303 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якого під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти

своїм майном.

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

При цьому частиною 1 статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. При цьому ч.3 вказаної статті закріплює, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У відповідності до положень ч.1 ст.67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Разом із тим, ст.68 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

При цьому Пленум Верховного Суду України у п.19 своєї постанови N 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» додатково роз'яснив, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Відповідно до ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст..370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Із матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.11.2000 року по 25.03.2011 року.

За час шлюбу подружжям було набуто майно: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1, та вантажний (бортовий) автомобіль НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Таким чином, встановлено, що ОСОБА_2 до ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1, та вантажний (бортовий) автомобіль НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Позивачка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1, користується зазначеним будинком, при цьому право її власності на вказане майно відповідачем не оспорюється, про що ОСОБА_2 неодноразово особисто зазначала (а.с.32, 49, 50, 106).

Крім того, позивачка в судовому засіданні пояснила, що вантажний (бортовий) автомобіль НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, перебуває у її користуванні, знаходиться у гаражі домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, відповідач ним не користується (а.с.98-звор., 99-звор.).

Але при цьому, позивачка у позовній заяві зазначала, що не має можливості самостійно розпоряджатися своєю часткою у майні (а.с.50), у зв'язку із чим вимушена була звернутися з позовом до суду.

Приймаючи до уваги обставини справи, з огляду на положення ст.ст.60, 63, ч.1 ст.67, ст.68, ч.1 ст.69, ч.1 ст.70СК України, ст.ст.369, 370 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку, що для вирішення питання стосовно можливого подальшого самостійного розпорядження своєю часткою у спільній сумісній власності належним способом судового захисту порушених прав ОСОБА_2 є звернення з позовами до суду про поділ майна, виділ частки в натурі або визначення порядку користування майном.

Але з такими позовами ОСОБА_2 до суду не зверталась, що не виключає можливості зробити це в подальшому.

Щодо визнання права власності позивачки на частку майна, що належить їй на праві спільної сумісної власності, то таке її право ніким не заперечується та не оспорюється, про що ОСОБА_2 особисто зазначає у своїй позовній заяві та в апеляційній скарзі (а.с.50, 106).

При цьому позивачка будь-яких доказів на підтвердження наявності перешкод зі сторони відповідача у користуванні та розпорядженні нею спірним майном суду не надала.

Згідно із ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має прав в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Крім того, згідно із ч.1 ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При таких обставинах, на думку колегії суддів Апеляційного суду Луганської області, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності.

Разом із тим, у мотивувальній частині рішення Лисичанський міський суд дійшов висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, передбаченого чинним законодавством.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів Апеляційного суду Луганської області не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Судом встановлено, що позивачка по цей час постійно проживає у спірному домоволодінні, користується ним та вантажним (бортовим) автомобілем НОМЕР_2, відповідач перешкод ОСОБА_2 у володінні, користуванні або розпорядженні спірним майном не чинить, право власності позивачки на частку майна, що належить їй на праві спільної сумісної власності, ОСОБА_3 не заперечує.

При таких обставинах відсутні підстави вважати, що трирічний строк позовної давності сплив.

На вказані обставини суд першої інстанції належної уваги не звернув.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, а відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України - порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на наведені обставини, а також з урахуванням положень п.п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 07 липня 2015 року змінити, виключивши із її мотивувальної частини висновок суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності, передбаченого чинним законодавством. В іншій частині рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 07 липня 2015 року залишити без змін.

Також колегія суддів на підставі ст.88 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду у сумі 2359 грн. 50 коп., оскільки ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 09 березня 2016 року за заявою апелянта сплата судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 07 липня 2015 року була відстрочена до ухвалення судового рішення у справі.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 07 липня 2015 року змінити, виключивши із її мотивувальної частини висновок суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності, передбаченого чинним законодавством.

В іншій частині рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 07 липня 2015 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду у сумі 2359 грн. 50 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його оголошення, однак його може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції: Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: