Справа № 466/3856/08 Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І.
Провадження № 22-ц/783/5456/16 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і Левика Я.А.,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю позивача ОСОБА_3;

апелянта ОСОБА_4 і її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 23 липня 2008 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням задоволено позов ОСОБА_3 до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи - Управління земельних ресурсів м. Львова і ОСОБА_6, та визнано за ОСОБА_3, проживаючим за адресою - АДРЕСА_1, право власності на житловий будинок в цілому, загальною площею 188,4 кв.м., який позначений в технічному паспорті під літерою „А-1", гараж під літерою „Г" та сарай під літерою „В", які розташовані на АДРЕСА_1 (а.с. 53-54).

Дане рішення оскаржила ОСОБА_4, яка участі у справі не брала.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Звертає увагу на те, що будинок № 21-б (у якому проживає позивач ОСОБА_3) та будинок АДРЕСА_2 знаходяться навпроти один одного, мають у спільному користуванні загальне подвір'я і загальний заїзд та стверджує, що в результаті проведеного позивачем будівництва „заїзд відсутній, ширина зменшина, подвір'я, як такого - немає".

Також стверджує, що гараж позивачем збудовано не біля будинку № 21-б, а за житловим будинком № 21-а, у якому вона проживає, а сарай під літерою „В" „до будинку № 21-б ніякого відношення не має" і такий знаходиться на прибудинковій території будинку № 21-а (а.с. 68-72).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і її представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони позивача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в порядку, що передбачений частиною 3 ст. 303 ЦПК України, та в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На думку колегії суддів оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Задоволення позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі суд мотивував тим, що самочинне будівництво згаданим позивачем проведено без істотних порушень будівельних норм та правил і прав чи інтересів інших осіб не порушує.

Однак, вище наведені висновки судом зроблені за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального права, виходячи з наступного.

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи, що розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 14.06.2004 року № 564 „Про узаконення самовільно проведеної надбудови другого поверху та реконструкції квартири" позивачу ОСОБА_3, як власнику квартири АДРЕСА_1, було погоджено експлуатацію самовільної надбудови другого поверху та реконструкцію згаданої квартири згідно з проектними пропозиціями, та пунктом 2 згаданого розпорядження зобов'язано ОСОБА_3:

-отримати в головному управлінні архітектури та містобудування вихідні дані на проектування;

-розробити через ліцензовану проектну організацію робочу документацію та погодити її у встановленому порядку;

-зареєструвати будівництво в міській інспекції Держархбудконтролю;

-вирішити питання землекористування;

-оформити у встановленому порядку акт вводу в експлуатацію (а.с. 30-31).

Вище згадані вимоги пункту 2 розпорядження ОСОБА_3 виконаними не були - будь-які докази про це у матеріалах справи відсутні.

В подальшому наказом Управління житлово-комунального господарства Львівської міської ради від 03.03.2004 року № 8-Д будинок АДРЕСА_1 загальною площею 70,5 кв.м. за заявою ОСОБА_3 було знято з балансу міської ради (а.с. 29) та приватизовано ОСОБА_3 - з видачею йому Свідоцтва про право власності на згаданий будинок (а.с. 28).

Як стверджується матеріалами справи, позивачем не заперечується факт самочинної реконструкції ним будинку АДРЕСА_1 - з надбудовою 2-го поверху і здійсненням прибудови до нього площею 17,37 м х 3,10 м (а.с. 6-14).

Як також стверджується матеріалами справи, позивачу відповідними службами Львівської міської ради неодноразово у письмовій формі роз'яснювалося про те, що для узаконення самовільного будівництва - „при умові згоди власників сусіднього будинковолодіння, оскільки самочинно реконструйований будинок знаходиться на межі суміжної ділянки" (а.с. 19) - йому необхідно звернутися у Шевченківську районну адміністрацію Львівської міської ради (а.с. 16, 19), вирішити питання землевідведення (а.с. 15), прийняття об'єкту в експлуатацію провести актом державної технічної комісії у встановленому законом порядку (а.с. 18), а також виконати інші вимоги, які передбачені Положенням про порядок врегулювання питань самовільного будівництва у м. Львові, затвердженим рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 06.05.2005 року № 406 (а.с. 39-40).

Вище наведені вимоги позивачем виконаними не були і постановою Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від 30.08.2007 року ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу (а.с. 20).

При цьому слід відмітити що, як вбачається з вище згаданих відповідей-роз'яснень відповідних служб Львівської міської ради, всі звернення ОСОБА_3 до цих служб стосувалися лише реконструкції будинку АДРЕСА_1: питання гаражу під літерою „Г" та сараю під літерою „В" у цих зверненнях ОСОБА_3 взагалі не піднімалося.

В той же час, як вбачається з Плану-схеми розміщення будівель по АДРЕСА_1 (а.с. 23), згадані будинки на АДРЕСА_1 дійсно мають спільний двір і спільний проїзд, а вище згадані гараж під літерою „Г" та сарай під літерою „В" аж ніяк не „розташовані на АДРЕСА_1" (як про це зазначено в резолютивній частині оскаржуваного рішення), оскільки між спірним гаражем та будинком № 21-б знаходиться будинок № 21-а, а між спірним сараєм та будинком № 21-б знаходяться чисельні господарські будівлі, які не відносяться до будинку № 21-б.

Таким чином, оскаржуване рішення порушує права та інтереси не лише Львівської міської ради, як власника земельної ділянки на якій розташовані будинки АДРЕСА_1, але й мешканців цих будинків, в тому числі - і позивачки, як мешканки будинку № 21-а, на що і було звернуто увагу ОСОБА_3 у листі управління архітектури Департаменту містобудування Львівської міської ради ще від 11.07.2007 року, яке (згадане управління) звертало увагу ОСОБА_3 на можливість узаконення добудови до будинку АДРЕСА_1 (і лише - без урахування при цьому вище згаданих гаражу і сараю) „при умові згоди власників сусіднього будинковолодіння, оскільки самочинно реконструйований будинок знаходиться на межі суміжної ділянки" (а.с. 19).

Стаття 376 ЦК України, на яку посилався позивач, визначає загальні умови, за яких будівництво є самочинним, та правові наслідки його здійснення. Однак, ЦК України регулює відносини суто приватно-правового характеру, а тому ст.376 згаданого кодексу не можна вважати такою, що регламентує самочинне будівництво вичерпно та всебічно: зазначена стаття регулює лише один з аспектів самочинного будівництва, що пов'язаний з правом власності.

Згідно з пп.6 п. „б" ч.1 ст.31 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні", вирішення відповідно до законодавства спорів з питань містобудування належить до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів. Таким чином, загальною процедурою вирішення справ щодо самочинного будівництва є адміністративна процедура, передбачена відповідними нормативно-правовими актами, а компетентними органами для її здійснення є органи місцевого самоврядування, які при прийнятті рішення зобов'язані враховувати права та інтереси всіх заінтересованих осіб: в даному випадку - мешканців будинків АДРЕСА_1.

На час виникнення спірних правовідносин та розгляду даної справи судом першої інстанції було чинним Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові, в редакції затвердженій рішенням Львівського міськвиконкому від 18.11.2005 року № 1224.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем процедура, передбачена вище згаданим нормативно-правовим актом, дотриманою не була.

Як вбачається зі змісту ч.5 ст. 376 ЦК України (на яку посилається суд в мотивувальній частині оскаржуваного рішення), право власності на самочинне будівництво може бути визнане за особою, що вимагає такого визнання, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що визначають цільове призначення такої земельної ділянки.

Такими документами є державні акти на право власності на землю або (відповідно) на право постійного користування землею, видачі яких передує відповідна процедура, яка передбачена чинним земельним законодавством, однак згаданих документів станом на час розгляду даної справи судом першої інстанції у позивача не було, що само по собі виключає застосування до спірних правовідносин ч.5 ст. 376 ЦК України.

Суд першої інстанції, в порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України, на вище зазначені обставини уваги не звернув та не дав їм належної оцінки.

Відтак, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову ОСОБА_3 у задоволенні його позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п. 1 і 4, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 23 липня 2008 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні його позовних вимог.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: