Єдиний унікальний номер 233/5646/15-ц Номер провадження 22-ц/775/416/2016
Головуючий у 1 інстанції Янюк Ю.Б.
Доповідач Осипчук О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„17" лютого 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Осипчук О.В.,

суддів: Корчистої О.І., Тимченко О.О.,

за участі секретаря Чуряєва В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Артемівську цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою позивача ПАТ КБ «Приватбанк» на заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 23 жовтня 2015 року,

В С Т А Н О В И В:

22 вересня 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитом у сумі 10351 грн. 11 коп., штраф в сумі 500 грн., та штраф у сумі 517,56 грн., а всього 11 368 грн. 67 коп. Також просив стягнути понесені витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 10.05.2007 року відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Проте взяті на себе зобов'язання не виконує належним чином, що призвело до утворення заборгованості станом на 31.08.2015 року у розмірі 38 291 грн. 75 коп., яка складається з заборгованості за кредитом - 9402,72 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 22118,87 грн., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 6770,16 грн. Від цієї с суми заборгованості віднімається сума 27 940 грн. 64 коп., яка була стягнута на користь банку за рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 01.03.2013 року, і різниця становить 10 351 грн. 11 коп. Також до стягнення підлягають штрафи у сумі 500 грн. та 517,56 грн.

Заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 23 жовтня 2015 року у задоволені позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального закону.

В обґрунтування доводів скарги посилається на те, що судом безпідставно відмовлено у задоволені позову з тих підстав, що вже є ухвалене судом рішення про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, тому подальше нарахованих сум відсотків, комісійних, неустойки законом не передбачено, оскільки після ухвалення зазначеного рішення кредитний договір не був розірваний, а тому правовідносини сторін не припинилися. На даний час рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01.03.2013 року не виконано боржником. Судом не врахована правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 23.09.2015 року. Висновок суду про сумнівність наданого позивачем розрахунку є хибним, оскільки позивачем залучено до позову розрахунок, який містить всі нарахування та відображає погашення за договором. Відповідачем нічим не спростовано наданий розрахунок, матеріали справи не містять доказів стосовно неправильності наданого розрахунку. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову суд не виконав вимог процесуального законодавства щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи та сприяння особам, які беруть участь у справі здійсненню їхніх прав, зокрема, щодо роз'яснення права надати докази та наслідки вчинення чи не вчинення цих дій.

Сторони до апеляційного суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача Бикової М.А. та від відповідача ОСОБА_1 надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору без номеру від 10.05.2007 року ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 5 000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позичальник зобов'язалася повернути кредит, сплатити відсотки, винагороди та комісії.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01 березня 2013 року у справі № 233/661/13-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» за вказаним кредитом заборгованість у сумі 5539 грн. 51 коп., заборгованість за відсотками в розмірі 9402,72 грн., заборгованість за відсотками в розмірі 12970 грн. 02 коп., заборгованість за комісією в сумі 3761,20 грн., та два штрафи по 500 грн. кожний, а всього на суму 27 940 грн. 64 коп.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання відповідача по поверненню кредиту було встановлено на строк дії кредитної картки, позивач скористався своїм правом на стягнення заборгованості та стягнув суму кредиту, відсотки за користування кредитом, комісію та неустойку на підставі вказаного вище рішення суду від 1 березня 2013 року, тому подальше стягнення нарахованих сум відсотків, комісійних, неустойки тощо законом не передбачено. У випадку, якщо позичальник не виконує судове рішення, банк має право нарахування суми згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, проте такі вимоги банком не заявлялися.

Між тим, погодитися з висновками суду першої інстанції не можна з таких підстав.

З кредитного договору вбачається, що сторони встановили як строк дії договору - до строку дії картки (а.с.15), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів у розмірі 7% від суми заборгованості.

Таким чином договором погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у сумі 7% від суми заборгованості.

Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15.

За змістом частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Судом першої інстанції було ухвалено заочне рішення, відповідач ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності суду не заявляла, до апеляційного суду не з'явилася, скориставшись своїм процесуальним правом розгляду справи у її відсутність.

Апеляційний суд вважає обґрунтованим довід скарги про те, що висновки суду про відсутність правових підстав для нарахування процентів та винагороди за користування кредитом після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення є хибними .

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частини першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася. На його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525,526,599,611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору.

До такої правової позиції прийшов Верховний Суд України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15.

Апеляційний суд вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» підлягають частковому задоволенню.

З пояснень по розрахунку заборгованості, наданих до апеляційного суду, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитом (тілом кредиту) у сумі 3863,21 грн., яка утворилася шляхом відрахування від загальної суми заборгованості за кредитом 9402,72 грн., суми тіла кредиту, яка була стягнута за рішенням суду у розмірі 5539,51 грн.; заборгованості за комісією у сумі 3008,96 грн., що складає різницю між загальною сумою заборгованості 6770,16 грн., та стягнутою за рішенням суду сумою 3761,20 грн., та відсотками у сумі 4496,50 грн., за період з 01.01.2014 року по 31.08.2015 року.

Апеляційний суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за відсотками у сумі 4996 грн. 50 коп., та заборгованість по комісії у сумі 3008,96 грн.. а всього 7505,46 грн.

Вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення тіла кредиту у сумі 9402,72 грн., як було зазначено у позовній заяві або 3863,21 грн., як зазначено в поясненнях по розрахунку задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

З доданого до позовної заяви розрахунку, який проведений з 01.06.2007 року по 31.08.2015 року вбачається, що залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) у сумі 9402,72 грн. утворився вже станом на 31.05.2011 року (а.с.11) і згідно розрахунку не змінювався до 31.08.2015 року.

Відповідно до рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01 березня 2013 року вказана сума - 9402,72 грн., була вже стягнута з ОСОБА_1 Згідно наявних в матеріалах справи відомостей рішення суду не виконано.

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_1 штрафів у розмірі 500 грн. та 517,56 грн.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Згідно з додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р до зазначених населених пунктів належить м. Костянтинівка.

В подальшому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція».

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р та розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079-р.

Згідно із пунктом 15 додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року до зазначених населених пунктів належить м. Костянтинівка.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду з позовом було сплачено 1218 грн., а за подання апеляційної скарги 1339,80 грн.(а.с.2,83,84).

Враховуючи, що позовні вимоги банку підлягають задоволенню частково, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачена сума судового збору за подання позову у сумі 804 грн. 11 коп., та за подання апеляційної скарги у сумі 884 грн. 52 коп. пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 307,309,314,316 ЦПК України, апеляційний суд

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 23 жовтня 2015 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ст. Кизема Устьянського району Архангельської області, ( ІПН НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 10.05.2007 року у розмірі 7 505 (сім тисяч п'ятсот п'ять) грн. 46 коп., яка складається із заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 4496 грн. 50 коп., та заборгованості по комісії у сумі 3008 грн. 96 коп.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» понесені витрати по сплаті судового збору у сумі 804 грн. 11 коп., за подання позовної заяви та 884 грн. 52 коп., за подання апеляційної скарги, а всього 1688 грн. 63 коп.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржено безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді: