Справа № 131/2100/15-ц Провадження № 22-ц/772/1155/2016Головуючий в суді першої інстанції Шелюховський М. В.
Категорія 27 Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Жданкіна В.В., Пащенко Л.В.,

при секретарі Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 09 лютого 2016 року,

встановила:

У листопаді 2015 року ПАБ КБ ««ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Зазначає, що відповідно до укладеного договору № б/н від 29.01.2008 року ОСОБА_2 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до п.3.2, п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Підписання вказаного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http//privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом відповідачки у заяві.

Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат.

Проте, відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, таким чином, зобов'язання за вказаним договором не виконала, а тому станом на 19.10.2015 року вона має заборгованість перед банком в сумі 29820,95 грн., яка складається з:

- 3000,00 грн. - заборгованість за кредитом;

- 19002,28 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 7818,67 грн. - заборгованість за пенею та комісією;

Також позивач вважає, що від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 4060,03 грн., яка була задоволена судовим наказом Іллінецького районного суду Вінницької області від 07.11.2008 року з відповідача на користь позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», різниця становить 25760,92 грн., а також штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг:

- 500,00 грн. - штраф (фіксована частина).

- 1288,05 грн. штраф (процентна складова).

Таким чином, оскільки взяті на себе зобов'язання за договором відповідач не виконала та від їх виконання ухиляється, тому позивач звернувся з даним позовом до суду та просив стягнути із відповідача на свою користь 27548,97 грн. заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 09 лютого 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 29.01.2008 року в сумі 27548 гривень 97 копійок, яка складається з наступного: 3000,00 грн. - заборгованість за кредитом; 19002,28 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 7818,67 грн. - заборгованість за пенею та комісією; від цієї суми заборгованості віднімається сума, у розмірі 4060,03 грн., яка була задоволена судовим наказом Іллінецького районного суду Вінницької області від 07.11.2008 року з Відповідача на користь позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», різниця становить 25760,92 грн., 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1288,05 грн. штраф (процентна складова).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1218 гривень 00 копійок судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник скаржника відповідача у справі ОСОБА_2 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу повністю підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» - Ткач Ю.А. апеляційну скаргу не визнав та заперечив проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін у справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду до зміни, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Проте, зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Так, зокрема задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції встановив та виходив з того, що між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір № б/н від 29.01.2008 року, за яким відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно розрахунку заборгованості по кредитному договору № б/н від 29.01.2008 року, станом на 19 жовтня 2015 року відповідач має заборгованість перед позивачем в сумі 29820,95 грн., яка складається з: 3000,00 грн. - заборгованість за кредитом; 19002,28 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 7818,67 грн. - заборгованість за пенею та комісією; Від цієї суми заборгованості віднімається сума, у розмірі 4060,03 грн., яка була задоволена судовим наказом Іллінецького районного суду Вінницької області від 07.11.2008 року з Відповідача на користь позивача ПАТ КБ «Приват Банк», різниця становить 25760,92 грн.; а також штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1288,05 грн. штраф (процентна складова).

Суд першої інстанції виходив також з того, що в правовідносинах, які склались між позивачем та відповідачем застосовується загальний строк позовної давності, і починається він 29.01.2008 року. Однак, позивач подав заяву про видачу судового наказу, тобто звернувся до суду, що в свою чергу, на підставі ст. 264 ЦК України, тягне за собою переривання перебігу позовної давності. Судовий наказ був винесений 07.11.2008 року, а тому саме з цієї дати необхідно рахувати початок перебігу строку позовної давності.

Суд першої інстанції вважає, що з розрахунку заборгованості вбачається те, що позов подано у межах строків позовної давності, оскільки останній платіж відповідач здійснила у 20 лютого 2015 року, а позовна заява була подана 05.11.2015 року.

Судом також взято до уваги те, що відповідачем 10 лютого 2015 року було погашено борг в сумі 2004,20 грн. за наданий кредит, тим самим дані дії свідчать про визнання нею свого боргу, оскільки після видачі судового наказу сума боргу в добровільному чи примусовому порядку стягнута не була. В своїх запереченнях відповідач не спростувала факт часткового погашення боргу, згідно розрахунку 11.05.2011 року в сумі 47,14 грн. та 10.02.2015 року в сумі 2004,20 грн.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції через неповно з'ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Так, частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, відповідно до укладеного договору № б/н від 29.01.2008 року (а.с.12) ОСОБА_2 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку № 2222 2209 2824 03, зі строком дії до 30.11.2009 р., що також підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на рік та суму залишку заборгованості за кредитом.

На підставі ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору ж умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи вбачається, що договір кредиту між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 від 29.01.2008 року складається з заяви позичальника разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, пам'яткою клієнта.

З огляду на положення п.3.1 Умов і правил надання банківських послуг частиною договору про надання банківських послуг є пам'ятка клієнта.

Також на підставі п.3.1 Умов і правил надання банківських послуг для надання послуг банк відкриває клієнту картковий рахунок, видає клієнту картку, їх вид і строк дії визначений у заяві і в пам'ятці клієнта.

Відповідно до п.3.2, п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Підписання вказаного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Відповідач ОСОБА_2 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http//privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом відповідачки у заяві.

Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат.

Однак, неналежне виконання відповідачем умов укладеного договору призвело до утворення заборгованості.

Згідно наданого банком до суду першої інстанції розрахунку загальна сума заборгованості відповідача ОСОБА_2 за кредитним договором б/н від 29.01.2008 року становить 27548 гривень 97 копійок, яка складається з наступного: 3000,00 грн. - заборгованість за кредитом; 19002,28 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 7818,67 грн. - заборгованість за пенею та комісією; від цієї суми заборгованості віднімається сума, у розмірі 4060,03 грн., яка була задоволена судовим наказом Іллінецького районного суду Вінницької області від 07.11.2008 року з Відповідача на користь позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», різниця становить 25760,92 грн., 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1288,05 грн. штраф (процентна складова), яку суд першої інстанції стягнув на користь позивача, провівши таким чином розрахунок заборгованості як в мотивувальній так і в резолютивній частинах свого рішення.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок як позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом положень ст.ст. 526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України, п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Пунктом 9.12 Умов і правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку не одна із сторін не попередить другу сторону про припинення дії договору, він автоматично поновлюється на такий же строк.

Відповідно до 5.3 Умов і правил надання банківських послуг строки та порядок погашення кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) за платіжними картками з встановленим мінімальним обов'язковим платежем зазначений в пам'ятці клієнта, яка є невідерною частиною договору. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами, і частина заборгованості по кредиту.

На підставі п.5.4 Умов і правил надання банківських послуг визначено строк погашення по кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) за платіжними картками без встановлення мінімального обов'язкового платежу, зокрема, строк погашення процентів за кредитом - щомісячно за попередній місяць, строк погашення кредиту - не пізніше останнього дня місяця, зазначеного на платіжній картці.

З огляду на зазначене сторони встановили як строк дії договору протягом 12 місяців з моменту підписання, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячними платежами.

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно із п.4.2 постанови Пленум Вищого господарського суду України №10 від 29 травня 2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, оренда плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Згідно до положень ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Відповідно до постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року № 6-126цс13 у порядку перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2013 року, п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою ч.11 ст.11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Крім того, у правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13 зазначено, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

Оскільки умовами договору між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір кредиту 29.01.2008 року передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами наведеного договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця, а процентів - кожного календарного місяця, наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» було подано до суду 5.11.2015 року, тобто протягом встановленого строку позовної давності.

За правилами, встановленими частинами 3 та 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно розрахунку заборгованості наданого представником позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду апеляційної інстанції станом на 19.10.2015 року заборгованість ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» складає: 19002,28 грн. - заборгованість по процентам за користуванням кредитом; 7818,67 грн. - заборгованість за комісією. Заборгованість ОСОБА_2 за період з 30.10.2012 року по 19.10.2015 року (тобто за 3 роки) становить: 7874,83 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом (19002,28 грн. - 11127,45 грн.); - 1776, 00 грн. - заборгованість за комісією ( 7874,83 грн. - 6043,00 )

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційного суду не погодився з уточненим розрахунком заборгованості, наданим представником позивача. При цьому, представник відповідача повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив рішення суду скасувати та в задоволенні позову відмовити повністю.

Колегія суддів враховує те, що позивачем були заявлені позовні вимоги про стягнення «пені та комісії в розмірі 7818,67 грн., проте, виходячи із тарифів та самого розрахунку заборгованості вбачається, що ця сума розрахована саме як заборгованість за комісією. В уточненому розрахунку заборгованості 1776, 00 грн. нараховано позивачем як комісія.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не звернуто належну увагу на нечитабельну брудну копію заяви ОСОБА_5 та здійсненими на ній написом « Виїмка. Пост. 16.04.08».

Так, як вбачається з наданих представником позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» суду апеляційної інстанції письмових доказів, дійсно підтверджується те, що на підставі постанови судді Іллінецького районного суду Вінницької області Марчук В.С. від 16.04.2008 року, у ВФ «ПриватБанк», що знаходиться за адресою м. Вінниця, вул. Соборна, 52, відбулася виїмка 16.04.2008 року оригіналів кредитних справ, оформлених на перераховані прізвища у тому числі і на ОСОБА_5. Таким чином встановлено, що оригінал заяви ОСОБА_5 про видачу кредитних коштів (оригінал кредитної справи) перебуває по даний час в УБОЗ УМВС України у Вінницькій області, який проводив зазначену виїмку. Будь-які інші дані щодо ходу даного розслідування суду не надано.

З приводу неправомірного на думку ОСОБА_2 факту зняття 10.02.2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» на погашення боргу перед банком з її рахунку як соціальної допомоги на дітей та аліменти на утримання дітей Іллінецьким РВ було проведено перевірку та встановлено те, що в даному випадку відсутні ознаки кримінального та адміністративного правопорушення.

З огляду на викладене, рішення суду відповідно до п. 1, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає зміні, а позовні вимоги задоволенню частково із стягненням з відповідача ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором б/н від 29.01.2008 року станом на 19.10.2015 року, яка складається з: 7874,83 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1776,00 - заборгованість за комісією, а також 1218,00 гривень судового збору, у зв'язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково.

Відповідачкою не спростовано належними та допустимими доказами вищеназваний розрахунок заборгованості за кредитним договором, а також не надано доказів щодо сплати нею суми заборгованості або існування заборгованості у меншому розмірі.

Жодних інших належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень щодо не підписання кредитного договору у розумінні ст. ст. 58-59 ЦПК України відповідачка та її представник ані до суду першої інстанції, ані до апеляційного суду не надали.

Посилання апелянта на те, що позивачем не доведений факт укладення між нею та відповідачем кредитного договору та наявності заборгованості за даним кредитним договором, колегія суддів вважає неприйнятними.

Інших доводів, які б були правовою підставою для прийняття рішення щодо повного задоволення апеляційної скарги та відмови в задоволенні позовних вимог, апеляційна скарга не містить.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 303, 307, 309, 314, 316, 319, 324, 360-7 України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 09 лютого 2016 року змінити.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, жительки АДРЕСА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 29.01.2008 року станом на 19.10.2015 року, яка складається з: 7874,83 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1776,00 - заборгованість за комісією.

Стягнути з ОСОБА_2, на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 1218,00 гривень судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ В.В. Жданкін

/підпис/ Л.В. Пащенко

Згідно з оригіналом: