Справа № 203/1034/16-ц
Провадження № 2/0203/840/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2016 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Єдаменко С.В.,

при секретарі Заярній А.Ю.,

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення коштів

встановив:

09 березня 2016 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_3 до ТОВ «Порше Мобіліті», третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення коштів. В обґрунтування позову зазначено, що між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір для придбання позивачем автомобіля. З метою забезпечення зобовязань за кредитним договором, між позивачем та відповідачем був укладений договір застави. В період дії кредитного договору позивачка в повному обсязі своєчасно сплачувала кредитні зобовязання, проте відповідачем на адресу позивачки була направлена вимога про дострокове повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором, у звязку з порушенням нею умов договору. Третьою особою на підставі наданих відповідачем документів був вчинений виконавчий напис у відповідності до якого нотаріусом було звернуто стягнення на предмет застави. Не погоджуючи з діями відповідача позивачка подала до суду позов про визнання договорів недійсними. Позивачка зазначає, що виконавчий напис був вчинений з порушенням вимог законодавства, оскільки підстав для дострокового стягнення з неї повної суми заборгованості у відповідача не було, позивачка не мала простроченої заборгованості за договором, тому вона просить, з урахуванням змін та доповнень, визнати виконавчий напис № 32 від 15 січня 2016 року вчинений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу ОСОБА_4 таким, що не підлягає виконанню та стягнути з відповідача суму у розмірі 577 996,45 грн. (т.1 а.с.а.с.1-4, 55-58)

Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги викладені в позові підтримав в повному обсязі, позов просив задовольнити. Вказував на порушення нотаріусом вимог законодавства при вчиненні виконавчого напису.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вказував на недоведеність позовних вимог, відсутність доказів, які б підтверджували викладені в позовній заяві обставини, просив стягнути з позивача судові витрати по справі.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 у судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності (т.1 а.с. 223).

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку, виходячи з такого.

Встановлюючи обставини справи суд виходить з того, що відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2016 року у справі № 203/6686/15-ц в задоволенні позову ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та визначення зобовязань сторін, що повязані з недійсністю договору було відмовлено у зв'язку з необґрунтованістю. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2016 року вказане рішення було залишено без змін.

Вказаним рішенням було встановлено, що 22 липня 2013 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Порше Мобіліті» був укладений кредитний договір № 50009576 (т. 1 а.с.5-8) , за яким товариство зобовязалось надати ОСОБА_3 цільовий кредит на придбання автомобіля VW моделі Т5 Саrаvelle кузов WV2ZZZ7HZDH107738, обєм двигуна 1968 куб.см., рік випуску 2013, в сумі 286951 грн. 20 коп., що на момент укладання договору становило еквівалент 36400 доларів США, та додатковий кредит (за потреби та у разі укладання додаткового договору) для страхування автомобіля. Кредит наданий строком на 60 місяців зі сплатою відсотків за користування коштами 9,9 % річних та разової комісії у розмірі 2,5 % від суми кредиту на умовах, визначених Загальними умовами кредитування та графіку погашення кредиту, які є невідємною частиною кредитного договору. ТОВ «Порше Мобіліті» виконало перед ОСОБА_3 передбачені кредитним договором зобов'язання, та видало кредитні кошти в сумі 286 951 грн. 20 коп., що на момент укладання договору становило еквівалент 36 400 доларів США, що визнається сторонами в межах даного спору. З метою забезпечення виконання зобовязань за договором, між сторонами було укладено договір застави транспортного засобу № 50009576 від 23.07.2013 р., за яким відповідачем було передано у заставу транспортний засіб VW, модель Caravella, кузов №WV2ZZZ7HZDH107738, обєм двигуна 1 968 куб.см., рік випуску 2013, реєстраційний номер НОМЕР_1, заставною вартістю 424 216,00грн. Сторонами було досягнуто домовленість про істотні умови договору даного виду, серед іншого, договір містить положення про сплату усіх платежів за кредитним договором у гривнях з перерахунком за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначених у Графіку погашення кредиту. Сторонами було досягнуто домовленість про істотні умови договору даного виду, серед іншого, договір містить положення про сплату усіх платежів за кредитним договором у гривнях з перерахунком за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначених у Графіку погашення кредиту.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 552 Цивільного кодексу України сплата неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі.

Відповідно до ст. 8.3 кредитного договору у разі порушення позичальником терміну повернення кредиту або додаткового кредиту, визначеного у статті 3.3, за винятком умови порушення позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу з повернення кредиту та/або додаткового кредиту відповідно до Графіка погашення кредиту, передбаченого ст.3.2.1, позичальник сплачує компанії штраф у розмірі 20 % від суми кредиту (т.1 а.с.7 на зв.).

Згідно ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно п.2.1.1 договору застави у разі невиконання заставодавцем зобовязання за договором, зазначених у п.1.3 цього договору, заставодержатель має право задовольнити за рахунок предмету застави свої вимоги у порядку, зазначеному в розділі 5 цього договору, у повному обсязі, включаючи основну суму боргу, проценти за користування кредитом, відшкодування збитків, завданих простроченням виконання, неустойки, необхідні витрати на отримання предмету застави та його реалізацію (т.1 а.с.25 на зв.).

Відповідно до розділу 5 договору застави заставодержатель має право задоволення своїх вимог за цим договором та за кредитним договором яке виникає у заставодержателя у випадку невиконання (або часткового невиконання) заставодавцем своїх зобовязань перед заставодержателем за кредитним договором та в інших випадках передбачених цим договором, при простроченні платежу та згідно з розділом 4 цього договору. Задоволення вимог заставодержателя здійснюється шляхом звернення стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса (т.1 а.с.26 на зв. 27).

В зведеній обліковій виписці з рахунку клієнта ОСОБА_3 сформованої 16 жовтня 2016 року за період з 23 липня 2013 року по 30 жовтня 2015 року зазначено, що сума непогашеної заборгованості по виставленим рахункам становить 51 079,19 грн. (т.1 а.с.137-139). В зведеній обліковій виписки з рахунку клієнта ОСОБА_3 сформованої 15 січня 2016 року за період з 23 липня 2013 року по 15 січня 2016 року зазначено, що непогашена сума заборгованості по виставленим рахункам становить 71 292,45 грн. (т.1 а.с.140-142).

16 жовтня 2015 року відповідачем на адресу ОСОБА_3 була направлена вимога (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором в якій товариство вимагало від позичальника дострокового повернення суми кредиту у повному обсязі та заборгованості відповідно до умов договору, що разом станом на поточну дату становить 533 067,87 грн., яка складається з 22 211,46 дол. США, що еквівалентно 481 988,68 грн. невиплачена сума кредиту, 38 144,09 грн. несплачені чергові платежі (прострочені відсотки та прострочена сума основного боргу), 3721,69 грн. штрафні санкції відповідно до ст. 8.3 договору, 4 971,25 грн. витрати понесені компанією з метою повернення простроченої заборгованості позичальника у відповідності до договору, 4 242,16 грн. компенсація страхових платежів відповідно до ст. 5.6 договору. У випадку неповернення суми кредиту та несплати заборгованості протягом 30 календарних днів з дати одержання цієї вимоги, товариство буде змушено вдатись до примусового стягнення суми кредит та заборгованості, в тому числі за рахунок автомобіля, що був переданий компанії у заставу для забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань за договором (т.1 а.с.а.с.13, 134-142). Вказана вимога 16 листопада 2015 року була отримана ОСОБА_3, що підтверджується її підписом на рекомендованому поштовому повідомленні (т.1 а.с.172).

У звязку з невиконанням позичальником вказаної вище вимоги, підприємство звернулось до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 якою 15 січня 2016 року був вчинений виконавчий напис за реєстровим № 32 про стягнення з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» предмету застави автомобіля марки VOLKSWAGEN, модель CARAVELLE, номер шасі (кузова, рами) WV2ZZZ7HZDH107738. За рахунок коштів отриманих від реалізації предмета застави, нотаріус пропонував задовольнити вимоги ТОВ «Порше Мобіліті» за несплачені чергові платежі, штрафні санкції за період з 22 липня 2013 року по 16 жовтня 2015 року. Сума до стягнення 577 996,45 грн. (т.1 а.с.10).

При вирішенні питання щодо правомірності дій нотаріуса при вчиненні виконавчого напису суд виходить з такого.

Згідно з п.п. 1.1. 1.2. п. 1 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованим в міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 22/20595 (з наступними змінами та доповненнями), для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Згідно п.3.2. Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» (далі - Перелік) для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобовязання.

Отже, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обовязки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів.

Подібна позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 04 березня 2015 року у справі № 6-27цс15. Відповідно до ч. 5 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ст.3607 ЦПК України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, враховуються іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Підстав для іншого застосування норм матеріального права, ніж у наведеній вище постанові Верховного Суду України, не вбачається.

Приватним нотаріусом на запит суду були надані відповідні документи на підставі яких був вчинений виконавчий напис а саме, заява відповідача про вчинення виконавчого напису (т.1 а.с.170), вимога щодо дострокового повернення кредиту (т.1 а.с.171), рекомендоване повідомлення про отримання вимоги боржником (т.1 а.с.172), реєстр відправки (т.1 а.с.173), лист поштового опису документів (т.1 а.с.174), договір застави (т.1 а.с.175-177), витяг з єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів (т.1 а.с.178-180), кредитний договір (т.1 а.с.181), зведена облікова виписка з рахунків ОСОБА_3 (т.1 а.с.182-185), свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (т.1 а.с.186), рахунки-фактури (т.1 а.с.187-199), та інші документи необхідні для вчинення виконавчого напису (т.1 а.с.200-221).

З огляду на викладене, приходжу до висновку, що вказаний виконавчий напис був вчинений у відповідності до вимог чинного законодавства, нотаріусу були надані всі необхідні для цього документи. Отже твердження позивачка, що виконавчий напис вчинений з порушенням вимог законодавства є безпідставними та надуманими.

Не можуть бути прийняті до уваги послання позивачки на те, що при вчиненні виконавчого напису, нотаріус не впевнився в безспірності суми боргу, оскільки не був врахований її платіж на суму 50 000 грн. (т.1 а.с.12 на зв.), через те, що вказаний платіж був здійснений 18 листопада 2015 року, проте виписка по рахункам яка була надана відповідачем нотаріусу для вчинення виконавчого напису була сформована за період з 23 липня 2013 по 15 січня 2016 року (т.1 а.с.142).

Також не можуть бути взяті до уваги доводи позивачки, що вимоги відповідача до неї не могли вважатись безспірними з тих мотивів, що на час вчинення виконавчого напису судом розглядалась цивільна справа № 203/6686/15-ц за її позовом про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним. Слід зауважити, що в межах цивільної справи № 203/6686/15-ц сума заборгованості не оспорювалась, а за результатами розгляду справи в задоволенні позовних вимог про визнання договору недійсним було відмовлено.

Враховуючи вищевикладене, та приймаючи до уваги, що підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню відсутні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

При вирішенні питання щодо стягнення з відповідача на користь позивачки суму в розмірі 577 996,45 грн. суд виходить з того, що оскільки позивачкою було порушення умови кредитного договору в частині погашення сум чергових платежів в неї виникло зобовязання щодо дострокового повернення кредитних коштів.

10 лютого 2016 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження з приводу виконання виконавчого напису нотаріуса (т.1 а.с.15). Постановою державного виконавця від 11 березня 2016 року було припинено розшук майна боржника, транспортний засіб був переданий власнику майна ОСОБА_3 (т.1 а.с.62). Постановою державного виконавця від 23 березня 2016 року було закінчено виконавче провадження, через те, що сума боргу згідно виконавчого документу була стягнута в повному обсязі (т.1 а.с.63). Платіжне доручення № 839 від 12 березня 2016 року (т.1 а.с.64).

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання.

Приймаючи до уваги, що обовязок позивачки перед товариством щодо дострокового повернення кредиту все ж таки був, транспортний засіб який був підставою для взяття позивачкою кредитних коштів наразі перебуває в неї, виконавчий напис з приводу якого проводилось виконавче провадженні недійсним не визнано тому суд приходить до висновку що відсутні підстави вважати, що сплачені позивачкою кошти були безпідставно набутими відповідачем, через те, що сума яка була сплачена позивачкою пішла на дострокове погашення її зобовязань за кредитним договором. За таких обставин вимога позивачки щодо стягнення з відповідача коштів задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання щодо відшкодування позивачем судових витрат по справі понесених відповідачем суд виходить з такого.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до складу витрат повязаних з розглядом справи відносяться витрати на правову допомогу.

Згідно ч. 2 ст. 84 ЦПК України граничний розмір витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1 закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідачем на підтвердження своїх витрат на правову допомогу надано заявку на надання юридичних послуг № 511 відповідно до додаткової угоди № 224 від 10 серпня 2015 року до договору про надання юридичних послуг № 24/2010 від 15 жовтня 2010 року (т.2 а.с.6), рахунок фактуру № 619 на суму 5 000 грн. (т.2 а.с.7), акт № 620 до договору про надання юридичних послуг (т.2 а.с.8), платіжне доручення № 50008872 від 07 червня 2016 року про сплату відповідачем коштів за послуги в сумі 5 000 грн. (т.2 а.с.9).

Як вбачається з матеріалів справи представники відповідача здійснювали свої обовязки по наданню правової допомоги, підготовлювали процесуальні документи, заяви, клопотання, заперечення (т.1.а.с.74-75, 83-86, 106-108, 110-115), особисто брали участь в судових засіданнях (т.2 а.с.14-15, 19-20). Оскільки вказані дії можуть розглядатись як відповідні процесуальні дії сторони, зважаючи на час, необхідний для їх фактичного здійснення, суд приходить до висновку, що заявлена відповідачем сума 5 000,00 грн. витрат на правову допомогу знаходиться в межах граничних витрат, передбачених законом.

Надане відповідачем платіжне доручення містить всі необхідні реквізити: дату видачі, суму, назву відповідача, відомості особу, яка надає послуги, підпис та печатку банку, зазначено, що грошові кошти сплачені, як послуги згідно рах. № 619 від 06 травня 2016 року (т.2 а.с.9).

З огляду на викладене, враховуючи повну відмову в задоволенні позову, з позивача на користь відповідача слід стягнути витрати на оплату правової допомоги, що становить 5 000,00 грн.

Вирішуючи питання щодо витрат по сплаті судового збору, враховуючи повну відмову в задоволенні позову позивача звільненого від сплату судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», суд приходить до висновку, що витрати по сплаті судового збору у відповідності до ст. 88 ЦПК України відносяться на рахунок держави.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 509, 525-526, 530, 549-550, 552, 572, 589, 610-611, 1054 ЦК України, Главою 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованим в міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 22/20595, (з наступними змінами та доповненнями), ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та стягнення коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, зареєстрована: ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», ідентифікаційний код 36422974, адреса: 02152, м. Київ, просп. Павла Тичини, буд 1В, офіс «В» витрати на оплату правової допомоги в розмірі 5 000 (пять тисяч) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 27.09.2016 року.

Суддя С.В. Єдаменко