У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів:Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 жовтня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 04 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, вимоги якого уточнив в ході розгляду справи та просив стягнути з відповідача на його користь 521 481,82 грн боргу за договором позики та понесені судові витрати.

Позов мотивовано тим, що 7 травня 2009 року між ОСОБА_6, після укладення шлюбу прізвище якої змінено на «ОСОБА_6», та юридичною особою за законодавством Латвійської Республіки ТОВ «Ліга Стар» було укладено договір позики, відповідного до якого відповідач отримала безвідсоткову позику у розмірі 20 000 латвійських латів, що на момент укладення договору за офіційним курсом валют Центрального банку Латвії еквівалентно 28 457,44 Євро, з кінцевим терміном повернення до 7 травня 2014 року. Зазначені грошові кошти були отримані відповідачем до моменту підписання цього договору частинами у період з 29 квітня по 7 травня 2009 року у відповідності до платіжних доручень №№ 195, 196, 197, 198, 199, 200, 201 та виписки банку по розрахунковому рахунку ТОВ «Ліга Стар». 18 лютого 2010 року між ТОВ «Ліга Стар» та ОСОБА_5 було укладено договір про уступку вимоги боргу по кредитному договору, згідно якого позивач отримав право вимоги боргу у сумі 20 000 латвійських латів до відповідача за договором позики. 12 травня 2010 року між цими особами також було укладено дві додаткові угоди, якими внесено зміни та доповнення до договору про уступку вимоги боргу по договору. Про всі вищевказані договори та додаткові угоди, відповідача було повідомлено належним чином і жодних пропозицій, заперечень, доповнень або змін до змісту вказаних додаткових угод від неї не надходило.

На момент звернення до суду, ТОВ «Ліга Стар» ліквідоване на підставі рішення Департаменту функціонального виконання реєстру підприємств Латвійської Республіки від 13 червня 2011 року. Однак до цього часу гроші позивачу не повернуто. Посилаючись на те, що ОСОБА_6 не виконала своїх зобов'язань, ОСОБА_5, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив стягнути з неї на його користь 521 481,82 грн боргу за договором позики та понесені судові витрати.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 04 листопада 2015 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь позивача суму боргу у розмірі 521 481,82 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідач, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов виходив з того, що отримання відповідачем коштів за договором позики підтверджуються відповідними платіжними дорученнями та виписками банку по розрахунковому рахунку ТОВ «Ліга Стар», в яких отримувачем коштів зазначено ОСОБА_6, а призначення платежу «договір позики». Відповідачем порушено зобов'язання щодо своєчасного повернення боргу за договором позики, а тому з неї на користь позивача, який має право вимагати повернення такого боргу, підлягають до стягнення грошові кошти в сумі, яка дорівнює загальному розміру зобов'язання у гривнях за офіційним курсом НБУ щодо Євро.

З такими висновками погодився апеляційний суд та, залишаючи без змін ухвалене місцевим судом рішення вважав його законним і обґрунтованим.

З такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 7 травня 2009 року між ОСОБА_6, після укладення шлюбу прізвище якої змінено на «ОСОБА_6», та юридичною особою за законодавством Латвійської Республіки ТОВ «Ліга Стар» було укладено договір позики, відповідного до якого відповідач отримала безвідсоткову позику у розмірі 20 000 латвійських латів, що на момент укладення договору за офіційним курсом валют Центрального банку Латвії еквівалентно 28 457,44 Євро, з кінцевим терміном повернення до 7 травня 2014 року.

Згідно висновків судів зазначені грошові кошти були отримані відповідачем до моменту підписання цього договору частинами у період з 29 квітня по 7 травня 2009 року відповідно до платіжних доручень №№ 195, 196, 197, 198, 199, 200, 201 та виписки банку по розрахунковому рахунку ТОВ «Ліга Стар».

18 лютого 2010 року між ТОВ «Ліга Стар» та ОСОБА_5 було укладено договір про уступку вимоги боргу по кредитному договору, згідно якого позивач отримав право вимоги боргу у сумі 20 000 латвійських латів до відповідача за договором позики.

Про здійснення заміни кредитора у борговому зобов'язанні ОСОБА_6 було повідомлено шляхом направлення на адресу її зареєстрованого місця проживання письмового повідомлення про здійснення уступки права вимоги від 19 лютого 2010 року.

Додатковою угодою № 1 до договору про уступку вимоги боргу по кредитному договору, укладеною 12 травня 2010 року між ТОВ «Ліга Стар» та ОСОБА_5, було внесено зміни та доповнення до цього договору, а саме позивач набув право вимоги боргу до відповідача не лише у відповідності з умовами договору про уступку вимоги боргу, а й згідно всіх додаткових угод до цього договору (п. 1.1 додаткової угоди); встановлено місце виконання зобов'язання, на вимогу якого уступлено право - місто Київ, Україна (п. 1.2 додаткової угоди); визначено право позивача як нового кредитора, на дострокове повернення боргу відповідачем та перелічено підстави для дострокової вимоги повернення боргу - у разі припинення (ліквідації) діяльності зареєстрованого в Латвійській республіці ТОВ «Ліга Стар», у разі використання боргу не за цільовим призначенням та у разі не ведення господарської діяльності позичальником.

Додатковою угодою № 2 від 12 травня 2010 року до договору про уступку вимоги боргу по кредитному договору визначено, що надалі сторони діють у відповідності із чинним законодавством України, а у разі виникнення питань, не врегульованих зазначеним договором, керуються чинним законодавством України. Крім того, вказаною додатковою угодою було визначено підсудність у разі виникнення спорів, а саме встановлено, що у разі неможливості вирішення суперечок або розбіжностей шляхом переговорів вони підлягають розгляду в суді України у м. Києві, у порядку підсудності та підвідомчості, встановленої законодавством України.

Про вищевказані додаткові угоди відповідача було повідомлено у строк та в порядку, визначеному п. 2 додаткової угоди № 2, тобто за два місяці до дати підписання додаткових угод № 1 та № 2, шляхом направлення на адресу її зареєстрованого місця проживання проектів зазначених додаткових угод разом з письмовим повідомленням про здійснену уступку права вимоги від 19 лютого 2010 року.

Рішенням Департаменту функціонального виконання реєстру підприємств Латвійської Республіки від 13 червня 2011 року ТОВ «Ліга Стар» ліквідовано.

Разом з тим, у визначений в договорі строк відповідач отримані нею грошові кошти не повернула.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14, обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом з тим, рішення суду апеляційної інстанції вказаним вимогам не відповідає. У мотивувальній частині ухваленого ним рішення не наведено даних про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, відсутні мотиви щодо оцінки доказів.

Зі змісту договору позики від 7 травня 2009 року вбачається, що він був укладений між ОСОБА_6, як позичальником та ТОВ «Ліга Стар», як позикодавцем і в інтересах якого діяла як член правління ТОВ «ЛІГА СТАР» ОСОБА_6

Тобто, член правління ТОВ «ЛІГА СТАР» ОСОБА_6 одночасно виступала у правочині від свого імені та від імені юридичної особи, тобто в інтересах обох сторін, з взаємопов'язаними протилежними правами та обов'язками, учасників правочину.

Відповідно до п.1.1. договору позики від 7 травня 2009 року ТОВ «Ліга Стар» в особі - члена правління ТОВ «Ліга Стар» ОСОБА_6 надає ОСОБА_6 безпроцентну позику у розмірі 20000 лат.

Пунктом 2.1 цього договору передбачено, що позикодавець зобов'язується надати позичальнику позику в момент підписання даного договору.

Пункт 2.1.1 цього договору передбачає, що позикодавець надає позичальнику позику готівкою.

Тобто, договором визначено момент надання коштів позичальнику 7 травня 2009 року та визначено форму позики - «готівка».

Факт передачі-прийому грошей у відповідності до цього договору має бути зафіксованим документально (п.2.3 договору).

Разом з тим, залишаючи без змін заочне рішення суду першої інстанції, апеляційний суд цим умовам договору правової оцінки не надав, не перевірив факт отримання відповідачем коштів за договором позики та належність доказів, якими підтверджується їх отримання, не встановив обсяг її повноважень, як особи, яка мала право вчиняти правочин від імені юридичної особи.

На підтвердження обставин щодо отримання відповідачем позики апеляційний суд посилався на платіжні доручення №№195,196,197,198,199,200,201 з 29 квітня 2009 року по 7 травня 2009 року, та виписки з «СведБанк» по розрахунковому рахунку ТОВ «Ліга Стар», при цьому не надав належної оцінки умовам договору позики, яким не передбачено отримання коштів до укладення договору, а також платіжним дорученням на підтвердження отримання коштів саме за укладеним відповідачем договором, з урахуванням того, що договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В ході апеляційного розгляду справи відповідач посилалася на те, що коштів за договором позики не отримувала та цей договір є нікчемним та невиконаним.

Разом з тим, апеляційний суд вказаних доводів не перевірив.

Вирішуючи даний спір суди попередніх інстанцій не виконали вимог ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надали мотивування усім доводам сторін у справі, зокрема відповідача, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Суд апеляційної інстанції вказаних вимог не виконав, ухвалене ним рішення не містить висновків щодо розрахунків стягнутої за договором позики суми.

Апеляційний суд в порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 304, 315 ЦПК України в достатньому обсязі не перевірив доводів апеляційної скарги, а також законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, чим порушив норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають

За таких обставин, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 337, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 04 листопада 2015 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
судді В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська