АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 537/2826/13-ц Номер провадження 22-ц/786/105/16Головуючий у 1-й інстанції Зоріна Д. О. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді: Хіль Л.М.

суддів: Чічіля В.А., Абрамова П.С.

при секретарі Колодюк О.П.

за участі представника позивача ОСОБА_2 та правонаступника позивача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у розгляді справи ОСОБА_4

на рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 4 вересня 2013 року

по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи Реєстраційна служба Кременчуцького міського управління юстиції, Комунальне підприємство «Кременчуцьке МБТІ» про визнання права власності на 2/3 частини будинку з господарськими будівлями і спорудами за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду із вказаним позовом та просив визнати за ним право власності на 2/3 частини будинку з господарськими будівлями і спорудами №21, по вул. Івана Франка у м. Кременчуці за набувальною давністю

В обґрунтування позовних вимог вказував, що 06 листопада 1992 року померла його мати ОСОБА_8, після смерті якої він та його брати ОСОБА_9 та ОСОБА_10 успадкували по 1/3 частині домоволодіння за адресою вул. Івана Франка, 21 у м. Кременчуці.

За усною домовленістю із братами, він придбав їхні частки у праві власності на вказане домоволодіння та відтоді відкрито володіє та користується ним.

Вважає, що внаслідок тривалого відкритого користування та володіння домоволодінням за адресою вул. Івана Франка, 21 у м. Кременчуці він добросовісно набув право власності на 2/3 його частини, які були придбані у братів.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 4 вересня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 2/3 частини будинку з господарськими будівлями за адресою вул. Івана Франка, 21 у м. Кременчуці на земельній ділянці розміром 440 кв.м. в порядку набувальної давності.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила особа, яка не брала участі у розгляді справи ОСОБА_4, просив скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме неврахування того, що він є єдиним власником спірного домоволодіння, що виключає можливість набуття ОСОБА_5 права власності на нього в порядку набувальної давності.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 22 грудня 2015 року до справи було залучено ОСОБА_3, як позивача, у звязку зі смертю ОСОБА_5 30 вересня 2014 року.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214, ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні

Судове рішення ухвалене у справі не відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що померлій ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Кременчуцьким міськкомунгоспом 6 серпня 1975 року за номером 225, зареєстрованого у Кременчуцькому бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу за номером 550, належав житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходяться за адресою вул. Івана Франка, 21 у м. Кременчуці.

ОСОБА_8 померла 06 листопада 1992 року.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 26 липня 1993 року державним нотаріусом Другої Кременчуцької державної нотаріальної контори ОСОБА_11 та зареєстрованого в реєстрі за номером 4617, на підставі заповіту, посвідченого Другою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою 31 серпня 1973 року і зареєстрованого в реєстрі за номером 1850, спадкоємцями зазначеного в заповіті майна ОСОБА_8, яка померла 06 листопада 1992 року, є діти ОСОБА_5, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в рівних частках.

Право особистої власності на вказане вище майно 11 серпня 1993 року зареєстровано за спадкоємцями - ОСОБА_5, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у реєстровій книзі №4 за реєстровим номером 650 у Кременчуцькому бюро технічної інвентаризації.

Згідно матеріалів справи, власники 2/3 частин зазначеного вище домоволодіння ОСОБА_9 та ОСОБА_10, померли в 30 червня 2002 року та 17 березня 2000 року відповідно. Їхні спадкоємці - відповідачі по справі, ОСОБА_12 та ОСОБА_7 спадщину не прийняли, право власності в порядку спадкування на відповідні частки домоволодіння не набули.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт свого відкритого та безперервного володіння спірним домоволодінням протягом передбаченого законом строку.

Колегія суддів не може погодитись із таким висновком місцевого суду.

Відповідно до ч.1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 є юридичним власником житлового будинку №21, по вул. Івана Франка у м. Кременчуці, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно№ 15775385 від 31 грудня 2013 року (а.с. 52).

Таким чином, вирішивши питання щодо визнання права власності на вказане нерухоме майно за ОСОБА_5, суд першої інстанції порушив права та інтереси апелянта.

Відповідно до розяснень, наданих у п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових» відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Враховуючи, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10, як колишні власники спірного майна померли, а їх правонаступники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 спадщину не прийняли, належним позивачем по справі є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до розяснень, наданих у п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що позивачем в суді першої інстанції та його правонаступником ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції не надали беззаперечних та достатніх доказів, які б вказували на відкрите та безперервне володіння ОСОБА_5 спірним домоволодінням.

Показання свідків у справі, покладені в основу оскаржуваного рішення суперечливі та не узгоджуються з поясненнями ОСОБА_4, що містяться в апеляційній скарзі та вказують на наявність спору щодо права власності на житловий будинок за адресою вул. Івана Франка, 21 у м. Кременчуці.

Окрім того, матеріали справи не містять оцінки майна, а сторонами не надано достовірних відомостей щодо складу майна. Колегія суддів зазначає, що визнання права власності на абстрактне майно, без визначення його складу є недопустимим.

Як вбачається зі змісту спірних правовідносин, позивачем по справі ставилось питання щодо набуття права власності на спадкове майно, після смерті братів ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Відповідно до розяснень, наданих в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до змісту положень ст. 344 ЦК набуття права власності на майно за набувальною давністю є самостійною підставою набуття права власності. В зазначеному випадку право власності на нерухоме майно не переходить від спадкодавця до спадкоємця (ст. 1216 ЦК), а набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК). Отже, спори про набуття права власності за набувальною давністю не є спорами із спадкування, в тому числі й у випадках, коли особа заявляє про давність володіння (ч. 2 ст. 344 ЦК).

Таким чином, набувальна давність не застосовується до правовідносин по спадкуванню.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування не підлягає задоволенню за недоведеністю.

Виходячи з викладеного, судом першої інстанції, внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалено помилкове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_5, яке відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

За таких обставин, з ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь ОСОБА_4 сума сплаченого за подання апеляційної та касаційної скарги судового збору у розмірі 292,32 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 4 вересня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на 2/3 частини будинку з господарськими будівлями і спорудами за набувальною давністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 292,32 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: Л.М. Хіль

Судді В.А. Чічіль

ОСОБА_13

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: