Справа №345/1602/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.03.2016 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

в складі: головуючого судді Мигович О.М.

секретаря Гладенької Л.Ф.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Калуша цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди, суд -

в с т а н о в и в:

що ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що 03.03.2015 року приблизно 0 12.00 год. дня в с.Завій о вул.Д.Галицького Калуського району, неподалік восьми квартирного житлового будинку №5 відповідач ОСОБА_3 перебуваючи в громадському місці в присутності місцевих жителів, сільського голови, голови земельної комісії та члена земельної комісії публічно поширювала неправдиві відомості про не ї виявляючи: «та то вона обікрала Татунька», «вона обікрала Зубичку», тим самим безпідставно звинувачувала її вчиненні крадіжки майна у місцевого жителя ОСОБА_5, (по вуличному «Татунько») та місцевої жительки ОСОБА_6 (нині покійної). Коли вона запитала у відповідача навіщо вона її публічно оббріхує, остання заявила: «це правда у мене є свідки». Однак відповідачка на цьому не зупинилась і продовжувала публічно поширювати неправдиві відомості про неї, зокрема заявила, що вона нібито раніше позичила гроші у місцевої жительки ОСОБА_7 та в подальшому так їх і не повернула.

Неправомірними діями відповідача принижена її гідність та честь, а також їй заподіяно моральну шкоду, яка виразилась в моральних стражданнях та переживаннях, оскільки відповідач принизила її перед іншими людьми та поширила неправдиві відомості стосовно неї про те, що вона скоїла тяжкий злочин, недотримується загальновизнаних правил співжиття. Від тоді вона сильно переживає, її не покидає хвилювання, адже на запитання про те чи скоювала вона вищевказані злочини, вона повинна була постійно виправдовуватись перед односельчанами, що ніяких злочинів не вчиняла. Моральну шкоду оцінює в 3 000 грн.

У судовому засіданні, позивачка та її представник позов підтримали та підтвердили вищенаведене. Вважає, що відповідач своїми діями грубо порушила її немайнове право та поширила недостовірну інформацію, яка принижує її гідність та честь, як громадянки. Просять позов задоволити в повному обсязі

Відповідачка в судовому засіданні заперечила проти даного позову та пояснила, що вона не говорила, що саме позивачка обікрала ОСОБА_5 (Татунька) та не казала нічого за гроші, говорила, що саме сини позивачки вчинили крадіжку. Просить в задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні, представник відповідачки позов не визнав та просить в задоволенні позову відмовити, оскільки його довірителька ОСОБА_1 нібито обікрала «Татунька», то дані жителі с. Завій були свідками в даній справі, і під час їх допиту відповідачка спростувала цю інформацію, та зазначила, що вона такого не говорила і не могла говорити, оскільки вона свідчила в правоохоронних органах, що крадіжку вчинили сини позивачки. А сам факт крадіжки та існування кримінального провадження по даному факту підтвердив в судовому засіданні особисто ОСОБА_5, так званий «Татунько». Окрім цього в судовому засіданні свідки, зі сторони позивача, дали пояснення, що ніхто з них не повірив почутому, і жодного разу не звертався до ОСОБА_1 із будь-якими запитаннями з приводу того, чи відповідає почута інформація дійсності, або з будь-якими іншого роду запитаннями чи зауваженнями. Також просить в задоволенні решти позовних відмовити за недоведеністю.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що 03.0.03.2015 року між позивачкою та відповідачкою виник конфлікт. Під час конфлікту в присутності місцевих жителів, відповідачка ОСОБА_3 звинувачувала позивачку у в чиненні крадіжки у жителя ОСОБА_5 по вуличному «Татунько» та місцевої жительки ОСОБА_6 і що в неї є свідки.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що він був присутнім при конфлікті між позивачкою та відповідачкою.Чув, що відповідачка в присутності місцевих жителів звинувачувала позивачку у в чиненні крадіжки у жителя ОСОБА_5 по вуличному «Татунько» та місцевої жительки ОСОБА_6 і що в неї є свідки.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що дійсно з його будинку було викрадено гроші. Декілька раз до нього приходила відповідачка ОСОБА_3 Є П. та говорила, що сини позивачки його обікрали, а також не відповідає дійсності, що саме позивачка його обікрала,

Аналогічні пояснення в судовому засіданні дали свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15

Свідок ОСОБА_16 суду пояснив, що дійсно 03.03.2015 року між позивачкою та відповідачкою виник конфлікт. Однак, що саме позивачка вчинила крадіжки, відповідачка не говорила, а говорила що її діти обікрали «Татунька та ОСОБА_6».

Аналогічні пояснення в судовому засіданні дали свідки ОСОБА_17, ОСОБА_18

Свідок ОСОБА_19 суду пояснив, що 03.03.2015 року в с.Завій по вул.Д.Галицького Калуського району був присутнім при конфлікті між позивачкою та відповідачкою. В конфлікт не втручався та ні чого не памятає.

Суд, вислухавши доводи сторін, пояснення свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав:

В судовому засіданні встановлено, що 03.03.2015 року приблизно 0 12.00 год. дня в с.Завій о вул.Д.Галицького Калуського району, неподалік восьми квартирного житлового будинку №5 відповідач ОСОБА_3 перебуваючи в громадському місці в присутності місцевих жителів, сільського голови, голови земельної комісії та члена земельної комісії публічно поширювала неправдиві відомості про не ї виявляючи: «та то вона обікрала Татунька», «вона обікрала Зубичку», тим самим безпідставно звинувачувала її вчиненні крадіжки майна у місцевого жителя ОСОБА_5, (по вуличному «Татунько») та місцевої жительки ОСОБА_6 (нині покійної). Коли вона запитала у відповідача навіщо вона її публічно оббріхує, остання заявила: «це правда у мене є свідки». Однак відповідачка на цьому не зупинилась і продовжувала публічно поширювати неправдиві відомості про неї, зокрема заявила, що вона нібито раніше позичила гроші у місцевої жительки ОСОБА_7 та в подальшому так їх і не повернула.

Згідно ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

З таким правом кореспондується обов'язок, визначений ст. 68 Конституції України про недопустимість посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати, передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно повязане обовязками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоровя чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 269, ч. ч. 1, 6 ст. 277 ЦК України, особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом.

Як роз'яснив Пленум ВСУ в п. п. 6, 15 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1, позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Негативною, в розумінні ст. 277 ЦК України слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

В справі, що розглядається поширення інформації мало місце 03.03.2015 року відповідачем, що позивач вчинила крадіжку майна у місцевих жителів с.Завій ОСОБА_5 по вуличному «Татунько» та місцевої жительки ОСОБА_6 по вуличному «Зубичка». Крім того заявила, що позивачка ОСОБА_1 нібито позичила гроші у місцевої жительки ОСОБА_7 та не повернула їх.

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного і презумпція добропорядності.

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Інформація, що була розповсюджена відповідачкою у громадському місці в присутності місцевих жителів мала негативний характер звинувачувала позивачку у вчиненні злочинів (крадіжці), вчинення нею кримінально караних правопорушень.

Судом на підставі доказів відповідачки повинно бути перевірено чи відповідає негативна інформація дійсності, чи не містить вона оціночних суджень.

Доведення того, що інформація є достовірною покладається на відповідача, однак відповідач жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували те, що позивачка вчиняла злочини, суду не надано.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які снували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Таким чином дана інформація являється негативною для позивачки є образливою, не відповідає дійсності та порушує її немайнові права.

Як вбачається з оглянутих в судовому засіданні матеріалів перевірки за зверненням громадянки ОСОБА_1, Калуським МВ УМВС надано відповідь від 08.04.2015 року, якою було підтверджено вчинення відповідачем антигромадської поведінки та підтверджено, що вказані нею у заяві-повідомленні факти знайшли своє підтвердження. Громадянці ОСОБА_3 було винесено офіційне застереження про недопустимість вчинення антигромадської поведінки (а.с.8).

Таким чином, вимоги позивача в частині визнання поширені ОСОБА_3, що ОСОБА_1 вчинила злочин, а саме вчинила крадіжку чужого майна у жителів села Завій Калуського району у ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також не повернула раніше не позичені гроші жительці села Завій Калуського району ОСОБА_7 не відповідають дійсності та принижують її гідність та честь.

Зобовязання ОСОБА_3 спростувати перед жителями села Завій ОСОБА_20, ОСОБА_5 Маряном Івановичем. ОСОБА_21, ОСОБА_15, ОСОБА_12, ОСОБА_22, ОСОБА_23, сільським головою ОСОБА_24, головою земельної комісії при виконавчому комітеті Завійської сільської ради ОСОБА_25 та членами земельної комісії ОСОБА_11 поширені, неюнедостовірні відомості про те, що ОСОБА_1 вчинила крадіжку чужого майна у жителів села Завій Калуського району у ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також не повернула раніше не позичені гроші жительці села Завій Калуського району ОСОБА_7., є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Що стосується позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, то в цій частині слід відмовити, з наступних підстав:

згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

За правилами ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України, обовязок довести, що поширена інформація є достовірною та такою, що не порушує особисті немайнові права фізичної особи, покладається на відповідача (презумпція добропорядності). Проте, позивач повинен довести факти поширення такої інформації відповідачкою, а також те, що внаслідок цього були порушені його особисті немайнові права.

Згідно позовної заяви, та пояснень позивача, зазначається, що шкода полягає в «моральних стражданнях та переживаннях», «хвилюванні», «порушенні душевної рівноваги», «необхідності виправдовуватись перед односельцями».

Однак, згідно п. 5 вищевказаної Постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Однак, жодного доказу про те, що позивачка переносила якісь переживання з приводу виниклого між сторонами конфлікту, що в неї у звязку із цим погіршилось самопочуття, чи стан здоровя, чи були припинені якісь взаємозвязки із іншими громадянами, чи юридичними особами, в судовому засіданні не здобуто, а відповідно жодних підстав для відшкодування моральної шкоди немає.

Тому в задоволенні позову в частині відшкодуванні моральної шкоди слід відмовити за недоведеністю.

Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення.

Враховуючи наведене, ст.ст.3, 28, 55,68 Конституції України, на підставі ст.ст.16, 23, 270, 277, 1167 ЦК України та керуючись ст. ст. 213-215 ЦПК України, суд

р і ш и в:

Позов задоволити частково.

Визнати поширені ОСОБА_3, що ОСОБА_1 вчинила злочин, а саме вчинила крадіжку чужого майна у жителів села Завій Калуського району у ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також не повернула раніше не позичені гроші жительці села Завій Калуського району ОСОБА_7 не відповідають дійсності та принижують її гідність та честь.

Зобовязати ОСОБА_3 спростувати перед жителями села Завій ОСОБА_20, ОСОБА_5 Маряном Івановичем. ОСОБА_21, ОСОБА_15, ОСОБА_12, ОСОБА_22, ОСОБА_23, сільським головою ОСОБА_24, головою земельної комісії при виконавчому комітеті Завійської сільської ради ОСОБА_25 та членами земельної комісії ОСОБА_11 поширені, неюнедостовірні відомості про те, що ОСОБА_1 вчинила крадіжку чужого майна у жителів села Завій Калуського району у ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також не повернула раніше не позичені гроші жительці села Завій Калуського району ОСОБА_7.

У задоволенні решти позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в Апеляційний суд Івано-Франківської області через Калуський міськрайонний суд шляхом подачі в десятиденний строк апеляційної скарги з дня його проголошення.

Головуючий: