Категорія: 27 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.,

суддів - Стрільчука В.А., Здрилюк О.І.,

секретар Кирилюк О.О.

з участю відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 вересня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із зазначеним позовом, мотивує тим, що між позивачем та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 333/с від 22 січня 2008 року, за умовами якого, позивач надав, а ОСОБА_1 отримав у кредит грошові кошти в сумі 40000 дол. США на термін до 19.01.2012 р., останній зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ПАТ КБ ПриватБанк та ПП «Дінат», ОСОБА_2 були укладені окремі договор поруки, згідно з якими останні (поручителі) зобовязані виконати зобовязання за вищевказаним кредитним договором у випадку невиконання їх ОСОБА_1, при цьому ОСОБА_1, і поручителі ПП «Дінат» та ОСОБА_2 несуть відповідальність як солідарні боржники.

У зв"язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів в користь ПАТ КБ ПриватБанк заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 67688,97 доларів США, що за курсом 21.52, відповідно до службового розпорядження НБУ від 24.06.2015 року, становить 1456666,59 грн.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.09.2016р. позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ПП "Дінат" залишено без розгляду.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 вересня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 27821,12 доларів США, заборгованість по процентах за користування кредитом в сумі 21430,81 долар США та 200000 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 18890,52 грн. судових витрат по справі, по 9445,26 грн. з кожного.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення відповідачів, представників позивача і відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду до скасування з ухваленням нового рішення з таких підстав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтями 1048, 1050, 1054 цього Кодексу передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів від суми позики згідно з умовами договору.

Із матеріалів справи вбачається, що між позивачем та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 333/с від 22 січня 2008 року, за умовами якого позивач зобовязався надати кредит ОСОБА_1 у сумі 40 000, 00 дол. США зі сплатою 16, 00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 19.01.2012 року, що підтверджується копією зазначеного договору та додатком до нього, наявних в матеріалах справи (а. с. 13-18).

У цей же день між банком і ОСОБА_2 укладено договір поруки № 333/с-1, предметом якого є надання поруки нею, як поручителем перед кредитором за виконання боржником своїх обовязків по вказаному кредитному договору у тому ж обсязі, на тих же умовах та в ті ж строки, що і боржник (а.с.17).

Судом встановлено, що боржник ОСОБА_1 порушив умови кредитного договору, що виразилося у несвоєчасному поверненні отриманих у банку грошових коштів, у результаті чого банк скористався передбаченим договором правом змінити умови договору, а саме вимагати дострокового повернення кредиту, процентів за його користування та виконання інших зобовязань за договором.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 13 березня 2011 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1, Приватного підприємства «Дінат», ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у рахунок погашення кредитного договору № 333/с від 22 січня 2008 року 317 453 грн. 77 коп.(40 107.80 доларів США). Стягнуто солідарно з ТзОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_1, Приватного підприємства «Дінат», ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № 333/с від 22 січня 2008 року 200 грн. (а.с.148-153).

Тобто, указаним рішенням суду з боржника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 було стягнуто заборгованість по тілу кредиту у повному обсязі та нараховані на час ухвалення рішення відсотки. Тому колегія суддів приходить до висновку, що позивач безпідставно звернувся з вимогою про повторне стягнення заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором № 333/с від 22 січня 2008 року.

При постановленні оскарженого рішення суд першої інстанції не врахував цієї обставини, тому помилково, повторно стягнув з відповідачів заборгованість по тілу кредиту у сумі 27821.12 доларів США.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.04.2012 року з ОСОБА_1, ПП «ДІНАТ» на користь ПАТ КБ „ПриватБанк стягнуто відсотки в розмірі 9277,37 дол. США та пеню в сумі 3056,88 дол. США як заборгованість за кредитним договором № 333/с за період з 15.03.2011 року по 19.04.2012 року (а.с.4-5).

З позовної заяви вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з відповідачів 21430,81 дол. США заборгованості по відсотках, проте як вбачається із розрахунку, наданого представником банку у суді апеляційної інстанції, у період з 20.04.2012 року ( тобто, з часу ухвалення рішення Луького міськрайонного суду від 19.04.2012 року) по 24.06.2015 року банк не проводив нарахування процентів, відтак вимога щодо стягнення заборгованості по процентах безпідставна (а.с. 140).

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Чинним законодавством не передбачено припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання. Наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

В матеріалах справи відсутні дані і відповідачами не подано доказів того, що заборгованість за кредитним договором погашена і рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 13 березня 2011 року, від 19.04.2012 року виконане.

Положеннями п. 6.1 Кредитного договору пердбачено право банку нараховувати пеню у розмірі 0.2% від суми простроченого платежу.

Строк позовної давності за вимогами про стягнення тіла кредиту, пені, відсотків, штрафних санкцій встановлено сторонами тривалістю 5 років (п.6.8 Кредитного договору).

Відповідно до розрахунку, наданого представником банку у суді апеляційної інстанції, пеня у розмірі 525698.55 гривні нарахована за період з 20.04.2012 року по 24.06.2015 року на залишок заборгованості за кредитом у сумі 598 869.64 грн.(27821.12 доларів США).

Враховуючи заяву відповідача про звільнення від сплати пені, істотні обставини - стан здоров"я, вік відповідачів, передачу заставного майна на першу вимогу банку, на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку про можливість зменшення розміру пені. Тому з відповідача ОСОБА_1 підлягає до стягнення пеня в розмірі 200 000 грн.

Задовольняючи позовні вимоги про солідарне стягнення із поручителя разом із боржником заборгованих коштів, суд першої інстанції порушив норми матеріального права, а тому рішення суду в частині задоволення вимог, заявлених до поручителя ОСОБА_2 підлягає скасуванню з ухваленням рішення про відмову у позові до ОСОБА_2 з таких підстав.

Згідно ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, зобовязання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобовязаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у частині четвертій статті 559 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобовязань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Із укладеного між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 договору поруки вбачається, що дія цього договору закінчується повним виконанням зобовязань за кредитним договором (п.11), тобто цей строк не визначений календарною датою.

Разом з тим, як кредитним договором, так і в договорі поруки визначено термін повернення кредиту не пізніше 19 січня 2012 року (п.1.3 кредитного договору та п.1 договору поруки), тобто встановлено дату настання строку виконання основного зобовязання.

Також п.п.«а» п.2.3.3. кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником будь-яких зобовязань за кредитним договором банку надано право змінити умови договору вимагати дострокового повернення кредиту, процентів та виконання інших зобовязань за договором.

Банк скористався своїм правом вимоги дострокового повернення кредиту, процентів, пені та інших штрафів, цим самим змінивши термін виконання зобовязання за договором.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобовязаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобовязань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, договором чи законом установлено строк її дії, його сплив припиняє субєктивне право кредитора.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобовязання за договором поруки слід предявити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок щодо припинення поруки на підставі ч.4 ст.559 ЦК України висловлений у постановах Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року (справа № 6-28цс14), від 20 квітня 2016 року (справа № 6-2662цс15) та відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для усіх судів.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову до відповідача ОСОБА_2, як до поручителя, оскільки ПАТ "КБ ПриватБанк", звернувшись з позовом 12.11.2010 про стягнення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі, змінив строк виконання зобов"язань, а тому вимоги про стягнення з поручителя чергових платежів -процентів, які нараховуються щомісячно, пені, яка нараховується за кожен день прострочки, могли бути пред"явлені протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу. З позовом до поручителя ОСОБА_2 банк звернувся 23.09.2015 року, з пропуском 6-місячного строку, тому порука припинилась.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом першої інстанції не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування і постановлення нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з боржника ОСОБА_1 пені в сумі 200000 грн. Решта позовних вимог до задоволення не підлягає.

Згідно з договором застави від 23.01.2008 року, виконання зобов"язань за даним кредитним договором - від 22.01.2008 року № 333/с забезпечено заставою транспортного засобу RENAULN MAGNUM р.н. АС 0633АО (а.с.79-84).

Згідно з актом вилучення, цей автомобіль було вилучено та передано банку (а.с.70). Відповідно до наданої виписки по рахунку, меморіальних ордерів від 06.02.2012 року, вбачається, що після реалізації автомобіля, кошти були зараховані у сумі 3576.99 дол. США на погашення тіла кредиту та 3576.99 дол. США на погашення пені. Ці кошти були враховані при визначенні заборгованості при ухваленні рішення Луцьким міськрайонним судом 19 квітня 2012 року, про що зазначено у цьому рішенні (а.с.4- зворот), тому відповідно до ст. 61 ЦПК України зазначені обставини не підлягають доказуванню. Питання перевірки правильності визначення ціни заставного майна, його реалізації було предметом перевірки при ухваленні Луцьким міськрайонним судом рішення від 19 квітня 2012 року. Наведеним спростовуються доводи відповідачів про неправильне визначення ціни заставного майна, визначення заборгованості по тілу кредиту, процентах, пені.

Покликання апелянта про наявність іншого заставного майна, яке було реалізоване, зокрема, земельної ділянки в с. Прилуцьке Ківерцівського району та автомобіля RENAULN MAGNUM д. н АС 2387АО є безпідставним, оскільки - цим майном забезпечене виконання зобов"язань за іншим кредитним договором - № 391/с від 22.04.2008 року ).

Ксерокопії квитанцій про сплату боргу у 2008 - 2009 роках не мають правового значення при вирішенні даної справи, так як ці платежі були враховані при ухваленні Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська рішення від 15.03.2011 року у справі № 2-6146/11 та Луцьким міськрайонним судом рішення від 19.04.2012 року у справі №2-7830/11.

У наданій виписці по рахунку за період з 20.02.08 року по 06.02.2012 року відображено рух коштів за даним кредитним договором, в тому і числі тих, що надходили (списувались) у рахунок погашення заборогованості, тому нарахування пені проведено на залишок заборгованості, обчисленої з урахуванням усіх проведених платежів, що спростовує доводи апелянта про неврахування банком усіх сплачених боржниками сум (а.с.136-138).

Як вбачається з квитанції про сплату судового збору, банком при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 21850 грн.(а.с.1), ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги - 3789.50 грн. (а. с. 125).

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог банку та вимог апеляційної скарги підлягає стягненню з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 489,50 грн. судового збору, а з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" 3000 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 вересня 2016 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором №333/с від 22.01.2008 року - пеню у розмірі 200 000 (двісті тисяч) грн.

В решті позову до ОСОБА_1 та у позові до ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 489,50 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" 3000 грн. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: