АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/497/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 39 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

з участю: адвоката ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 18 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до ОСОБА_7, третя особа - Софіїївська сільська рада, Золотоніського району, Черкаської області про встановлення нікчемності заповіту,

в с т а н о в и л а :

29 липня 2013 року ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 звернулися до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 18 січня 2013 року в місті Черкаси у лікувальному закладі помер їх рідний брат ОСОБА_11, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 22 січня 2013 року, актовий запис №17.

Позивачі вказують, що до складу спадщини ввійшли всі права та обов'язки ОСОБА_11, що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, у тому числі право власності на 1/2 частину житлового будинку, який знаходиться в м. Христинівка, Христинівського району, Черкаської області по вулиці Щорса, 32, успадкований ним після смерті сина ОСОБА_12, та житловий будинок за № 34 по вулиці Молодіжній в місті Христинівка Черкаської області, який належав йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Христинівської міської ради у відповідності до рішення № 11 від 27 січня 2009 року.

Під час подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини позивачам стало відомо про існування заповіту, складеного від імені покійного ОСОБА_11, яким останній розпорядився своїм майном на випадок смерті та заповів ОСОБА_7, який не є членом їхньої родини, житловий будинок №34 по вулиці Молодіжній в м. Христинівка та інше майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалося.

Позивачі вважають, що посвідчений 05 грудня 2012 року секретарем Софіївської сільської ради, Золотоніського району, Черкаської області від імені ОСОБА_11 заповіт, як розпорядження на випадок смерті, складений особою, яка не мала на це права, а також з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Крім того, позивачі звертають увагу на те, що ОСОБА_11 за час життя не складав заповіту на випадок своєї смерті, тим більше на користь відповідача, оскільки з даною особою у нього велись судові спори щодо належного покійному майна. У селі Софіївка, Золотоніського району, Черкаської області ОСОБА_11 ніколи не бував. У день посвідчення заповіту ОСОБА_11 знаходився у позивача ОСОБА_10 і за межі району не вибував. Запис в заповіті та підпис не відповідають почерку та особистому підпису заповідача.

Тому просять суд встановити нікчемність заповіту як розпорядження на випадок смерті, що складений від імені ОСОБА_11 на користь ОСОБА_7 і посвідчений секретарем Софіївської сільської ради, Золотоніського району , Черкаської області 05 грудня 2012 року.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 18 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 задоволені повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на те, що рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволені позову про встановлення нікчемності заповіту в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до відхилення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає повністю.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що заповіт від 05.12.2012 року, який є предметом спору по даній справі, ОСОБА_11 не складав та не підписував особисто, тобто є таким, що складений з порушенням вимог щодо його посвідчення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні, вважаючи їх законними та обґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження особи на випадок своєї смерті.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії І - СР №206574, виданого 26.02.2013 року відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Христинівського районного управління юстиції Черкаської області, ОСОБА_11 помер 18 січня 2013 року в м. Черкаси Черкаської області, про що зроблено відповідний актовий запис за №17 (а.с. 16 т. 1).

Відповідно до матеріалів спадкової справи № 48/2013, заведеної приватним нотаріусом Христинівського районного нотаріального округу ОСОБА_13, до органу нотаріату із заявами про прийняття спадщини за законом, що відкрилася після смерті ОСОБА_11, звернулися його рідні брати і сестри ОСОБА_10 (01.04.2013), ОСОБА_9 (03.04.2013р.), ОСОБА_8 (13.05.2013р.), ОСОБА_14 (28.05.2013р.), ОСОБА_15 (17.05.2013р.) (а.с.112-118 т.1).

Родинний звязок між померлим ОСОБА_11 та позивачами по справі ОСОБА_10, ОСОБА_9 та ОСОБА_8, а саме той факт, що померлий був їх братом, підтверджується копіями свідоцтв про народження серії: І-АМ № 429186, І-АМ № 429188, IV-УР № 004704, копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 07 лютого 2013 року (а.с. 9, 10,12,14, т. 1).

З заповіту від 15 грудня 2012 року вбачається, що ОСОБА_11 заповідав відповідачу ОСОБА_7 будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в м. Христинівка, вул. Молодіжна, 34 і все його майно де б воно не було і з чого б не складалося (а.с. 125 т. 1)

Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За загальними правилами, встановленими ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦПК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Частинами 2,3 ст.203 ЦК України визначено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Відповідно до вимог ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути підписаний особисто заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст.207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Положеннями ст.1248 ЦК України передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно.

Відповідно до ст. 52 Закону України "Про нотаріат" запис в реєстрі є доказом здійснення нотаріальних дій.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Встановлено, що ОСОБА_11 проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1, а місцем його реєстрації був житловий будинок № 32 по вулиці Щорса в м. Христинівка Черкаської області.

Як вбачається із копії заповіту, його посвідчення вчинено не за місцем проживання заповідача, а за адресою с. Софіївка, Золотоніського району, Черкаської області.

Державне мито при посвідченні заповіту не стягувалось відповідно до п.18 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» від 21.01.1993 року.

Відповідно до довідки управління соціального захисту населення Христинівської районної державної адміністрації № 1948-03 від 17.12.2015 року ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги по Христинівському районі не перебував і пільгами не користувався (а.с. 76 т. 2)

Відповідну до наказу Міністерства юстиції України від 11.11.2011 за N 3306/5, затверджено Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування (далі - Порядок).

У відповідності до п. 1.2 розділу І Порядку нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.

Нотаріальні дії вчинюються після їх оплати в день подачі всіх необхідних документів (пункт 2.2 розділу II Порядку).

Пунктом 2.3. розділу II Порядку на посадову особу органу місцевого самоврядування, яка посвідчує заповіт, покладено обовязок долучити до примірника заповіту копію документу, за яким встановлена особа заповідача, а пунктом 2.12 розділу II Порядку - обовязок зареєструвати нотаріальну дію в реєстрі для - реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування у порядку, передбаченому ст. 52 Закону України «Про нотаріат» та Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими наказом Мінюсту України від 22.12.2010 №3253/5.

Відповідно до п. 1.4 розділу ІІІ Порядку, посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом.

Посвідчення 05 грудня 2012 року, складеного від імені ОСОБА_11, заповіту секретарем Софіївської сільської ради, Золотоніського району, Черкаської області вчинено без дотримання визначених у Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування правил, що цілком обєктивно ставить під сумнів сам факт її вчинення 05 грудня 2012 року за участю заповідача ОСОБА_11.

Відповідно до висновку комплексної судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи № 247/449/15-23 від 11.06.2015 року, проведеної Черкаським відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, рукописний напис «заповіт з моїх слів записано вірно (ОСОБА_11)» в обох примірниках заповіту виконаний не ОСОБА_11, а іншою особою. Підписи в обох примірниках не ОСОБА_11, а іншою особою (а.с. 223-234 т.1).

При вирішенні позову суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги зазначений висновок почеркознавчої експертизи, як об'єктивний доказ на підтвердження факту, що покійний ОСОБА_11 не підписував особисто заповіт від 05.12.2012 року, який є предметом спору по даній справі.

Посилання апелянта на ту обставину, що експертом, в порушення вимог чинного законодавства, керівник експертної установи вийшов за межі своїх повноважень, не заслуговують на увагу, оскільки при складанні даного висновку експерт керувався інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5, науково-методичними рекомендаціями з питань підготовки матеріалів та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5.

Тому, аналізуючи матеріали справи та висновок експертизи, колегія суддів приходить до переконання щодо відсутності підстав ставити під сумнів висновок судово-почеркознавчої експертизи № 247/449/15-23 від 11.06.2015 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції дана невірна оцінка доказів у справі, не підтверджуються матеріалами справи, так як колегією суддів встановлено, що суд дав оцінку із дотриманням положень ст. 212 ЦПК України та, обґрунтовано, відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦПК України, навів мотиви з яких він взяв до уваги одні докази та відхилив інші.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Як розяснено в пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову у цьому.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено нікчемність заповіту, а визнання недійсним такого заповіту судом не вимагається, тому що він є недійсним в силу закону, в той же час встановлення нікчемності заповіту рішенням суду необхідно для захисту права спадкоємця.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору всебічно і повно з'ясував та перевірив всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінив докази та дав їм належну правову оцінку, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, правильно визначив норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин та прийняв обґрунтоване і законне судове рішення.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 18 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до ОСОБА_7, третя особа Софіїївська сільська рада Золотоніського району Черкаської області про встановлення нікчемності заповіту залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :