АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 536/2786/14-ц Номер провадження 22-ц/786/749/16Головуючий у 1-й інстанції Клименко С. М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого-судді Чумак О.В.,

Суддів: Кривчун Т.О., Карнауха П.М.,

секретар: Лимар О.М.,

за участю відповідача ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 18 березня 2015 року

по справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача ОСОБА_1, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 25 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № PLRРАN13195054, за умовами якого відповідач отримав кредит в сумі 58 336 грн. 93 коп. з кінцевим терміном повернення до 24 квітня 2015 року.

Відповідно до умов договору відповідач зобов'язувався щомісячно здійснювати погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та іншими витратами.

Посилаючись на те, що внаслідок порушення відповідачем її кредитних зобов'язань станом на 14 жовтня 2014 року утворилась заборгованість на загальну суму 280 333 грн. 47 коп., яка складається з кредиту в сумі 40 444 грн. 20 коп., відсотків 42 677 грн. 82 коп., комісії 14 181 грн. 97 коп., пені 169 442 грн. 17 коп. і штрафів: 250 грн. фіксована частина і процентна складова в сумі 13 337 грн. 31 коп., позивач просив суд стягнути з відповідача указану суму кредитної заборгованості.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 18 березня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №PLRPAN13195054 від 25 квітня 2008 року станом на 14 жовтня 2014 року в сумі 151 335 грн. 50 коп., а саме кредит 40 444 грн. 20 коп., відсотки 42 677 грн. 82 коп., комісія 14 181 грн. 97 коп., пеня 40 444 грн. 20 коп., штраф (фіксована частина) 250 грн., штраф (процентна складова) 13 337 грн. 31 коп. та судові витрати в сумі 1 513 грн. 36 коп.

З зазначеним рішенням суду першої інстанції не погодилась відповідач, оскарживши його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Апелянт вважає, що оскільки згідно до рішення Апеляційного суду Полтавської області від 11 лютого 2010 року банк вилучив в неї автомобіль, вартість якого на той час перевищувала розмір заборгованості, в подальшому предмет застави було реалізовано, в неї відсутні перед кредитором будь-які зобов'язання. Ухвалюючи рішення про стягнення грошової заборгованості, суд допустився повторно притягнення її до відповідальності, що є порушенням Конституції України.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 27 травня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 18 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року рішення Апеляційного суду Полтавської області від 27 травня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів, заслухавши пояснення сторін, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає відхиленню з підстав, передбачених ст. 308 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитно-заставний договір №PLRPAN13195054, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 58336,93 грн. для придбання автомобіля, оплати перших страхових платежів, оплати за реєстрацію, оплати винагороди за надання фінансового інструменту, під 8,52%, з датою погашення 24 квітня 2015 року /а.с. 7-18/.

Розділом 7 вказаного договору передбачено забезпечення виконання зобов'язань за договором шляхом застави придбаного автомобіля банку.

Предметом застави є автомобіль DAEWOO MATIZ, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, що належить позичальнику на підставі свідоцтва про реєстрації транспортного засобу.

Умовами договору, а саме розділом 12 сторони передбачили подію дефолту, якою вважається затримання сплати позичальником частини наданого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, перевищення заборгованості більш як на 10% суми наданого кредиту, несплата позичальником більше однієї виплати та інше.

Також договором встановлено, що після настання події дефолту предмет застави може бути використаний для задоволення з його вартості всіх забезпечених вимог у їх максимальному розмірі.

В грудні 2008 року банком було прийнято рішення про підвищення в односторонньому порядку відсоткової ставки до 20,26 %, про що відповідачці було /а.с. 19-20/.

У вересні 2009 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з заборгованості по кредиту в розмірі 75829 грн.15 коп. та звернення стягнення на предмет застави автомобіль DAEWOO MATIZ.

В подальшому банк подав заяву про залишення без розгляду вимог в частині стягнення заборгованості і ухвалою Кременчуцького районного суду від 9 грудня 2009 року позовні вимоги залишені без розгляду.

Рішенням Кременчуцького районного суду від 9 грудня 2009 року в задоволенні вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на майно було відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 11 лютого 2010 року зазначене рішення скасовано та постановлено нове рішення про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 75829 грн.15 коп. на автомобіль DAEWOO MATIZ. та передано його в заклад ПАТ КБ «Приватбанк» шляхом вилучення у відповідача.

В липні 2013 року зазначений автомобіль був проданий банком за 38500 грн., з яких 19250 грн. були спрямовані на погашення заборгованості за витрати на утримання і збереження предмету застави, а інші 19250 грн. були спрямовані на погашення заборгованості по тілу кредиту /а.с. 50/.

Отриманих від реалізації автомобіля коштів виявилось недостатньо для погашення всієї заборгованості, яка станом на 14 жовтня 2014 року становила 280 333 грн. 47 коп.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №PLRPAN13195054 від 25 квітня 2008 року, заборгованість складається з заборгованості за кредитом 40 444, 20 грн., заборгованості по процентам 42 677, 82 грн., заборгованості по комісії 14 181, 97 грн., пені 169 442, 17 грн., штрафу (фіксована частина) 500 грн. та штрафу (процентна складова) 13 337, 31 грн. /а.с.4-6/.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач свої зобовязання за кредитним договором не виконала, а тому, врахувавши відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання, значене перевищення розміру нарахованої пені завданих збитків невиконанням грошового зобовязання, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позову і стягнення з відповідача заборгованості, зменшивши розмір пені до 40 444, 20 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України).

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов'язання це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Відповідач, не сплативши у вказаний в графіку погашення заборгованості строк кредит, порушила вимоги ст. 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), тобто згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України).

Відповідно до умов п. 2.1. Договору, банк зобовязується надати позичальнику кредит у розмірі та на умовах, встановлених у цьому договорі, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використати та повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі, відповідно до умов договору. Кредит надається на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

Відповідно до п.6.2.2 Договору позичальник зобовязаний сплатити проценти за користування кредитом відповідно до вимог договору, в тому числі здійснити повну сплату процентів за користування кредитом не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту.

Відповідно до п. 6.2.4 Договору позичальник зобовязаний погасити кредит в порядку, в сумах і в строки, що передбачені статтями 12.2.6 та 17.1.5 Договору.

Суд першої інстанції встановив, що сторони уклали кредитно-заставний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 58 336,93 грн. для придбання автомобіля. Однак, відповідач, в порушення наведених положень закону і умов договору, зобовязання щодо своєчасного погашення кредиту, відсотків та комісій по ньому належним чином не виконував, у звязку з чим виникла заборгованість, яка станом на 14 жовтня 2014 року складалася з заборгованості за кредитом 40 444, 20 грн., заборгованості по процентам 42 677, 82 грн., заборгованості по комісії 14 181, 97 грн., пені 169 442, 17 грн., штрафу (фіксована частина) 500 грн. та штрафу (процентна складова) 13 337, 31 грн.

Розрахунок розміру заборгованості був зроблений на підставі умов договору і приведений у таблиці /а.с.3-5/. В ході судового розгляду відповідач наданий позивачем розрахунок заборгованості, у встановленому законом порядку не спростував, а тому, колегія суддів, здійснюючи перегляд судового рішення, виходить з його обґрунтованості і чинності.

Колегією суддів було розяснено відповідачці право на звернення до суду з клопотанням про призначення по справі судово-економічної експертизи для перевірки вірності наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором, однак, відповідачка від призначення експертизи відмовилась.

Враховуючи наведене, колегія суддів, погоджується з висновком місцевого суду про доведеність позивачем факту порушення позичальником виконання зобовязання за кредитно-заставним договором, внаслідок чого були порушені права кредитора, які підлягають захисту шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором.

Так само судова колегія погоджується з висновками місцевого суду про наявність підстав для зменшення розміру неустойки, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, штраф, пеня - це є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, тобто ця сума є неустойкою.

Згідно зі ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. При цьому закон дозволяє сторонами домовитись про зміну розміру неустойки у бік її зменшення або збільшення, крім випадків, передбачених законом.

Частина 3 цієї ж статті надає суду право у випадку виникнення спору, оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір в тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через неспівмірність з розміром основного зобов'язання..

Згідно правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року по цивільній справі № 6-100 цс 14, яка згідно ч. 2 ст. 214 ЦПК України враховується судом при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Колегія суддів вважає, що зменшуючи розмір стягуваної неустойки (пені), суд першої інстанції врахував, що розмір пені (169 442, 17 грн.) за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором майже у 4 рази перевищує розмір заборгованості за кредитом (40 444, 20 грн.). Крім того, судова колегія зауважує, що істотною для зменшення розміру пені є та обставина, що тривалий час не міг бути реалізований автомобіль, який виступав предметом застави за укладеним кредитно-заставним договором.

Посилання апелянта на безпідставність позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк», у звязку з стягненням відповідачем заборгованості за кредитом у 2010 році, шляхом звернення стягнення за рахунок заставного майна, на думку колегії суддів, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Так, судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 11 лютого 2010 року зверненуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 75829 грн.15 коп. на автомобіль DAEWOO MATIZ. та передано його в заклад ПАТ КБ «Приватбанк» шляхом вилучення у відповідача.

В липні 2013 року зазначений автомобіль був проданий банком за 38 500 грн., з яких 19250 грн. були спрямовані на погашення заборгованості за витрати на утримання і збереження предмету застави, а інші 19250 грн. були спрямовані на погашення заборгованості по тілу кредиту /а.с. 50/.

Враховуючи, що станом на 29 вересня 2009 року заборгованість відповідача по тілу кредиту становила 58 615 грн. /а.с. 161-163/, то зараховані від продажу заставного автомобіля кошти у розмірі 19 250 грн. не компенсували у повному розмірі всю заборгованість за кредитно-заставним договором №PLRPAN13195054 від 25 квітня 2008 року.

Пунктом 17.1.5. Договору визначено, що датою погашення кредиту є 14 квітня 2015 року.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму №5 від 30 березня 2012 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитним правовідносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Отже, з наведеного вбачається, що недостатність розміру грошових коштів, отриманих від реалізації заставного автомобіля, для повного погашення заборгованості, не позбавляє кредитора права на отримання суми боргу, якої не вистачає для повного задоволення вимог, повязаних з порушенням позичальником умов договору, за кредитним договором. Враховуючи зазначене, колегія суддів, вважає, що зобовязання між сторонами не є виконаним у розумінні ст.ст. 598, 599 ЦПК України, а тому посилання апелянта у цій частині є необґрунтованими.

Так само, на думку судової колегії, безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності, у рахуванням наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Підставою для відмови у позові є сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), однак може бути збільшена за домовленістю сторін, про що між сторонами у письмовій формі укладається договір (ч. 1 ст. 259 ЦК України).

У п. 14.11 кредитно-заставного договору № PLRPAN13195054 від 25 квітня 2008 року сторони встановили п'ятирічний строк позовної давності для звернення до суду із вимогами про стягнення кредитної заборгованості.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Згідно з положеннями ст. 16 ЦК України особа, яка вважає своє майнове право порушеними може звернутися до суду за захистом відповідного права, самостійно визначивши при цьому способи їх захисту, які визначені частиною 2 указаної статті.

У вересні 2009 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом про стягнення зі ОСОБА_2 заборгованості по кредиту в розмірі 75 829 грн. 15 коп. та звернення стягнення на предмет застави. В подальшому банк подав заяву про залишення без розгляду вимог в частині стягнення заборгованості і ухвалою Кременчуцького районного суду від 09 грудня 2009 року позовні вимоги в указаній частині були залишені судом без розгляду.

На підставі рішення апеляційного суду Полтавської області від 11 лютого 2010 року предмет застави - автомобіль DAEWOO MATIZ, державний номерний знак НОМЕР_1, було реалізовано у липні 2013 року.

З огляду на зазначене, з вересня 2009 року банком вчинялися дії для погашення кредитної заборгованості за спірним договором, зокрема шляхом звернення стягнення на предмет застави та реалізації спірного майна, яким було забезпечено виконання боргових зобов'язань, однак після такої реалізації у липні 2013 року суми вартості указаного автомобіля не вистачило для погашення всієї суми кредитної заборгованості, у зв'язку з чим зобов'язання не було виконано належним чином.

Таким чином, строк позовної давності слід обраховувати з 10 липня 2013 року, коли позивачем було встановленою що грошових коштів, отриманих від реалізації заставного майна, недостатньо для задоволення вимог кредитора та повного погашення заборгованості за кредитно-заставним договором №PLRPAN13195054 від 25 квітня 2008 року. З наведеного вбачається, що позивач звернувся до суду, в грудні 2014 року, в межах строку позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Посилання апелянта на незаконність рішення зводяться до власного вибіркового тлумачення норм матеріального і процесуального права без повного і системного їх аналізу, не спростовують висновків місцевого суду, не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відхилення апеляційної скарги і залишення рішення місцевого суду без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 18 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_1

Судді: (підпис) ОСОБА_3

(підпис) ОСОБА_4

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1