Справа № 201/6357/14-ц
Провадження №2/200/1671/16
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 вересня 2016 р. Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська
ускладі: головуючого, судді - Єлісєєвої Т.Ю.
при секретарі - Кузьминій С.Д.
розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Пята Дніпропетровська державна нотаріальна контора, Орган опіки та піклування Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, про визнання шлюбного договору частково недійсним, -
Позивач звернулася до суду з позовом про визнання шлюбного договору частково недійсним. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона з відповідачем 02.08.2008 року уклали шлюбний договір, який посвідчений державним нотаріусом Пятої дніпропетровської нотаріальної контори ОСОБА_3 Даний шлюбний договір складено з порушенням норм чинного законодавства, тому позивач просить визнати недійсними з моменту вчинення абз. 4 п.14 та пункти: 23, п.31, п.37, п.38 абз. 4, п.40, п.41, п.42, п.45 шлюбного договору від 02.08.2008 р.
Позивач надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечувала, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача та відповідача за правилами ст. 169,224,225,226 ЦПК України - заочно.
В судове засідання сторони не зявилися, тому відповідно правил ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково.
Як встановлено в судовому засіданні, 08.08.2008 р. сторони уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Також сторони уклали шлюбний договір від 02.08.2008 року, який посвідчений державним нотаріусом Пятої дніпропетровської нотаріальної контори ОСОБА_3, який зареєстровано в реєстрі за №3-3781.
Нормами чинного сімейного законодавства передбачена можливість подружжя по-іншому врегулювати майнові відносини між собою шляхом укладення шлюбного договору. В той же час, шлюбний договір є лише одним із інститутів сімейного законодавства, а відтак реалізація права на укладення шлюбного договору та визначення його умов, яке передбачене нормами Глави 10 Сімейного кодексу України, не може здійснюватися всупереч меті регулювання сімейних відносин відповідним Кодексом. Отже, свобода подружжя в укладенні шлюбного договору та вільному визначенні його умов обмежена, перш за все, положеннями статті 1 Сімейного кодексу України.
Положеннями абз. 4 п.14 Договору встановлено, що «Я, ОСОБА_1 за умовами даного Договору згідна, що ст.64 та 156 ЖК України в нашому шлюбі є непідлеглими до застосування, тому ст.64 та 156 ЖК України вважається нікчемним, в випадку судового провадження, за умовами (домовленістю) сторін».
Дане положення порушує принцип верховенства Закону, який виявляється у вищій юридичній силі закону у порівнянні з іншими нормативно-правовими актами. Значення цього принципу є у тому, що він: підкреслює значення закону як документу, прийнятого народом в результаті референдуму чи представницьким органом влади в результаті законотворчої діяльності; встановлює справедливості та рівності суб'єктів; забезпечує відповідність системи підзаконних та індивідуальних актів закону; закріплює правило прийняття підзаконних актів на основі, на виконання та у відповідності із законом; закріплює важливе значення Конституції як Основного Закону держави; забезпечує чітку ієрархічну систему нормативно-правових актів, що покладається в основу їх підпорядкування та взаємодії; встановлює можливість скасування нормативного документа у випадку його невідповідності чи протиріччю закону.
Таким чином, сторони поставили свою домовленість вище Конституції України та законодавчих актів України, що порушує принцип верховенства закону, закріплений у ст. 8 Конституції України, а тому в цій частині даний пункт Договору є нікчемним.
Позивач у позовних вимогах оскаржує положення п. 23 Договору, в якому зазначено «Сторони домовились, що при укладенні договорів купівлі майна за власні кошти, сторони котра укладає договір (рухомого і нерухомого) і набуває при цьому особисте право на майно, кожна з сторін договору має право діяти самостійно. Додаткова згода іншої Сторони на укладання договору купівлі чи іншого договору щодо придбання майна і майнових прав, за цим пунктом договору, не потрібна». Проте, у позовній заяві під п. 23 Договору зазначений зміст п.24 Договору, з якого випливає, що коли у подружжя, виникають спільні права на власність «Дружина одразу після підписання та нотаріального посвідчення цього договору видає чоловіку генеральну довіреність на вчинення будь-яких дій щодо управління та розпорядження майном, що належить на праві спільної часткової власності або спільної сумісної власності». Положення п.24 Договору обмежує права дружини та порушує п. 4 ст.93 СК України, а саме ставить одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Тому суд виходить з того, що оскільки про п.24 Договору, як такий, в позовній заяві позивачем не заявлено, а суд розглядає позовні вимоги лише в їх межах та в позові заявлено лише про п.23 Договору, який не містить порушень норм чинного законодавства України, суд вважає, що в цій часині позовних вимог щодо визнання п.23 Договору недійсними слід відмовити.
Положення п. 31 Договору зазначають, що «усе майно, яке буде придбане подружжям за час шлюбу, за винятком речей індивідуального користування належатиме подружжям на праві спільної власності. Речі, придбані для професійної діяльності винятково одним із нас до шлюбу вартістю до 25 тис. грн., а саме професійний та інший електричний прилад та інструмент, ікони та інші релігійні предмети, компютери та інша оргтехніка, а також інші речі будуть особистою власністю ОСОБА_2. Речі придбані за час шлюбу вартість яких перевищує 1 тис. грн.. будуть нашою спільною сумісною власністю, окрім тих, що оговорені у «наступному» договорі».
З цього випливає, що речі позивача, які придбані до шлюбу з моменту одруження, стають особистою власністю відповідача, що порушує п. 4 ст.93 СК України, а саме ставить одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Дане положення також порушує п.1 ч.1 ст. 57 СК України, де встановлено, що особистою власністю дружини чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу.
Крім цього в п.31 Договору встановлено обмеження, щодо речей які можуть бути сумісною власністю, а саме професійний та інший електричний прилад та інструмент, ікони та інші релігійні предмети, компютери та інша оргтехніка, а також інші речі, з цього випливає, що дружина може мати речі у сумісній власності лише ті, на які витратили менше ніж 1 тисячу гривен.
Отже порушено п.4 ст.93 СК України і ст.60 СК України, де зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Положення п. 31 Договору порушує також і ч.4 ст. 61 СК України, де зазначено, що речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таким чином, суд вважає, що дане положення п. 31 Договору суперечить нормам законодавства, а тому є недійсним.
Відповідно п.37 Договору «у разі розірвання шлюбу дитина (діти) проживає та підлягає вихованню сторонами подружжя почергово. Починаючи з четвертого року народження дитини, її починає виховувати батько з терміном черги 1 рік. У разі народження двох спільних різностатевих дітей починаючи з 4 року народження хлопчика виховує батько, дівчинку мати».
Згідно п.3, п.4 ст.93 СК України шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя між ними та дітьми, не може зменшувати обсяг прав дитини, які встановлені СК України. Також п.37 Договору не відповідає ст.150 СК України де зазначаються обовязки батьків, щодо виховання та розвитку дитини.
Виходячи з положення п.37 Договору суд вважає, що порушуються права дітей, оскільки діти повинні мати постійне місце проживання, дитячий садок, школу, лікарню та взагалі комфортні умови для проживання та розвитку. Судом встановлено, що сторони мешкають в різних містах, що ще більше ускладнює становище дітей. Суд вважає, що постійна зміна місця проживання дітей та адаптування може призвести до травмування психіки неповнолітніх, що буде перешкоджати їхньому належному розвитку.
Згідно з пунктом 37 Договору «подружжя або одна з сторін подружжя(у разі сумніву)має право без згоди другої сторони, на проведення досліду або експертизи на(генетичну, біологічну) приналежність дітей подружжя. У разі встановлення фізичного (генетичного)батьківства дитини не стороною цього договору шлюб автоматично вважається недійсним та розірваним без попередньої згоди сторін договору з майновими наслідками передбаченими цим договором». Суд вважає, що даний пункт суперечить ст. 38 СК України, за якою підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, встановлених статтями 22, 24-26 СК України, а саме це досягнення шлюбного віку та добровільність шлюбних відносин.
Виходячи з вищезазначеного, суд визнає положення п. 37 Договору недійсними.
Згідно п. 38 аб.4 Договору сума аліментів на кожну біологічну(генетичну) дитину подружжя для стягнення складає десять не підлеглих податкових мінімумів. В той же час згідно, ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж З0 відсотків прожиткового мінімуму для однієї дитини відповідного віку. З цього випливає, що даний пункт суперечить нормам законодавства України, порушує права та інтереси дітей, що є недопустимим. Виходячи з цього, суд вважає положення абзацу 4 пункту 38 Договору недійсними.
В положеннях п. 40 Договору зазначено, що в разі припинення шлюбу право на спадкоємство третіх осіб, а саме спільних дітей наступає 12.03.2025 року.
Також положення п.40 Договору порушили ч.1, ст.626 ЦК України, а саме те, що договір це домовленість 2-х або більше осіб. Діючим законодавством не передбачено надання розпорядження третім особам в таких випадках. Крім цього ст. 1270 ЦК України встановленні строки прийняття спадщини (шість місяців), і порушивши ці строки спадкоємець втрачає право на спадщину згідно ст. 1272 ЦК України. Крім цього шлюбний договір між сторонами порушив норму ст.64 Конституції України, в якій зазначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
З огляду на вищезазначене суд визнає положення п.40 Договору недійсними.
Відповідно 41, п. 42 Договору зміст шлюбного договору або його окремі положення не можуть бути визнані недійсними за рішенням суду з будь яких підстав. Ці положення порушують принципи верховенства законності, судочинства, ст. 18 СК України, де зазначається, що кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу, ст.103 СК України, де зазначено, що шлюбний договір може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених ЦК України. Тому, суд вважає дані положення Договору недійсними.
Відповідно до положень п. 45 Договору «Правовими наслідками використання права на відмову від шлюбного договору, а також розірвання шлюбного договору визнання його або окремих положень недійсним, є взаємне автоматичне признання сторонами незаконності реєстрації шлюбу 08.08.2008р. з будь якої підстави. Датою визнання шлюбу незаконним є дата попереднього тижня подання позову до суду що до відмови, розірванню, визнання договору недійсним в повному його обсязі, або в його окремих положеннях та вступу в законну силу рішення суду з цього приводу».
Згідно ст. 38 СК України підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, встановлених статтями 22, 24-26 СК України, а саме це досягнення шлюбного віку та добровільність шлюбних відносин.
Положення п. 45 Договору не відповідає підставам припиненню шлюбу відповідно ст., ст. 104 - 106 СК України, а саме, шлюб припиняється внаслідок смерті одного з подружжя або оголошення його померлим, внаслідок його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя.
Відповідно до ст. 109 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Виходячи із вищезазначеного суд визнає положення п.45 Договору недійсними.
Згідно з частинами першою, дев'ятою статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.
Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.
Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.
Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.
Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.
Таким чином сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо:
1)існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства;
2)заборона випливає із змісту акта законодавства;
3)така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.
Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.
Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Норми СК України у статтях 57, 60, 61, на підставі частини першої статті 7 цього Кодексу встановлюють принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:
1) майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності;
2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу є особистою приватною власністю кожного з них.
Згідно з частиною другою статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.
З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності та справедливості, СК України містить винятки із загального правила, зокрема, у статті 62 цього Кодексу.
Окремим видом договірного регулювання сімейних відносин подружжя є шлюбний договір. У главі 10 СК України (статті 92-103) визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умов шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним.
Так, відповідно до частини першої статті 93 СК України шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обовязки.
У частинах четвертій, пятій статті 93 СК України містяться обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.
Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.
Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" якщо шлюбним договором змінено передбачений законом режим спільної сумісної власності, то при розгляді спору про поділ майна подружжя суду необхідно виходити з умов такого договору. При цьому слід мати на увазі, що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 СК України положення шлюбного договору, що ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушують його права та інтереси, на вимогу такої сторони за рішенням суду можуть бути визнані недійсними з підстав, установлених ЦК.
Стаття 228 ЦК України передбачає, що правочин вважається таким, що грубо порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина. Такий правочин є нікчемний.
Згідно ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, а відповідно до ст. 5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі. В свою чергу, шлюбний договір передбачає, що все спільно набутеподружжям майно під час шлюбу, вважається особистою приватною власністю чоловіка, що суперечить вказаній нормі.
Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України - є підставою недійсності правочину.
Головною метою укладення шлюбного договору було - уникнення відповідальності за своїми зобовязаннями. Подружжя не мало за мету створення правових наслідків шлюбним договором, тому керуючись ч.1 ст.234 Цивільного кодексу України це є підставою визнання шлюбного договору частково недійсним.
Згідно ч. 1 ст. 216 недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.
Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Згідно зі ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Оскільки шлюбний договір в оскарженій його частині суперечить положенням ЦК України, то його слід визнати недійсним у цій частині, з підстав, передбачених ст.203 ЦК України.
Шлюбний договір від 2 серпня 2008р. складено з порушенням норм чинного законодавства, а саме: ст., ст.1, 64 Конституції України ст., ст. 104 - 106 СК Укр. п.3, п.4 ст.93 СК України ч.4 ст. 61 СК України, ст., ст. 18, 60 СК України, п.1 ч.1 ст. 57 СК ч.1, ст., ст. 64, 156 ЖК України, ч. 2 ст. 65 СК України, ст. 578 ЦК України, ст.626 ЦК України, ст. 657 ЦК України, ст., ст. 1270, 1272 ЦК України,
Таким чином, порушено майже всі загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину згідно ч.1, ч.3 ст.203 ЦК України.
Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню частково.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3,10,11,60,214,215,224-226 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Пята Дніпропетровська державна нотаріальна контора, Орган опіки та піклування Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, про визнання шлюбного договору частково недійсним - задовольнити частково.
Шлюбний договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який посвідчений державним нотаріусом Пятої дніпропетровської нотаріальної контори ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за №3-3781 від 02.08.2008 року визнати частково недійсним, а саме з моменту вчинення наступні пункти шлюбного договору: п.31, п.37, п.38 абз. 4, п.40, п.41, п.42, п.45.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.
Відповідачем рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня отримання його копії, шляхом подачі заяви про його скасування до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська.
Позивачем рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська.
Суддя Т.Ю.Єлісєєва