Ухвала іменем україни
16 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЮровської Г.В., суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа - управління Північного територіального командування внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві, про відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, в якому зазначав, що з квітня 1994 року він проходив службу у внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України (далі - ВВ МВС України).

Згідно з наказом командуючого ВВ МВС України від 06 квітня

2010 року № 26 його було звільнено зі служби за станом здоров'я, а наказом від 14 травня 2010 року № 85 зі стройової частини управління Північного територіального командування ВВ МВС України у м. Києві його виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення з 14 травня 2010 року.

Також позивач вказував, що він є інвалідом та ветераном служби

МВС України, неодноразово звертався до управління Північного територіального командування ВВ МВС України у м. Києві з питання підготовки та подання до органу Пенсійного фонду України відповідних документів, але такі дії не були вчинені. У зв'язку з тим, що останнє не направило своєчасно документи на призначення позивачу пенсії, він звернувся з позовом до адміністративного суду.

Оскільки вказана бездіяльність управління Північного територіального командування ВВ МВС України у м. Києві постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 01 березня 2011 року, залишеною без змін ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2011 року та Вищого адміністративного суду України від 26 вересня 2012 року, визнана протиправною, ОСОБА_6 просив суд стягнути з Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) на відшкодування моральної шкоди, заподіяної бездіяльністю управління Північного територіального командування ВВ МВС України у м. Києві, 55 056 грн.

Збільшивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача 109 620 грн моральної шкоди.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва

від 21 жовтня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, відмовляючи ОСОБА_6 у задоволенні позову, виходив із того, що позивач не перебуває у будь-яких цивільно-правових відносинах з Державною казначейською службою України.

Апеляційний суд погодився з таким висновком суду першої інстанції та зазначив, що Державна казначейська служба України не є органом державної влади та на неї покладено функцію зі здійснення управління коштами Державного бюджету України, а тому підстави для застосування положень ст. 1173 ЦК України відсутні.

Такі висновки судів попередніх інстанцій є правильним та відповідають обставинам справи.

Судом установлено, що згідно з наказом командуючого ВВ МВС України від 06 квітня 2010 року № 26 ОСОБА_6 був звільнений зі служби за станом здоров'я, а наказом від 14 травня 2010 року № 85 по стройовій частині управління Північного територіального командування ВВ МВС України у м. Києві його виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення з 14 травня 2010 року.

У зв'язку з тим, що управління Північного територіального командування ВВ МВС України у м. Києві не направило своєчасно документи на призначення позивачу пенсії, він звернувся з позовом до адміністративного суду.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 березня 2011 року, залишеною без змін ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2011 року та Вищого адміністративного суду України від 26 вересня 2012 року, визнано протиправною бездіяльність управління Північного територіального командування ВВ МВС України у м. Києві, яка виражається у неподанні до відділу забезпечення соціальних виплат Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ МВС України у м. Києві документів, необхідних для оформлення, призначення та виплати пенсійного забезпечення ОСОБА_6 відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»; зобов'язано управління Північного територіального командування ВВ МВС України у м. Києві направити до відділу забезпечення соціальних виплат управління фінансового, забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ МВС України у м. Києві необхідні документи для призначення та виплати пенсійного забезпечення ОСОБА_6

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Вказана стаття передбачає спеціальні підстави і умови відповідальності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди у позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності у цивільно-правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб'єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб'єктів та характері їх дій. Сферою застосування зазначеної норми є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв'язку з прийняттям зазначеними суб'єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

Як роз'яснено у п. 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач не перебуває у будь-яких цивільно-правових відносинах з Державною казначейською службою України, яка повинна бути притягнута як відповідач поряд з відповідним державним органом, чиїми діями чи бездіяльністю заподіяно шкоду. Позовних вимог до Держави в особі МВС, бездіяльністю органу якого було завдано шкоду позивачу, заявлено не було.

Із матеріалів справи та змісту оскаржуваних рішень суду першої інстанції та апеляційного суду не вбачається, що судом при розгляді скарги допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК Українияк підстави для скасування рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська
Судді: В.М. Коротун Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О. Писана