Справа № 442/6962/15 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/783/1487/16 Доповідач в 2-й інстанції: Федоришин А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2016 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - Федоришина А.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Тропак О.В.

секретаря: Іванової О.О.,

за участю: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за проведений ремонт-

в с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення оскаржив ОСОБА_2, просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. Зокрема посилається на те, що між ним та відповідачкою був укладений договір підряду, оскільки остання передала йому 200 грн. авансу за певний об'єм роботи, які ним були виконані. Однак відповідач всупереч вимогам ст. 873 ЦК України не оплатила позивачу повну вартість за виконану ним роботу. Щодо пропуску строку звернення до суду, то вважає, що ним не пропущено строк, оскільки він неодноразово звертався до відповідачки з питанням оплати коштів за проведені ремонті роботи, так як хотів вирішити спір мирним шляхом, а тому коли дізнався про остаточну відмову від виконання зобов'язання, а саме у травні 2015 р., то 21.10.2015 р. звернувся до суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_2 на підтримання скарги, перевіривши матеріали справи, межі і доводи скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на викладені мотиви.

Судом встановлено, що влітку 2009 року ОСОБА_3 уклала із ОСОБА_2. усний договір на виконання ремонтних робіт будинку та сараю, а також ними була узгоджена оплата за виконані роботи, яка складала 3200 грн. На виконання договору ОСОБА_3 сплатила аванс у розмірі 200 грн. Після виконаних позивачем ремонтних робіт відповідачка решту суми коштів не сплатила останньому, що й зазначено у висновку і поясненнях, наданих ОСОБА_2 у правоохоронні органи.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст.. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або письмово. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із ч. 1 ст. 837 цього Кодексу за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплата та виконану роботу.

Як випливає із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3. був укладений договір підряду, на підставі якого ОСОБА_2 зобов'язався провести відповідні ремонті роботи, а ОСОБА_3 зобов'язалася оплатити виконану роботу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за безпідставністю та у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Однак висновок суду в частині відмови у задоволенні позову за безпідставністю не ґрунтується на нормах матеріального права.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов»язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов»язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦК України особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані.

Частиною 2 ст. 509 цього Кодексу передбачено, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як випливає із матеріалів справи, і це не заперечується сторонами між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 виникли договірні відносини щодо проведення ремонтних робіт, вартість яких становила 3200 грн. На підтвердження договору ОСОБА_3 внесла ОСОБА_2 аванс в сумі 200 грн.

Хоч і не визначено сторонами письмово вартість робіт, проте його розмір в сумі 3200 грн. підтверджується об'єктом виконаних робіт, а також випливає із показань свідка ОСОБА_4 Ці обставини підтверджені матеріалами справи.

Так як замовник ОСОБА_3 не виконала взяті на себе зобов'язання щодо оплати проведених ОСОБА_2 ремонтних робіт та не оплатила остаточно 3000 грн. за виконану роботу, то цей факт є підставою для стягнення цих коштів.

Разом із тим, з матеріалів справи убачається та встановлено судом, що договірні правовідносини виникли між сторонами влітку 2009 р. і влітку 2009 р. позивач закінчив ремонтні роботи, ОСОБА_3 не провела повний розрахунок, а отже з того часу почався перебіг позовної давності.

Відповідно до ст.. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила..

За змістом ст. 254 цього Кодексу позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

З матеріалів справи випливає, що позивач звернувся із позовом до суду 21.10.2015 р., тобто через три роки після спливу позовної давності. При цьому позивач не просив поновити позовну давність.

Твердження апелянта про те, що ним не пропущено строк, оскільки він неодноразово звертався до відповідачки так як хотів вирішити спір мирним шляхом, а коли у травні 2015 року дізнався про остаточну відмову від виконання зобов'язання, то 21.10.2015 р. звернувся до суду, не є поважними причинами, оскільки про порушення відповідачкою його прав, позивач дізнався влітку 2009 р. і об'єктивних перешкод для подачі позову у строк не було.

Так як ОСОБА_2 пропустив позовну давність і не просив таку поновити, то є усі підстави для відмови у позові.

Оскільки позивач правомірно звернувся із позовом до суду за захистом свого порушеного права, однак звернувся до суду після спливу позовної давності і не просив такий поновити, то колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позову за безпідставністю слід скасувати, а в частині пропуску позовної давності - залишити без змін

Керуючись п.п 3, 4 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 309, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 за безпідставністю скасувати.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді: