Категорія 54Доповідач Оніщук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Оніщука В.В.

суддів: Чуприни В.О., Чорного В.І.,

при секретарі: Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11.02.2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до КП Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року позивач звернувся в суд з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 18.09.2012 року він працював в комунальному підприємстві Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» на посаді начальника управління безпеки, з якої наказом КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» за № 332 - к від 03.08.2015 року його було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України, про що свідчить запис в трудовій книжці. Вважає дане звільнення незаконним та таким, що суперечить вимогам чинного законодавства з наступних підстав: при звільненні з роботи було порушено норми статтей 40, 42 КЗпП України, оскільки при звільненні за п. 1 ст. 40 КЗпП діють переваги на залишення на роботі, що встановлені ст. 42 КЗпП. До кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, і працівники, які не мають таких переваг, а тому підлягають звільненню, входять всі працівники, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві, а не тільки ті, хто працює в структурному підрозділі, в якому виконував роботу чи обіймав посаду працівник, який підлягає звільненню. При вивільненні працівникові повинна бути запропонована робота за відповідною професією (спеціальністю) і тільки при відсутності такої роботи - інша робота, що є на підприємстві, в установі, організації. Однак, з моменту попередження позивача про наступне звільнення і станом на день звільнення 03.08.2015 року йому не було запропоновано роботи на підприємстві, на яку він міг би погодитись, хоча з 02.07.2015 року уже діяв новий штатний розпис. Безліч працівників підприємства були залишені на роботі та переведені на аналогічні посади, при цьому роботодавцем не враховувались, а ні стаж роботи за спеціальністю, а ні продуктивність праці, а ні інші критерії, передбачені ст. 42 КЗпП України. Зокрема не враховано, що позивач має великий досвід роботи в галузі безпеки, значний безперервний стаж роботи на підприємстві, вищу освіту відповідного напрямку, досвід роботи за різними посадами, в тому числі на керівних посадах. Зазначив, що роботодавцем при звільненні були грубо порушені норми ст.ст. 21, 22, 32, 47, 116 КЗпП України, оскільки відповідно до ст.ст. 21, 22 Закону роботодавець не може в одностороньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективним договором. Оскільки при зміні систем та розмірів оплати праці у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, введення нових або змінні діючих умов оплати праці у бік погіршення, роботодавець повинен повідомити про це працівника не пізніше, ніж за два місяці до їх запровадження, однак всупереч вищезазначеним законодавчим актам та умовам колективного договору, роботодавцем в односторонньому порядку, без згоди позивача, безпідставно припинено нарахування та виплата премій, передбачених умовами Колективного договору, а тому з урахуванням збільшених позовних вимог просив визнати незаконним наказ №332-к від 03.08.2015 року, поновити його на роботі на посаді начальника служби безпеки КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» з 03.08.2015 року, стягнути з комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» 125 421,59 грн. з яких: 48 425,84 грн. - недовиплачена заробітна плата (премії, відпускні); 1 233,75 грн. - недовиплачена вихідна допомога; 25 332,47 грн. - компенсаційні за час затримки розрахунку; 50 429,53 грн. - середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також стягнути моральну шкоду в розмірі 100 000 грн..

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11.02.2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені в ній обставини.

Представник КП Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вказавши на її безпідставність і законність та обґрунтованість рішення суду.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вимогами ст. 308 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що при звільненні позивача з роботи норми чинного законодавства не були порушені, оскільки займана ним посада скорочена, управління в якому він працював ліквідовано, тому у відповідача не було підстав для з'ясування наявності у позивача переважного права на залишення на роботі, крім того на підприємстві не існує управління безпеки та відсутня посада начальника управляння безпеки, від інших посад, які були запропоновані позивачу, останній відмовився і при звільненні, розрахунок з ним проведено в повному обсязі.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 18.09.2012 року ОСОБА_2 працював в комунальному підприємстві Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» на посаді начальника управління безпеки.

Наказом №332-к від 03.08.2015 року ОСОБА_2 звільнено з займаної посади у зв'язку з скороченням штату працівників відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Наказом №150-к від 05.05.2015 року працівників КП Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» попереджено про майбутнє звільнення із займаних посад за п. 1 ст. 40 КЗпП України, зокрема і позивача, про свідчить його підпис у додатку №6 до наказу №150-к від 05.05.2015 року.

Крім того, 08.05.2015 року ОСОБА_2 був попереджений про наступне звільнення у зв'язку зі змінами в штатному розпису, на підставі наказу №130 від 28.04.2015 року, згідно якого посада начальника управління безпеки буде скорочена.

Відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Наказом №217 від 01.07.2015 року в зв'язку зі змінами в організації виробництва та структурі підприємства, з метою раціонального використання праці працівників, удосконаленням організації праці та переглядом функціональних обов'язків затверджено нову організаційну структуру підприємства і з 02.07.2015 року введено в дію новий штатний розпис.

Даним штатним розписом передбачено виведення із структури підприємства управління безпеки, в тому числі і скорочення посади позивача.

Відповідно ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до актів від 30.06.2015 року №12 та від 03.08.2015 року № б/н ОСОБА_2 офіційно запропонували вакансії, що є вільними по підприємству, від яких останній відмовився, що посвідчено його особистим підписом та підписами членів комісії.

Проте, із акта від 03.08.2015 року №12 видно, що ОСОБА_2 погодився лише на посаду заступника генерального директора.

Протоколом №15 засідання профспілкового комітету КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» від 30.06.2015 року встановлено, що на засіданні профкому розглянуто подання в.о. генерального директора підприємства від 12.06.2015 року про попередню згоду на розірвання трудового договору з працівниками підприємства, які є членами профспілки і профком надав згоду на звільнення працівників підприємства, в тому числі і ОСОБА_2, за скороченням штату відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Матеріалами справи підтверджено, що перед затвердженням нового штатного розпису по підприємству проведена значна робота по визначенню посад, які підлягають скороченню, попереджено працівників. Так, відповідно до інформаційної довідки № 03/1789 від 19.10.2015 року в період проведення заходів по скороченню штату працівників на підприємстві звільнено 120 працівників, ліквідовано ряд підрозділів, в тому числі управління безпеки, в якому працював ОСОБА_2.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що проведення змін в організації виробництва та структурі підприємства, порядок попередження про звільнення та згода профкому стосовно ОСОБА_2 були проведені у повній відповідності до вимог діючого трудового законодавства, а тому видаючи наказ №332-к від 03.08.2015 року керівником підприємства вимоги закону були дотримані.

Крім того, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні вимоги щодо стягнення недовиплаченої премії, вихідної допомоги та компенсації за час затримки розрахунку, виходив з того, що виплата премії регламентується додатком №12 до Колективного договору - Положенням про преміювання працівників КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» за основні результати господарської діяльності.

Пунктом 1.4 Положення визначено, що величина премії за основні результати господарської діяльності, при виконанні показників та умов преміювання, встановлюється в розмірах згідно з додатком № 1.

Так, відповідно до вказаного додатку №1 Переліку показників для виплати премії за основні результати господарської діяльності - показників для виплати премії співробітникам управління безпеки немає.

Таким чином, в колективному договорі, зокрема в положенні про преміювання, не передбачено виплату премії за роботу працівникам управління безпеки і відповідно виплата премії не була передбачена і позивачу.

На підставі наведеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо безпідставності заявленого позову, при цьому було враховано, що займана позивачем посада є скорочена, від запропонованих посад останній відмовився і підприємство не могло запропонувати всіх наявних вакантних посад, які б відповідали його кваліфікаційному рівню.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що позивачу не було запропоновано роботу за відповідною професією, спеціальністю чи кваліфікацією не заслуговують на увагу, оскільки в результаті змін в організації виробництва та структурі підприємства посад з аналогічними функціональними обов'язками на підприємстві немає.

Щодо посилань позивача про можливість зайняття ним посади заступника генерального директора, то останні є безпідставними, оскільки за кваліфікаційними та іншими вимогами позивач не може претендувати на зайняття вказаної посади, тому як не відповідає вимогам щодо наявності обов'язкової повної вищої технічної освіти у галузі теплоенергетики та стажу роботи на керівній посаді не менше п'яти років.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи про стягнення недовиплаченої премії, вихідної допомоги і компенсаційних виплат за час затримки розрахунку та інші викладені в апеляційній скарзі доводи, оскільки вказані доводи спростовуються наявним в матеріалах справи доказами, які були досліджені судом першої інстанції і їм було надано відповідну правову оцінку.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тобто ухвалене рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11.02.2016 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ В.О. Чуприна

/підпис/ В.І. Чорний

Згідно з оригіналом: