Справа № 367/7797/15-ц Головуючий у І інстанції Оладько С. І.
Провадження № 22-ц/780/758/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 58 16.02.2016
УХВАЛА

Іменем України

16 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді: Гуля В.В.,

суддів: Іванової І.В., Касьяненко Л.І.,

при секретарі: Яруну Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 09 листопада 2015 року у справі за поданням державного виконавця відділу державної виконавчої служби Ірпінського міського управління юстиції ОСОБА_3 про тимчасове обмеження боржника фізичної особи у праві виїзду за межі України, -

в с т а н о в и л а:

Держвиконавець відділу державної виконавчої служби Ірпінського міського управління юстиції Київської області звернувся із поданням, посилаючись а те, що у нього перебувають виконавчі провадження з примусового виконання: виконавчого листа від 29.04.2015 року № 911/1114/15 та від 13.07.2015 року № 911/1115/15, що видані Господарським судом Київської області про стягнення з Державного підприємства Центр капітального будівництва на користь ТОВ Будівельно-проектна фірма України грошових коштів, в яколму просив тимчасово обмежити Директора боржника у праві виїзду за межі України шляхом заборони перетинати державний кордон України, оскільки він умисно ухиляється від виконання рішень.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 09.11.2015 року подання задоволено.

Встановлено тимчасове обмеження громадянину України Директору Державного підприємства «Центр капітального будівництва» - ОСОБА_2, у праві виїзду за межі України шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання своїх зобовязань, покладених на нього рішеннями Господарського суду Київської області від 06.04.2015 року у справі № 911/1114/15, та від 09.06.2015 року у справі № 911/1115/15, про стягнення із Державного підприємства «Центр капітального будівництва» на користь ТОВ «Будівельно-проектна фірма Україна» борг всього у сумі - 1 728 094,19 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати в звязку з порушенням норм матеріального та процесуального права і відмовити в задоволенні подання.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи подання, суд виходив з того, що боржник ДП «Центр капітального будівництва» обізнаний про свої обовязки та про наявність виконавчого провадження, не вчинив жодних дій, спрямованих на виконання (повне або часткове) рішення, а навпаки вчиняються дії, що ускладнюють та унеможливлюють його виконання.

Крім того, в ухвалі зазначено, що державним виконавцем вжито усіх заходів примусового виконання рішення, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», однак, у звязку зі свідомим невиконанням боржником своїх обовязків, які він має змогу виконати, та зобовязань, покладених на нього рішенням, останнє досі залишається невиконаним.

Проте з такими висновками погодитися не можна, зважаючи на наступне.

Так, за змістом пункту 18 ч. З ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника- фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобовязань за рішенням.

Отже, з огляду на зміст п. 18 ч. З ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», а також на розяснення ВС України, надані у листі від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України», а також у відповідності до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, державний виконавець, при зверненні до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника повинен довести із посиланням на належні та допустимі докази: наявність зобовязань боржника у виконавчому провадження; наявність у боржника реальної можливості виконати зобовязання у виконавчому провадженні; наявність обставин, що свідчать про ухилення боржника від виконання зобовязань (не саме по собі добровільне невиконання); наявність умислу у боржника ухилитись від виконання зобовязань, в тому числі шляхом виїзду за кордон.

За таких обставин, судом було неправильно застосовано норми права. Так, в мотивувальній частині ухвали як на підставу для задоволення подання, суд вказав, що, оскільки ОСОБА_2 добровільно рішення не виконує, борг всього складає 1 728 094, 19 грн., тому суд вважає подання цілком обґрунтованим і визнає задовольнити його в повному обсязі.

Водночас, про ухилення боржника від виконання покладених на нього обовязків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання обовязків, передбачених частиною 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема: утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати у строк, установлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасно зявлятися за викликом державного виконавця; письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Як вбачається з матеріалів, державний виконавець як на підставу для висновку про порушення вимог ч. 6 ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» та, відповідно, невиконання боржником своїх обовязків, посилається на те, що боржником відкрито новий рахунок у банку після накладення арешту на кошти на рахунках боржника.

Разом з тим, постанова про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні № 47738190 була винесена державним виконавцем 19.06.2015 року, а на адресу ДП «Центр капітального будівництва» надійшла лише 26.06.2015 року.

При цьому, розрахунковий рахунок у банку ПАТ «ОСОБА_4 ДНІПРО» був відкритий 23.06.2015 року, коли боржник ще не знав про наявність постанови про арешт коштів та, відповідно, про наявність заборони відкривати нові рахунки.

Також, обставини про ігнорування боржником запитів державного виконавця щодо наявності транспортних засобів, оголошених у розшук, належними та допустимими доказами не підтверджені.

Так, на адресу ДП «Центр капітального будівництва» жодних запитів державного виконавця із проханням надати відповідну інформацію не надходило.

Крім того, у боржника відсутня реальна можливість виконати судові рішення.

Згідно частини 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на примусову реалізацію майна», не може бути примусово реалізовано майно державних підприємств, частка держави у статутному капіталі яких становить не менше 25 %. Водночас, згідно інформації з ЄДР, статутний фонд ДП «Центр капітального будівництва» складається розмірі 7 00 500 грн., 100 % якого належить державі. З огляду на викладене, та на відсутність руху коштів на рахунках підприємства, у боржника та його директора відсутня реальна можливість виконати зобовязання, покладені на нього судовими рішеннями.

Крім того, 28.10.2015 року ОСОБА_2 подано заяву про звільнення з роботи за станом здоровя з 5 листопада 2015 року.

Листом ДФС України від 06.11.2015 року № 23781/6/99-99-04-02-02-16 його повідомлено, що питання про його звільнення відкладено до проведення внутрішнього аудиту.

Також, з 26.11.2015 року ОСОБА_2 звільнений з посади тимчасово виконуючого обовязки директора ДП «Центр капітального будівництва» з переведенням на посаду першого заступника директора. Тимчасово виконуючим обовязки директора підприємства з цього часу призначено ОСОБА_5

За таких обставин, ОСОБА_2 не являється керівником підприємства- боржника.

Крім того, виконавчі листи знаходяться на виконанні, що не позбавляє державного виконавця можливості вжити заходів реагування, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

Так, статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачений обовязок державного виконавця вживати заходів примусового виконання рішень неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 32 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувану певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

У відповідності до статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

Згідно частини 8 цієї статті, державний виконавець проводить перевірку майнового стану боржника не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання. У подальшому така перевірка проводиться державним виконавцем кожні два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, кожні три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України вирішення питання про тимчасове обмеження конституційного права за поданням державного виконавця є виправданим лише у випадку, коли державним виконавцем буде доведено з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

Відповідно до положень ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

За таких обставин, коли держвиконавець не довів про наявність умислу керівника підприємства у невиконанні рішення суду, задоволення такого подання є передчасним.

Керуючись ст. ст. 312, 314, 315 України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 09 листопада 2015 рокускасувати.

У задоволенні подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Ірпінського міського управління юстиції ОСОБА_3 про тимчасове обмеження боржника фізичної особи у праві виїзду за межі України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді