Ухвала

іменем україни

24 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Володимир-Волинської міської ради Волинської області про визнання права власності на самочинно збудовані об'єкти нерухомого майна за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20 серпня 2007 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 1 липня 2015 року,

встановила:

У серпні 2007 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він є власником земельної ділянки, яка знаходиться по АДРЕСА_1. На даній земельній ділянці ним самочинно було збудовано адміністративне приміщення загальною площею 165,7 кв. м, виробничо-складські приміщення загальною площею 1 998,6 кв. м, магазин промислових товарів загальною площею 328,1 кв. м, прохідну загальною площею 5,3 кв. м, два навіси загальною площею відповідно 73,2 кв. м та 65,9 кв. м, пилораму загальною площею 63,9 кв. м та вбиральню загальною площею, 2 кв. м.

Оскільки право власності позивач не може оформити, так як це самочинно збудовані об'єкти, тому просив визнати за собою право власності на самочинно збудовані об'єкти нерухомого майна.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20 серпня 2007 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 1 липня 2015 року, позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на адміністративне приміщення, загальною площею 165,7 кв. м; виробничо-складські приміщення, загальною площею 1 998,6 кв. м; магазин промислових товарів, загальною площею 328,1 кв. м; прохідну загальною площею

5,3 кв. м; два навіси загальною площею відповідно 73,2 кв. м та 65,9 кв. м; пилораму загальною площею 63,9 кв. м; вбиральню загальною площею

1,2 кв. м, що були самочинно збудовані на власній земельній ділянці по АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що самочинно збудовані позивачем на власній земельній ділянці об'єкти нерухомого майна не порушують права третіх осіб, відповідають державним будівельним, санітарним, протипожежним нормам та місцевим правилам забудови.

Проте повністю з такими висновками погодитися не можна виходячи з наступного.

Установлено, що на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 серпня 2003 року ОСОБА_3 належить земельна ділянка загальною площею 5 647 кв. м, для ведення виробничої діяльності, яка знаходиться по АДРЕСА_1.

Без виготовлення відповідної проектної документації та оформлення відповідних дозволів ОСОБА_3 було збудовано адміністративне приміщення загальною площею 165,7 кв. м, виробничо-складські приміщення, загальною площею 1 998,6 кв. м; магазин промислових товарів, загальною площею 328,1 кв. м; прохідну загальною площею 5,3 кв. м; два навіси загальною площею відповідно 73,2 кв. м та 65,9 кв. м; пилораму загальною площею 63,9 кв. м; вбиральню загальною площею

1,2 кв. м.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_4 зазначала, що з

9 вересня 1984 року по 23 липня 2002 року з ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу з ОСОБА_3 вони придбали у власність нерухоме майно - комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташований по АДРЕСА_1. На підставі договору купівлі-продажу від 28 серпня 2003 року ОСОБА_3 став власником земельної ділянки площею 5 647 кв. м, розташованої за вказаною адресою, що підтверджено копією державного акта на право власності на земельну ділянку. Придбаний під час шлюбу торговельний комплекс було реконструйовано під спірні об'єкти нерухомого майна, право власності на які визнано за позивачем оскаржуваним рішенням, а тому зазначене судове рішення стосується її прав та інтересів.

Оскільки предметом спору є визнання права на самочинне будівництво, а ОСОБА_4 вважає, що має право на частину майна, придбаного за час спільного проживання, про що докази не надавала, висновок апеляційного суду про те, що її права, як одного з подружжя, оскаржуваним рішенням не порушуються, є передчасним.

Правовідносини сторін урегульовані ст. 376 ЦК України.

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч. 1 ст. 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Аналіз норм ч. 3 ст. 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення ч. 1 ст. 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості.

Задовольняючи позов, суд вважав доведеним, що при будівництві вищезазначених об'єктів було дотримано архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших норм і правил.

Як на підтвердження наведено висновку посилався на комплексний висновок відповідності об'єкта архітектури законодавству України, державним будівельним, санітарним, протипожежним нормам та місцевим правилам забудови № 114 від 13 червня 2007 року, затвердженого 12 липня 2007 року першим заступником міського голови, з якого вбачається, що комісія в складі директора КП «Володимир-Волинський містопроект», головного спеціаліста з охорони навколишнього середовища, начальника міського відділу земельних ресурсів, головного державного санітарного лікаря та начальника відділення з питань НПД Володимир-Волинського РВ УМНС встановила, що при самочинному будівництві вказаних нежитлових приміщень ОСОБА_3 не вчинено порушень закону, норм та правил, суспільних інтересів і прав інших осіб (а. с. 6-10).

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Погоджуючись з рішенням місцевого суду про визнання за позивачем право власності на самочинно збудовані об'єкти нерухомості, апеляційний суд у порушення вимог ст. 213, 303, ЦПК України не з'ясував, у який спосіб і ким повинно здійснюватися узаконення таких об'єктів нерухомості, що призвело до передчасного постановлення ухвали про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення.

Проте суд належним чином не перевірив, чи було порушене у суді питання предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право.

При зверненні до суду, позивач не зазначив, у чому саме полягає неможливість визнання права власності в установленому законом порядку державними органами.

Визнання Володимир-Волинською міською радою позову не може бути підставою для задоволення позову.

Викладене свідчить, що при вирішені спору апеляційним судом неповно встановлено фактичні обставин справи, не дано юридичної оцінки наданим сторонам доказами, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування постановлено апеляційним судом ухвали з направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Волинської області від 1 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.М. Колодійчук

Судді:В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська