Провадження № 22ц/784/459/16 Суддя першої інстанції Подзігун Г.В.
Справа№490/8527/15-ц
Категорія 27 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

18 лютого 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Мурлигіної О.Я.,

із секретарем Гавор В.Б.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, в інтересах яких діє ОСОБА_4, на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 січня 2016 року за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним, зустрічним позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору поруки припиненим та за позовом ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (надалі Банк, ПАТ «УкрСиббанк») про визнання договору поруки припиненим, -

В С Т А Н О В И Л А:

26 серпня 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги Банк мотивував тим, що 7 вересня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 0. За умовами цього договору Банк зобовязався надати останньому, а ОСОБА_5 зобовязався прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 39 980.00 дол. США, та сплатити проценти у розмірі 12.4% річних у строк не пізніше 7 вересня 2017 року.

В забезпечення виконання умов кредитного договору 7 вересня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_6, а також ОСОБА_7 було укладено окремо з кожним договори поруки.

У звязку з невиконанням ОСОБА_5 своїх зобовязань за кредитним договором у нього утворилась заборгованість перед Банком, яка станом на 10 серпня 2015 року склала 23 709.04 дол. США - заборгованість по кредиту та процентам та 33 122,95 грн. заборгованість по пені.

Посилаючись на викладене, Банк просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором в зазначених розмірах.

23 грудня 2015 року ОСОБА_5 подав зустрічний позов до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним.

Свої вимоги ОСОБА_5 мотивував тим, що спірний кредитний договір, всупереч вимогам ст.ст. 11,18,19 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, не містить інформації про сукупну вартість кредиту та детального розпису загальної вартості кредиту, а також інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформації про вірогідність і наслідки такого подорожчання.

Під час укладення договору, його навмисно було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення та кредитний договір містить несправедливі умови, що поставило його в невигідне становище і порушує його права, як споживача.

Крім того, не було надано до суду доказів того, що він отримав кредит в іноземній валюті, та не надано первинних документів, які б підтверджували стан розрахунків між Банком та ним. Банк неправомірно нараховував пеню на прострочені відсотки та в супереч ст. 61 Конституції України двічі вимагав стягнення пені за несвоєчасне виконання одного зобовязання.

Посилаючись на викладене та як підстави недійсності правочину ст.ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України, ОСОБА_5 просив суд визнати кредитний договір, укладений між ним та Банком, недійсним.

23 грудня 2015 року ОСОБА_6І також подала до суду зустрічний позов про визнання припиненим договору поруки, укладений між нею та Банком.

Свої вимоги мотивувала тим, що обсяг її зобовязань за кредитним договором у звязку з укладанням між Банком і позичальником додаткової угоди від 28 серпня 2011 року було збільшено без її згоди та Банком було порушено шестимісячний строк для звернення кредитора до поручителя з вимогою про стягнення заборгованості, що є підставами, на її думку, вважати поруку припиненою.

20 жовтня 2015 року ОСОБА_7 звернулася до суду з окремим позовом до Банку, в якому просила суд визнати договір поруки припиненим з тих же підстав.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2015 року позов Банку, зустрічні позови відповідачів ОСОБА_5 і ОСОБА_6, а також позов ОСОБА_7 обєднані в одне провадження.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 січня 2016 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у солідарному порядку на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання кредиту № 0 від 7 вересня 2007 року у загальному розмірі 23 709,04 дол. США. та 33 122 грн. 95 коп., з яких: 21 965,62 дол. США заборгованість за кредитом, 1 743,42 дол. США заборгованість за процентами; 28 208 грн. 79 коп. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 4 914 грн. 16 коп. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами.

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у солідарному порядку на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання кредиту № 0 від 7 вересня 2007 року у загальному розмірі 23709,04 дол. США. та 33 122 грн. 95 коп., з яких: 21 965,62 дол. США заборгованість за кредитом, 1 743,42 дол. США заборгованість за процентами; 28 208 грн. 79 коп. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 4 914 грн. 16 коп. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами.

В задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та позову ОСОБА_7 відмовлено. Також розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, в інтересах якого діє ОСОБА_4, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову Банку та задовольнити його зустрічний позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційних скаргах ОСОБА_6 та ОСОБА_7, інтереси яких представляє ОСОБА_8 просили скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» та задовольнити їх відповідні позови, посилаючись на те, що судом неправильно застосовані норми матеріального права при визначені правових підстав для припинення поруки.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 7 вересня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 було укладено договір про надання кредиту № 0, згідно умов якого Банк надав ОСОБА_5 кредит (грошові кошти) у сумі 39 980 дол. США, а останній зобовязався повернути кредит, сплативши проценти за користування коштами у розмірі 12.4% річних шляхом сплати ануїтентних платежів у розмірі 585 дол. США. Договором також передбачено зобовязання позичальника повернути Банку кредит в повному обсязі в термін, не пізніше 7 вересня 2017 року (надалі Договір) (а.с.16-21).

Відповідно до п. 8.1 Договору у випадку порушення позичальником зобовязання в частині несплати чергового ануїтетного платежу в установлений день сплати такого платежу чи сплати у розмірі меншому, ніж передбачено договором, на прострочену суму основного боргу Банк нараховує підвищенні проценти. Нарахування підвищеної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу.

На суму прострочених процентів Банк може нарахувати пеню, починаючи з 32 календарного дня, якщо рахувати з дати виникнення прострочених процентів у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті.

Пунктом 8.3 Договору передбачено, що відповідно до вимог ст. 611 ЦК України при порушенні позичальником вимог п.п. 2.3, 4.9,5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 Договору, Банк набуває право вимоги дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів у порядку, встановленому п. 12 Договору.

Пунктом 10.2 договору передбачено випадки та порядок, за яких Банк має право змінювати процентну ставку за кредитним договором.

В якості забезпечення виконання зобовязань за Договором 7 вересня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_7 було укладено договір поруки № 139881, відповідно до умов якого остання зобовязалась перед Банком відповідати у солідарному порядку за невиконання ОСОБА_5 його зобовязань за кредитним договором (а.с.23-24).

Цього ж дня, в забезпечення виконання зобовязань за Договором між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_6І було укладено договір поруки № 139881, відповідно до умов якого остання зобовязалась перед Банком відповідати у солідарному порядку за невиконання ОСОБА_5 його зобовязань за Договором (а.с.25-26).

28 серпня 2009 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, відповідно до умов якого сторони домовилися про зміну розміру ануїтетного платежу за Договором та періоди його сплати (а.с.22):

- у період з 7 вересня 2009 року по 7 травня 2010 року у розмірі 367, 24 дол. США;

- у період з 7 червня 2010 року по 7 вересня 2016 року у розмірі 585 дол. США.;

- у період з 7 жовтня 2016 року до кінця терміну дії договору у розмірі 942 дол. США.

У звязку з неналежним виконання своїх зобовязань, передбачених умовами Договору у ОСОБА_5 виникла заборгованість, яка за розрахунками Банку станом на 10 серпня 2015 року складалася із заборгованості за кредитом у розмірі 21 965.62 дол. США, процентам 1 743.42 дол. США та пені у розмірі 33 122.95 грн.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порука є одним із засобів забезпечення виконання зобовязання відповідно до ст. 546 ЦК України.

Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Правові наслідки порушення зобовязання забезпеченого порукою встановлено ст. 554 ЦК України, так у разі порушення боржником зобовязання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Виходячи з вимог ч. 2 ст. 1050 ЦПК України в разі прострочення повернення чергової частини позики позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (належне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Задовольняючи позовні вимоги Банку суд першої інстанції правильно встановивши, що між сторонами виникли правовідносини, повязані з виконанням умов кредитного договору та договорів поруки, дійшов обґрунтованого висновку, що внаслідок неналежного виконання відповідачами умов Договору щодо повернення суми кредиту, процентів за його користування та пені, з боржника та поручителів підлягає стягненню нарахована Банком сума заборгованості та пені за неналежне виконання зобовязання. При цьому суд погодився з Банком, що розрахунок такої заборгованості та пені є правильним.

Доводи зустрічного позову про відсутність доказів, що свідчили б про отримання кредитних коштів, відсутність первинних документів Банку, які б засвідчували заборгованість та посилання боржника на неправильний розрахунок пені з урахуванням підвищених процентних ставок правильно не взяті судом першої інстанції до уваги з огляду на таке.

Факт отримання кредитних коштів позичальником, останнім не оспорювався про що свідчать його дії по погашенню заборгованості за Договором, укладення між сторонами додаткової угоди з метою своєчасного повернення кредитних коштів та саме звернення позичальника з позовом про визнання правочину недійсним з інших підстав.

На підтвердження розміру заборгованості Банком надано довідка розрахунок, яка містить дані про складові заборгованості, періоди сплати заборгованості за кредитом, суми цих виплат та періоди сплати відповідно до умов Договору.

Розрахунок пені зроблений відповідно до визначеного п. 8.1 Договору порядку нарахування пені на прострочену суму основного боргу та на суму прострочених процентів. При цьому при нарахуванні пені на прострочену суму основного боргу, за умовами договору сторони передбачили підвищені проценти. Отже твердження відповідача,що Банк самостійно при нарахуванні пені підвищив проценти є безпідставними.

Згідно із ст. 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Між тим, позичальник, оспорюючи суму боргу не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували наданий Банком розрахунок заборгованості взагалі або його складових частин або свідчили б про його помилковість.

Звертаючись із зустрічним позовом, ОСОБА_5 посилався на порушення банком його прав споживача за укладеним договором про надання споживчого кредиту, зокрема: не надано відповідачем письмової інформації про орієнтовану сукупну вартість кредиту, інформацію про вірогідність і наслідки подорожчання кредиту через зміну курсу долару США до гривні, що вплинуло на його свідомий вибір. Внаслідок цього він був введений в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме умов надання, кредиту, фактичної вартості суми кредиту, графіка його погашення. У звязку з цими обставинами він прийняв для себе несправедливі умови кредитного договору, що в результаті позбавило його можливості належно виконувати свій обовязок по сплаті кредиту. При цьому позивач посилався на положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. 14 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року з відповідними змінами при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), ст.ст. 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК).

Виходячи зі змісту правових норм для договору кредиту істотними умовами вважаються умови про предмет договору, кредитні умови та порядок надання кредиту: форми кредитування, зобовязання сторін; тип відсоткової ставки, строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» поняття «нечесна підприємницька практика» означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 2 ч.1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 цього Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначній спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Згідно ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Оскільки текст укладеного з відповідачем кредитного договору містить повну інформацію про умови кредитування, відсоткову ставку, валютні ризики та форми забезпечення кредиту, оплату його обслуговування, то договір повністю відповідає положенням ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак відсутні підстави вважати укладений сторонами кредитний договір таким, що здійснений з використанням нечесної підприємницької діяльності.

Відповідно до п. 10.13 Договору підписання договору позичальником свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»

Крім того, позичальник виконував умови договору, здійснюючи платежі за взятими на себе зобовязаннями, тим самим підтверджуючи свою згоду з умовами договору.

За такого, укладаючи спірний договір про надання споживчого кредиту в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Позивачем також не доведено, що сторони при укладенні договору про надання споживчого кредиту були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане.

Виходячи зі змісту ст.ст. 1046, 1054 ЦК України та вищезгаданих умов договору відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику.

Отже, колегія суддів на підставі оцінених доказів, поданих сторонами, погоджується з висновком районного суду про те, що підстав, передбачених ч. 1 ст. 203 ЦК України, ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання кредитного договору недійсним немає, так як відповідач не довів введення його в оману з боку банківської установи чи обман, а також наявність умов для визначення такого договору несправедливим чи укладеним через нечесну підприємницьку діяльність, що є його процесуальним обовязком (ст.ст. 10,60 ЦПК України). У звязку з наведеним відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції підставно відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання договорів поруки припиненими з огляду на таке.

За положеннями ст.ст. 553, 554 ЦК України порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобовязання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобовязальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобовязання боржника, та кредитором боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобовязання сторін змінюються відповідно до зміни умов щодо предмету, місця, строків виконання тощо (ч. 1 ст. 653 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

З розяснень, що містяться в п.22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», вбачається, що відповідно до частин першої статті 559 ЦК України припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, якими визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає у разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобовязання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-70цс14.

У справі встановлено, що 28 серпня 2009 року між Банком та ОСОБА_5 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, відповідно до умов якого сторони домовилися про зміну розміру ануїтетного платежу за Договором та періоди його сплати.

З огляду на наведені правові норми та встановлені судом обставини колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що зміна розмірів ануїтетного платежу за основним зобовязанням в залежності від періодів часу його сплати без згоди на це поручителів не призводить до збільшення обсягу відповідальності поручителів.

За положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

За Договором строк виконання основного зобовязання визначено сторонами у п.п. 1.2.2 Договору, а саме не пізніше 7 вересня 2017 року.

15 червня 2015 року Банк відповідно до умов Договору скористався своїм правом щодо зміни строку повернення кредиту та письмово повідомив відповідачів про необхідність дострокового повернення кредиту, а саме протягом 31 календарного дня з дати одержання письмового повідомлення. Як встановлено судом таке повідомлення відповідачі отримали 22 червня 2015 року, у звязку з чим 32-й день після цієї дати, а саме 24 липня 2015 року є встановленим строком виконання основного зобовязання.

В разі якщо кредитор змінює на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строк виконання основного зобовязання, то передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк обчислюється від цієї дати.

За умовами договорів поруки не встановлено строку в розумінні ст.ст. 251,252 ЦК України, після закінчення якого порука є припиненою. За такого, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Банк звернувся до суду з вимогами до поручителів 26 серпня 2015 року, тобто в межах шестимісячного строку.

Помилковими є доводи позовних заяв та апеляційних скарг ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про те, що шестимісячний строк для визнання поруки припиненою повинен рахуватися з часу виникнення у боржника заборгованості за основним зобовязанням, а саме, з 18 лютого 2014 року, коли виникла заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом та з 7 липня 2014 року, коли у боржника виникла заборгованість по сплаті кредиту, тобто коли у кредитора виникло право на предявлення позову. Строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (позовна давність) у правому розумінні не є строком для обрахування поруки припиненою, оскільки порука - це строкове зобовязання, зі спливом якого припиняється субєктивне право кредитора.

Отже, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині рішення, а фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявників з висновками суду по їх оцінці.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи суд першої інстанції встановив фактичні обставини справи на основі повного і обєктивного дослідження матеріалів справи, висновки суду відповідають цим обставинам і їм надана правильна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування прийнятого у справі рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, в інтересах яких діє ОСОБА_4, відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Л.М. Царюк

Судді: В.І. Козаченко

ОСОБА_9