У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Мостової Г.І.,
Кадєтової О.В.,Наумчука М.І.,-
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Хмельницької міської ради, Хмельницького міськрайонного управління юстиції в особі реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції про визнання недійсними рішення Хмельницької міської ради та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Хмельницької області від 16 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, Хмельницької міської ради, Хмельницького міськрайонного управління юстиції в особі реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції про визнання недійсними рішення Хмельницької міської ради та свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона є власником гаража в дворі житлового будинку за адресою АДРЕСА_1, гараж знаходиться на земельній ділянці, наданій їй у власність, складається з двох боксів, що використовуються для зберігання транспортних засобів. Право власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_2, площею 59 кв.м, (розміщена перед належними їй гаражем та земельною ділянкою), оформлено на ім'я відповідача. Заїзд транспортних засобів у гараж позивача здійснюється виключно через земельну ділянку, що належить відповідачу, який через неприязні відносини з нею заявив, що забороняє проїзд/прохід через належну йому земельну ділянку, а тому вона та її родичі позбавлені можливості користуватись належним їй майном, що порушує її право власності на таке майно. Крім того, вказані земельні ділянки є суміжними, позивач мала б погоджувати її межі, однак такого погодження вона не надавала. Крім того, приймаючи оскаржуване рішення, Хмельницька міська рада не врахувала той факт, що земельна ділянка, отримана ОСОБА_7 у власність, відноситься до земель загального користування і використовується позивачем як єдиний заїзд/прохід до належного їй гаража. Позивач просила визнати недійсним рішення 37-ої сесії 6 скликання Хмельницької міської ради від 30 квітня 2014 року № 38 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки у власність ОСОБА_7, площею 59 кв.м, кадастровий номер НОМЕР_1, для будівництва індивідуального гаража у дворі будинку по АДРЕСА_2; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 08 травня 2014 року, індексний номер 21416176, видане Реєстраційною службою Хмельницького міськрайонного управління юстиції Хмельницької області, на ім'я ОСОБА_7

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 червня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Хмельницької області від 16 вересня 2015 року зазначене рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено. Визнано недійсним рішення Хмельницької міської ради від 30 квітня 2014 року № 38 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки площею 59 кв.м у власність ОСОБА_7, кадастровий номер НОМЕР_1, для будівництва індивідуального гаража у дворі будинку АДРЕСА_2. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 08 травня 2014 року, індексний номер 21416176, видане реєстраційною службою Хмельницького міськрайонного управління юстиції Хмельницької області на ім'я ОСОБА_7 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що відповідач Хмельницька міська рада приймаючи оскаржуване рішення від 30 квітня 2014 року № 38 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки у власність ОСОБА_7, не пересвідчилась у відсутності порушень прав та законних інтересів позивача, які мали місце при прийнятті оскаржуваного рішення Хмельницької міської ради.

Проте повністю погодитись з висновками апеляційного суду не можна з таких підстав.

Судами встановлено, що позивачу ОСОБА_6 згідно державного акта на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2, виданого 26 грудня 2011 року, на підставі рішення шостої сесії Хмельницької міської ради № 19 від 27 квітня 2011 року належить земельна ділянка площею 0,0044 га, розташована у дворі будинку за адресою: АДРЕСА_1, призначеної для індивідуального гаражного будівництва.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно за індексним номером 16750197 від 25 січня 2014 року, ОСОБА_6 є власником гаража на вище вказаній земельній ділянці в дворі будинку по АДРЕСА_1, у м. Хмельницькому, який складається з двох приміщень площею 17,7 кв.м та 18,0 кв.м. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, загальна площа гаража - 35,7 кв.м, згідно технічного паспорта, площа основи (забудови) - 43 кв.м.

Рішенням 37-ої сесії 6 скликання Хмельницької міської ради № 38 від 30 квітня 2014 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у власність ОСОБА_7 земельну ділянку площею 59 кв.м, кадастровий номер НОМЕР_1, для будівництва індивідуального гаража у дворі будинку по АДРЕСА_2.

08 травня 2014 року ОСОБА_7 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно за індексним номером 21416176 НОМЕР_3 на земельну ділянку у дворі будинку за адресою АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1 для будівництва індивідуальних гаражів площею 0,0059 га.

Відповідно до висновку за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 05/15 від 26 травня 2015 року, заїзд автомобіля повною масою до 3,5 тон до гаражу належного ОСОБА_6 (в дворі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1) без проїзду через земельну ділянку, що належить ОСОБА_7 і знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, площею 59 кв.м, кадастровий номер НОМЕР_1, неможливий. Відстань між межею земельної ділянки, яка належить ОСОБА_9 до межі земельної ділянки, яка належить ОСОБА_6 становить - 0,67 м та 0,75 м.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Статтею 91 ЗК України передбачені обов'язки власників земельних ділянок. Власники земельних ділянок зобов'язані: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; своєчасно сплачувати земельний податок; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі, одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції Україниоргани державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст. 155 ЗК України).

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішується земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом.

Відповідно до п. 3.22 Державних будівельних норм України (ДБН) 360-92** «Містобудування. Планування міських та сільських поселень», у районах садибної забудови при потребі, крім вуличної мережі (розділ 7), слід формувати мережу внутрішньоквартальних проїздів. Ширина їхньої проїжджої частини з однією смугою руху приймається 3,5 м, з двома - 5,5 м. На односмугових проїздах передбачаються роз'їзди (п. 3.11). Довжина тупикових проїздів повинна бути не більше 150 м. Проїжджа частина тупикових проїздів повинна закінчуватися кільцевими об'їздами радіусом по осі проїзду не менше 10 м або майданчиками для розвороту розмірами 12 м х 12 м кожна. До житлових і громадських будинків слід передбачати проїзди завширшки 3,5 м на відстані не ближче 5 м від стін, придатні для проїзду пожежних машин.

Згідно з п. 7.48 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування міських та сільських поселень», необхідну для влаштування гаражів і відкритих автостоянок площу земельних ділянок приймати згідно з ДБН В.2.3-15.

За приписами п. 4.6 ДБН В.2.3-15:2007 «Споруди транспорту. Автостоянки і гаражі для легкових автомобілів», мінімально необхідна площа конкретної ділянки (території) для постійного або тимчасового зберігання автомобілів на відкритих автостоянках визначається, виходячи з норми 25 кв.м на розрахунковий автомобіль, а у гаражах у залежності від їх поверховості, згідно з таб. 1, зокрема, площа забудови одноповерхового гаражу на 1 машино-місце становить 25 кв.м, а розмір земельної ділянки - 30 кв.м відповідно.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, в порушення ст.ст. 303, 315 ЦПК України, не перевірив в повному обсязі фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, та дійшов передчасного висновку про визнання недійсними оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Зазначаючи про недотримання відповідачем Хмельницькою міською радою при прийнятті оскаржуваного рішення вимог чинного законодавства щодо відсутності порушень прав та інтересів позивача, апеляційний суд, не з'ясував в чому саме полягають такі порушення та чи мали вони місце, не перевірив чи використовувалась спірна частина земельної ділянки, яка не була відведена жодній із сторін у встановленому законом порядку, як проїзд з урахуванням положень п. 3.22 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування міських та сільських поселень». Апеляційний суд, приймаючи до уваги доводи позивача щодо порушення її прав та інтересів певним розміщенням відповідачем на спірній земельній ділянці гаражу, не перевірив чи було дотримано самим позивачем при будівництві нею гаражу, вимоги встановлені ДБН 360-92** «Містобудування. Планування міських та сільських поселень», ДБН В.2.3-15:2007 «Споруди транспорту. Автостоянки і гаражі для легкових автомобілів» з урахуванням наявних у матеріалах справи містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки Управління архітектури та містобудування департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів Хмельницької міської ради від 16 травня 2012 року № 24 та листів Інспекції ДАБК у Хмельницькій області від 15 жовтня 2014 року № 7/22-3820, від 26 березня 2015 року № 1022-514, від 27 травня 2015 року № 1022-972, від 08 липня 2015 року № 1022-1414.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7задовольнити частково.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Хмельницької області від 16 вересня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційну інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук