Справа № 370/2473/15-ц Головуючий у І інстанції Косенко А. В.
Провадження № 22-ц/780/748/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 19 18.02.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

18 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Макарівського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно,-

встановила:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до Макарівського районного суду Київської області із зазначеним позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_2, в якому посилалася на те, що 13 травня 2014 року померла ОСОБА_6, після смерті якої відкрилася спадщина за законом на ? частину житлового будинку, що належала померлій на праві сумісної власності, та ? частину земельної ділянки, на якій розташований будинок, за адресою Київська область, Макарівський район, с. Нові Опачичі, вул. Луцька, буд. 22.

Зазначений житловий будинок був придбаний ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 13.02.2007 року за час спільного проживання ним з його дружиною ОСОБА_6, яка є рідною матірю позивачки.

Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_6 є діти останньої, позивачка та відповідачка ОСОБА_2, а також ОСОБА_4, чоловік померлої.

Позивачка у встановлений законом строк прийняла спадщину після померлої 13 травня 2014 року ОСОБА_6, однак їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки вищезазначене домоволодіння та земельну ділянку відповідач ОСОБА_4 відчужив за договорами купівлі-продажу від 27.12.2014 року відповідачці ОСОБА_2

У звязку з цим позивачка не може оформити право на спадщину, оскільки вищезазначене домоволодіння та земельна ділянка незаконно перебувають у власності відповідачки ОСОБА_2

Просила визнати за нею право власності на 1/6 частину домоволодіння за адресою Київська область, Макарівський район, с. Нові Опачичі, вул. Луцька, буд. 22 та 1/6 частину земельної ділянки, на якій розміщене це домоволодіння, та визнати недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку № 2238 та земельної ділянки № 2242 від 27.12.2014 року. Позов заявила з підстав, передбачених ст. ст. 215, 216, 392, 1225, 1261, 1267, 1269, 1270 ЦК України.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 рокупозовні вимоги задоволено частково, визнано недійсним договір купівлі продажу (житлового будинку) № 2238 від 27.12.2014 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу (земельної ділянки) № 2242 від 27.12.2014 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилається на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, яке полягає в тому, що суд не взяв до уваги те, що ОСОБА_6 ще при житті розпорядилась своїм майном між позивачкою та відповідачкою на власний розсуд, оскільки належну їй трикімнатну квартиру по вул. А. Ахматової в м. Києві подарувала позивачці, а іншу належну їй однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 заповіла їй.

Крім того, суд не взяв до уваги те, що спірний житловий будинок відповідач ОСОБА_4, будучи в шлюбі з ОСОБА_6, придбав за кошти, які належали йому особисто від продажу належної йому на праві власності квартири, тому є його особистою власністю і не може бути обєктом спільної сумісної власності подружжя та не входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_6

Відповідачка вважає, що відповідач ОСОБА_4 розпорядився належним йому на праві особистої власності майном на свій розсуд, відчуживши його їй за договорами купівлі-продажу від 27.12.2014 року. Тому відсутні підстави для визнання зазначених договорів купівлі-продажу недійсними. Враховуючи викладене, вважає, що у позивачки відсутнє право за зверненням до суду за захистом, оскільки відсутнє порушення її права, як таке.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам не відповідає, оскільки суд належним чином не встановив характер правовідносин сторін, зміст позовних вимог та правові норми, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.

Так, задовольняючи частково позов, суд обґрунтовував свої висновки тим, що вимоги позивача про визнання недійсними договорів купівлі-продажу № 2238 та № 2242 від 27.12.2014 року, що укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, підлягають задоволенню.

Однак, з такими висновками суду повністю погодитись неможливо, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 316 ЦПК України рішення апеляційного суду складається з мотивувальної частини із зазначенням: мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції та не оспорених обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Встановлено, що 21.09.2001 року відповідач ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_6, яка померла 13 травня 2014 року, після смерті якої відкрилася спадщина за заповітом, складеним нею 24 жовтня 2000 року, згідно якого ОСОБА_6 заповідала належну їй квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_2, ОСОБА_2 та ОСОБА_7

Встановлено, що 19 листопада 2014 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на зазначену квартиру. Зазначені обставини підтверджуються копією спадкової справи № 669/2014 до майна померлої 13 травня 2014 року ОСОБА_6

Як убачається з даної спадкової справи, позивачка ОСОБА_3 08 липня 2014 року подала заяву до Першої Київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_6

Згідно постанови державного нотаріуса Першої Київської державної нотаріальної контори від 1 вересня 2015 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину житлового будинку № 22 по вул. Луцькій в с. Нові Опачичі Макарівського району Київської області у звязку з ненаданням правовстановлюючого документа, який засвідчує право власності спадкодавця ОСОБА_6, яка померла 13 травня 2014 року.

Як убачається з позовної заяви, позивачка посилається на те, що, оскільки спірний житловий будинок придбаний відповідачем ОСОБА_4 та померлою ОСОБА_6 за час їхнього шлюбу, то на ? частину зазначеного спірного житлового будинку, що належала померлій на праві сумісної власності, відкрилася спадщина за законом і вона має право на 1/6 частину цього будинку. Також має право на ? частину земельної ділянки, на якій розташований будинок, за правилами ст. 1225 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_4 під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції пояснив, що спірний житловий будинок він придбав за час шлюбу з ОСОБА_6, але за його особисті кошти, виручені від продажу квартири, що належала йому на праві власності. А на спірну земельну ділянку він набув права власності в порядку безоплатної приватизації відповідно до чинного земельного законодавства, що пітверджується відповідними доказами.

Тому зазначеним спірним нерухомим майном розпорядився у грудні 2014 року на свій власний розсуд.

Встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 25 жовтня 2006 року ОСОБА_4 продав належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_3 за 303000 грн. (а. с. 45).

Встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 13 лютого 2007 року ОСОБА_4 купив житловий будинок № 22 по вул. Луцькій в с. Нові Опачичі Макарівського району Київської області за 73000 грн. (а. с. 8-10).

Згідно договору купівлі-продажу від 27 грудня 2014 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_2 належний йому на праві власності житловий будинок № 22 по вул. Луцькій в с. Нові Опачичі Макарівського району Київської області за 76797,00 грн. (а. с. 8-10).

Згідно договору купівлі-продажу від 27 грудня 2014 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_2 належну йому на праві власності земельну ділянку площею 0,1374 га, що розташована за адресою Київська область, Макарівський район, с. Нові Опачичі, вул. Луцька, 22.

Як убачається з даного договору купівлі-продажу, відчужувана земельна ділянка належить ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 102639 від 14 жовтня 2011 року, виданого на підставі рішення Опачицької сільської ради від 30 березня 2010 року Макарівського району Київської області.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що відповідачі надали суду належні та допустимі докази на підтвердження того, що спірний житловий будинок хоча й придбаний у період шлюбу відповідача ОСОБА_4 та померлої ОСОБА_6, але придбаний ОСОБА_4 за його особисті кошти, виручені від продажу квартири, що належала йому на праві власності.

Отже, оскільки спірний житловий будинок хоча й придбаний у період шлюбу, але придбаний відповідачем за його особисті кошти, виручені від продажу квартири, що належала йому на праві власності, то він не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю відповідача, за особисті кошти якого він придбаний.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 3 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, згідно якої належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 зазначеного Кодексу вважається застосованою правильно.

Крім того, згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачка в порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надала суду доказів на підтвердження позовних вимог, оскільки сам по собі факт придбання спірного житлового будинку в період шлюбу її померлої матері ОСОБА_6 та відповідача ОСОБА_4 не є безумовною підставою для віднесення цього будинку до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно розяснень п. п. 11, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення в цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК) .

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на статті 10, 11, 60, 212 та 214 й інші норми процесуального права, керуючись якими суд установив обставини справи, права та обов'язки сторін. У разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини, які згідно із Законом України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права та підлягають застосуванню в даній справі.

У необхідних випадках суд зазначає про урахування: рішення Конституційного Суду України про офіційне тлумачення Конституції та законів України, які підлягають застосуванню в даній справі та при вирішенні питання про відповідність Основному Закону України нормативно-правових актів, перелічених у пункті 1 частини першої статті 150 Конституції України, якими сторони доводять свої вимоги чи заперечення; постанов Пленуму Верховного Суду України, прийнятих відповідно до статті 125 Конституції України і статті 55 Закону України від 7 лютого 2002 року N 3018-III "Про судоустрій України", з питання застосування норм процесуального та матеріального права, які підлягають застосуванню в даній справі.

Суд першої інстанції, визнаючи недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, укладені 27 грудня 2014 року між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_2, не звернув уваги на те, що ці позовні вимоги є похідними від позовних вимог про визнання права власності на 1/6 частину спірного нерухомого майна в порядку спадкування за законом.

Однак, мотивувальна частина оскаржуваного рішення всупереч вимогам ст. ст. 214-215 ЦПК України не містить даних про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, в цій частині позовних вимог, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Крім того, суд не встановив, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивачки, а якщо були, то не вказав, чи є залучені у справі відповідачі відповідальними за це.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, не встановивши чи порушене відповідачами право позивачки на спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_6 та на яке майно відкрилася спадщина за законом після її смерті, дійшов безпідставного висновку про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, укладених 27 грудня 2014 року між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Крім того, визнаючи недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки № 2242 від 27.12.2014 року, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідач ОСОБА_4 набув право на дану земельну ділянку в порядку безоплатної приватизації, та всупереч вимогам ст. ст. 213-215 ЦПК України не навів у рішенні мотивів, з яких дійшов висновку про задоволення позову в цій частині.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідачами не порушене право позивачки на спадкування за законом після смерті її матері на спірний житловий будинок та земельну ділянку і такі доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та заслуговують на увагу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення норм матеріального і процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія судів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року скасувати і ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Макарівського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді