Провадження № 2/761/6123/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

07 вересня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Макаренко І.О.

при секретарі Толкач О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про визнання договору недійсним, суд

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір № НОМЕР_1 від 08.09.2011 року. Обгрунтовуючи позовні вимоги зазначила, що 08.09.2011 року між нею та відповідачем було укладено договір про відкриття рахунку з встановленим лімітом овердрафту та обслуговування платіжної картки фізичної особи № НОМЕР_1, предметом якого є відкриття та здійснення обслуговування поточного рахунку на її ім?я. Посилається на той факт, що оскаржуваний договір не відповідає вимогам закону, зокрема нормам встановленим ч.4 ст.11, ст. 18 Законом України «Про захист прав споживачів». Оскільки вимоги зазначені в ч. 4 ст. 11 Законом України «Про захист прав споживачів» в повному обсязі відповідачем перед видачею споживчего кредиту (підписанням договору) не виконані, а тому вважає, що вищезазначені обставини свідчать про порушення її права, як споживача та є підставою для визнання кредитного договору судом недійсним в цілому у відповідності до ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися.06.09.2016 р. від представника позивача надійшла заява про неможливість явки до суду, просив розглядати справу у його відсутність та у відсутність позивача.

Відповідач в судове засідання явку свого представника не забезпечив, про дату та час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 22.08.2016 р. до суду надійшло заперечення від відповідача, в якому зазначено, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» були враховані при укладанні оскаржуваного договору, а також просили застосувати строк позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), у разі неявки в судове засідання сторін, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши обставини в справі, оцінивши наявні у справі докази, що мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті,приходить до наступного.

Судом встановлено, що 08.09.2011 року між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про відкриття банківського рахунку з встановленим лімітом овердрафту та обслуговування платіжної картки фізичної особи № НОМЕР_1.

Як вбачається з п. 1.1 Договору БАНК відкриває і здійснює обслуговування поточного рахунку на ім'я ОСОБА_1 № НОМЕР_1 (надалі ПР) у гривні та видав міжнародну платіжну картку Visa Electron ZP BS (тип) з ПІН-кодом до нього на умовах, визначених Договором та Правилами. Пунктом 1.3 Договору БАНК надав ОСОБА_1 кредит (надалі - Дозволений Овердрафт/ліміт кредитування) в межах відкличної відновлюваної кредитної лінії на ПР ОСОБА_1 Розмір ліміту кредитування становив 2180,00 грн. Умови призупинення кредитування, умови відкличності Дозволеного Овердрафту та умови відновлення кредитування викладені в Правилах. Кредит надається з метою задоволення поточних потреб ОСОБА_1

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з положеннями ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У частині третій вказаної статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Відповідно до умов оскаржуваного Договору, а саме п. 2.1 Умови користування КАРТКОЮ, види операцій, які ДЕРЖАТЕЛЬ має право здійснювати з використанням КАРТКИ, та строк виконання, порядок обслуговування ПР, порядок установлення курсу продажу, обміну або конвертації іноземної валюти, кредитування та умови обслуговування кредитної заборгованості за ПР, обов'язки та відповідальність Сторін, порядок розгляду спорів, порядок внесення змін та припинення цього Договору викладені в Правилах. Перед укладенням Договору ДЕРЖАТЕЛЬ отримав від БАНКУ Правила та ознайомився з ними. Підписуючи цей Договір, ДЕРЖАТЕЛЬ погоджується з викладеною пропозицією БАНКУ щодо відкриття та обслуговування ПР на умовах, встановлених цим Договором та Правилами. В подальшому ДЕРЖАТЕЛЬ може користуватися Правилами, розміщеними на інформаційних стендах в приміщенні відділень БАНКУ, а також на Інтернег-сайті БАНКУ www.vab.ua. Укладаючи цей договір, Сторони підтверджують, що досягли згоди за усіма істотними умовами, які викладені в цьому Договорі та Правилах. Протягом дії Договору Правила можуть змінюватися в порядку, закріпленому Правилами. Якщо умови Правил будуть суперечити умовам Договору, застосовуються відповідні умови Договору.

Згідно із п. 2.7 Підписанням цього Договору Держатель підтверджує, що Банк на виконання вимог законодавства перед укладанням Договору, надав в письмовому вигляді Держателю інформацію про умови кредитування та розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту.

Як вбачається з кредитного договору позивач підтверджує, що отримала від Банку примірник Договору, платіжну картку, ПІН-конверт до неї, інформацію про умови кредитування та орієнтовний розрахунок сукупної вартості кредиту, що підтверджується підписом позивача проставленим на договорі.

Тому, підстав вважати, що позивачу при укладенні договору не було надано інформацію відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» немає.

Також відсутні і підстави вважати, що кредитний договір, укладений сторонами містить несправедливі умови до позивача, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Стаття 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей.

Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим до нього, оскільки при підписанні даного договору ОСОБА_1 ознайомилася та погодилася з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність в останньому несправедливих умов, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов'язань.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами.

Отже, доводи позивача відносно того, що відповідачем перед видачею кредиту не виконано в повному обсязі вимоги законодавства спростовуються наявними у справі доказами.

Обов'язок із доказування покладено на осіб, яким надано право захисту прав, свобод та інтересів сторін (ст.ст. 27, 46 ЦПК України).

Тобто процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок їх доказування. Крім того, суд не повинен безпосередньо брати участь у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Щодо застосування строку позовної давності, заявленої стороною відповідача, суд приходить до наступного.

У відповідності до положення статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, в тому числі, питання щодо обставин, які безпосередньо не стосуються спірних правовідносин, але які впливають на вирішення спору - це пропущення строку позовної давності.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 18 грудня 2009 року № 13 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено - п. 11.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити у своєму рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. У разі, коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості (недоведеності). І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності.

Оцінюючи матеріали справи в їх сукупності ,як підсумок суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача,оскільки заявлені вимоги позивача є не доведенми та необґрунтованими, а тому приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 203, 215, 626-628, 638, 1048-1052,1054,1055 ЦК України, ст. ст.11,18-19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 10,27,46, 60, 61, 212-215, 261 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про визнання договору недійсним - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: