Єдиний унікальний номер 239/491/15-ц Номер провадження 22-ц/775/547/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2016 року м. Бахмут Донецької області

Апеляційний суд Донецької області в складі:

Головуючого - судді Будулуци М.С.,

суддів: Курило В.П., Космачевської Т.В.

за участю секретаря Марченко Я.О.,

розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державного підприємства «Селидіввугілля» в особі Відокремленого підрозділу Шахта 1/3 «Новогродівська» на рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Селидіввугілля» в особі Відокремленого підрозділу Шахта 1/3 «Новогродівська», третя особа: Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в місті Новогродівка Донецької області про відшкодування моральної шкоди, в зв'язку зі смертю фізичної особи на виробництві,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Селидіввугілля» в особі Відокремленого підрозділу Шахта 1/3 «Новогродівська», третя особа: Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в місті Новогродівка Донецької області про відшкодування моральної шкоди, в зв'язку зі смертю фізичної особи на виробництві задоволенні частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Селидіввугілля» в особі Відокремленого підрозділу Шахта 1/3 «Новогродівська» (далі - ДП «Селидіввугілля») на користь ОСОБА_1 50 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, в зв'язку зі смертю фізичної особи (сина) на виробництві.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 та відповідач ДП «Селидіввугілля» в особі ВП Шахта 1/3 «Новогродівська» подали апеляційні скарги.

1). В апеляційній скарзі позивач просила рішення суду змінити та стягнути з відповідача на її користь 500 00 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина - ОСОБА_2, що настала внаслідок нещасного випадку на виробництві.

В обґрунтування доводів скарги вона зазначила, що суд помилково визначив розмір грошового відшкодування моральної шкоди - 50 000 грн., оскільки такий розмір не відповідає характеру правопорушення та глибині душевних страждань. Оцінюючи заподіяну їй моральну шкоду в сумі 500 000 грн., вона виходила з того, що втрата сина спричинила їй сильні душевні страждання, які не проходять з часом і є довічними. Апелянт також вказала, що за рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 02 червня 2015 року, яке набуло чинності, на користь дружини та дитини загиблого стягнуто моральну шкоду в розмірі по 200 000 грн. кожному.

Стягнення моральної шкоди в розмірі в розмірі 50 000 грн. не еквівалентно її стражданням. При визначені розміру грошового відшкодування суд першої інстанції недостатньо дослідив підстави заявленого нею позову, глибину і тривалість її страждань, наслідки негативних змін, що сталися в її житті через загибель сина.

2). Відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, в апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

В апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що суд при постановленні рішення не надав належної оцінки доказам, наявним у справі, з токи зору їх належності, допустимості і достовірності. Позивач не надала доказів спричинення їй моральних страждань, порушення її нормальних життєвих зв'язків або інших негативних наслідків та розрахунків розміру моральної шкоди.

На порушення вимог ст.ст.212, 213 ЦПК України, суд не оцінив наявні у справі докази повно, всебічно та об'єктивно, дійшов передчасного висновку про задоволення позову та не довів факт заподіяння моральної шкоди позивачу. Розмір стягнення у відшкодування моральної шкоди вважає завищеним та визначеним без урахування скрутного матеріального становища підприємства та судової практики з цього питання.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Таранюк О.Л. в судове засідання апеляційного суду не з'явились, але про час та місце розгляду справи повідомлені судовому повістками та телефонограмами (а.с. 153, 154, 155, 159, 160).

Представник відповідача - ДП «Селидіввугілля» до апеляційного суду не з'явився, але про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, просив розглянути справу без його участі та наполягав на задоволенні скарги підприємства (а.с. 121-122, 124, 152, 155).

Представник третьої особи - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в місті Новогродівка Донецької області (далі - ВВД ФСС) в судове засідання не з'явився, але про час та місце розгляду справи повідомлений судовою повісткою та телефонограмою та від начальника ВВД ФСС надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника (а.с.152, 156, 157, 168-170).

Апеляційний суд вважав за можливе розглянути справу у відсутності осіб, що не з'явились, оскільки відповідно до вимог ст.305 ч.2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг в межах оскарження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Як зазначено в ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

Зі змісту ч.2 ст. 308 ЦПК України вбачається, що не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч.1 ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 вказаної статті цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно ч.2 ст.153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці, що передбачено ч.3 ст.153 КЗпП України.

Згідно зі ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці, відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Частиною 3 ст.13 Закону України «Про охорону праці» на роботодавця покладено безпосередньо відповідальність за порушення зазначених вимог.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів

Як вказано в ч. 4 цієї ж статті ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана із розміром цього відшкодування.

Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як роз'яснено в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-123цс12 та від 13 листопада 2013 року у справі № 6-120цс13 у спорах про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю члена сім'ї працівника в результаті отриманого ним на виробництві професійного захворювання, а також про відшкодування моральної шкоди членам сім'ї працівника, який загинув унаслідок нещасного випадку на виробництві, відшкодування моральної шкоди членам сім'ї працівника в таких випадках здійснюється відповідно до положень ст.1167 ч.2 та ст.1168 ЦК України.

Частина 2 ст.1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи, внаслідок дії джерел підвищеної небезпеки.

Відповідно до ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачами), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Згідно зі ст. 38 Гірничого закону України до обов'язків гірничого підприємства відноситься відшкодування шкоди, завданої фізичній особі. Стаття 1168 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці, що передбачено ч. З ст. 153 КЗпП України.

За приписами ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Частиною третьою ст. 13 Закону України «Про охорону праці» на роботодавця покладено безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працював у Відокремленому підрозділі Шахта 1/3 «Новогродівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» в якості електрослюсаря підземного (а.с. 24-25).

ІНФОРМАЦІЯ_1 при виконання трудових обов'язків в умовах підземного виробництва з працівником ОСОБА_2 стався нещасний випадок зі смертельним наслідком.

ОСОБА_1 є матір'ю загиблого працівника (а.с.4-5, 6).

Вина підприємства в нещасному випадку з ОСОБА_2 підтверджується актом розслідування нещасного випадку за формою Н-5 від 18 вересня 2013 року та актом № 18 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, за формою Н-1 від 18 вересня 2013 року.

Як вбачається з зазначених актів, нещасний випадок, в результаті якого загинув ОСОБА_2, стався з вини посадових осіб підприємства та частково з вини самого загиблого працівника (а.с. 8 - 17, 18 - 23).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу ОСОБА_1, у зв'язку із загибеллю сина, гірничим підприємством, незабезпечившим належні умови безпеки та охорони праці, заподіяно моральні страждання, які обумовлені загибеллю близької людини, що на протязі тривалого часу негативно вплинуло на її фізичний і психічний стан, викликало відчуття втрати та неможливості ведення колишнього способу життя.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди в 50 000 грн., суд першої інстанції врахував характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань позивача, ступінь вини підприємства, що завдало моральну шкоду, часткову вину загиблого працівника, істотність вимушених змін у способі життя позивача та інші обставини, які мають істотне значення, в тому числі, характер стосунків між позивачем та загиблим сином, що існували за час життя останнього, їх сімейний стан, способи, регулярність спілкування між ними та ступінь близькості.

Як вбачається з матеріалів справи, висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи та вимогам діючого законодавства.

Суд правильно визначив правовідносини, які виникли між сторонами, надав їм належну правову оцінку і обґрунтовано задовольнив позов про відшкодування моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 у визначеному розмірі (50 000 грн).

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки збігаються з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними в судових рішеннях ВСУ від 26 травня 2010 року по справі № 6-3821св10 та 22 вересня 2010 року № 6-11116св10, ухвалах від 26 січня 2011року № 6-38261св10, 10 листопада 2010 року № 6-9988св10 та від 21липня 2010 року № 6-15380св10.

При цьому суд першої інстанції повно виклав у рішенні правові висновки у справі, належно їх мотивував та обґрунтував посиланням на норми матеріального права, керівні роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України та правові позиції Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, які мають обов'язковий характер для застосування судами нижчої ланки.

Всупереч тверджень відповідача, суд, у відповідності з вимогами ст. 212 ЦПК України, оцінив докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що внаслідок незабезпечення відповідачем безпечних умов праці, недодержання вимог законодавства про охорону праці при виконанні трудових обов'язків, загинув електрослюсар підземний ОСОБА_2 - син позивача.

Втратою близької людини (сина) позивачу завдана моральна шкода.

Зазначений висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Розглядаючи справу, суд обґрунтовано виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами в зв'язку з відшкодуванням моральної шкоди, регулюються ст. 1167 та ч.2 ст. 1168 ЦК України, які передбачають відповідальність за завдану моральну шкоду за умови відсутності між сторонами договірних зобов'язань. Як передбачено частиною 2 ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується батькам, дітям, а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

При вирішені справи суд правильно посилався на ч.1 ст.153 КЗпП України, яка передбачає, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 вказаної статті цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган.

Згідно зі ст. 38 Гірничого закону України до обов'язків гірничого підприємства відноситься відшкодування шкоди, завданої фізичній особі.

Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці, що передбачено ч. 3 ст. 153 КЗпП України.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Частиною третьою ст. 13 Закону України «Про охорону праці» на роботодавця покладено безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Позивачу завдана моральна шкода з вини відповідача, оскільки останній не створив безпечних умов праці, внаслідок чого працівник ОСОБА_2 був смертельно травмований.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною 2 ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

За правилами ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Вина гірничого підприємства у загибелі ОСОБА_2 підтверджується також і судовим рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 02 червня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства «Селидіввугілля» в особі Відокремленого підрозділу Шахта 1/3 «Новогродівська», третя особа - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в місті Новогродівка Донецької області про відшкодування моральної шкоди, завданою смертю фізичної особи, яке набуло чинності (а.с. 27-32, 102-107).

Доводи апеляційної скарги щодо ненадання позивачем доказів спричинення їй моральних страждань, порушення її нормальних життєвих зв'язків або інших негативних наслідків, розрахунку моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки сам факт смерті близької людини вже свідчить про заподіяння моральної шкоди. З отриманням потрясіння внаслідок раптової смерті близької людини, позивач зазнала душевних страждань та змушена була приймати додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки втратила сина.

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів підприємства, оскільки згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 у справі № 1-32/2008 (про страхові виплати), право громадян на відшкодування моральної шкоди передбачено ст.ст. 1167 та 1168 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не надав належної оцінки факту перебування потерпілого в стані алкогольного сп'яніння, не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки як вбачається з актів Н-5 і Н-1, нещасний випадок, в результаті якого загинув ОСОБА_2, стався з вини посадових осіб підприємства та частково з вини самого загиблого працівника (а.с. 8 - 17, 18 - 23).

Як зазначено в актах розслідування, причинами настання нещасного випадку є конструктивні недоліки: недосконалість, недостатня надійність засобів виробництва - експлуатація звукової сигналізації при низькому потоці; організаційні: порушення трудової і виробничої дисципліни в частині невиконання посадових обов'язків та особиста необережність потерпілого при виконанні трудових обов'язків, яке виразилось у находженні в небезпечній зоні під час руху механізмів та порушення вимог ст. 14 Закону України «Про охорону праці». Декількох посадових осіб підприємства комісією з розслідування нещасного випадку запропоновано притягнути до дисциплінарної відповідальності (а.с. 8-13, 18-23).

Всупереч тверджень відповідача, при визначені розміру відшкодування суд врахував як вину підприємства, так і вину працівника.

Довід відповідача про те, що підприємство знаходиться у скрутному матеріальному становищу, апеляційний суд відхиляє. Останнє не є підставою для відмови в задоволенні заявленого позову, оскільки позивачу ОСОБА_1 завдано моральну шкоду смертю сина, а відповідно до вимог ч. 2 ст. 1167 та ч. 2 ст. 1168 ЦК України, вона має право на відшкодування моральної шкоди.

Апеляційний суд також відхиляє і доводи позивача ОСОБА_1 щодо неправильного визначення судом розміру грошового відшкодування моральної шкоди, оскільки при його обґрунтуванні суд врахував всі обставин справи, у тому числі і ті, на які посилалась позивач у апеляційній скарзі.

Твердження позивача у скарзі про те, що суд першої інстанції по іншій справі стягнув на користь дружини та дитини загиблого моральну шкоду в розмірі по 200 000 грн. кожному, суд відхиляє, оскільки згідно ст. 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів і не може використовувати рішення судів за іншими цивільними справами для визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди в 50 000 грн., суд враховував фактичні обставини справи, ступінь, характер, глибину і тривалість моральних страждань позивача, обумовлених смертю близької людини, та виходив з принципів справедливості і розумності.

Таким чином, доводи апеляційних скарг правильних висновків суду не спростовують та не приводять до висновку про порушення судом норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування або зміни судового рішення.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що рішення постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не має, а тому рішення суду першої інстанції апеляційний суд залишає без змін, а апеляційні скарги ОСОБА_1 та Д П «Селидіввугілля» відхиляє, як безпідставні.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державного підприємства «Селидіввугілля» в особі Відокремленого підрозділу Шахта 1/3 «Новогродівська» відхилити.

Рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: