Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №331/2007/15
Провадження №22ц/778/584/16 Головуючий у 1 інстанції: Мінасов В.В.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді: Каракуші К.В.,

суддів: Гончар М.С.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним, зобовязання вчинити певні дії, застосування реституції та проведення реструктуризації, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ«Універсал Банк», який уточнювала та доповнювала.

Позов обґрунтувала тим, що між нею та банком було укладено кредитний договір № 093-2008-1397, за яким вона отримала 48463 доларів США. Вважає, що договір суперечить Закону України «Про захист прав споживачів» з тих підстав, що банк, скориставшись її юридичною необізнаністю, включив в договір несправедливі умови. Оскільки між нею та банком було укладено договір в іноземній валюті, що також суперечить законодавству, просить його визнати недійсним, зобов'язати приватного нотаріуса виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку, що знаходиться АДРЕСА_1, застосувати наслідки недійсності правочину та зобов'язати відповідача повернути позивачу сплачені суми за договором.

В процесі розгляду справи позивач доповнила свої позовні вимоги та просила відповідача провести реструктуризацію боргу по кредитному договору 093-2008-1397 від 30.04.2008 року.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним кредитний договір № 093-2008-1397, укладений 30 квітня 2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Універсал Банк». В решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2015 року задоволено заяву ПАТ «Універсал Банк» та скасовано заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2015 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення позивача, її представника, представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд виходив з відсутності підстав для визнання кредитного договору від 30 квітня 2008 року № 093-2008-1397 недійсним, застосування реституції, зобовязання провести реструктуризацію, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на матеріалах справи і не відповідають вимогам закону.

Колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст.16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.2 ст. 16, ч.1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених чч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Судом установлено та визнається сторонами, що на підставі укладеного 30 квітня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 кредитного договіру № 093-2008-1397 остання отримала кредит у розмірі 48463 доларів США зі сплатою 12,5 % річних, строком до 10 квітня 2028 року (т.1, а.с.22, 27). Цього ж дня у забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору між сторонами укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_3 передала в іпотеку квартиру, яка була придбана за кредитні кошти (т.1, а.с.40-41).

У відповідності до п.8.5 вказаного кредитного договору ОСОБА_3 підтвердила, що розуміє наслідки настання валютних ризиків за кредитним договором в іноземній валюті. До укладання цього договору вона була ознайомлена в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, у тому числі, щодо переваг та недоліків пропонованих схем кредитування (т.1, а.с.27).

В подальшому до вказаного кредитного договору сторонами укладались додаткові угоди та до договору іпотеки були внесені відповідні зміни (т.1, а.с.28-39, 42).

За змістом статтей 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таки з моменту укладення договору.

За змістом ч. 2 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Як на підстави для визнання спірної угоди недійсною, позивач посилався на ст. ст. 11, 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо несправедливості умов спірної угоди, оскільки на час підписання банк не повідомив його про валютні ризики та сукупну вартість кредиту.

Суд відхиляючи такі доводи позивача, обґрунтовано виходив із того, що укладаючи спірний договір в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Також незмінюваність курсу гривні відносно до іноземних валют, зокрема до долара США, законодавчо не закріплена. Нестабільність курсу гривні до долара США є загальновідомим фактом, який не міг бути невідомим позивачеві.

Посилання позивача на те, що ій не була надана банком повна інформація про сукупну вартість кредиту не є підставою для визнання кредитної угоди недійсною у розумінні ст.ст. 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки за умовами п.8.5 кредитного договору позивач підтвердила, що вказану інформацію нею отримано, до того ж оспрюваний договір містить інформацію щодо прав та обовязків позичальника.

Позивач при укладенні спірного договору мала можливість ознайомитися з його умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договору, проте договір був підписаний та виконувався сторонами.

Крім того, на момент укладення кредитного договору Закон України "Про захист прав споживачів" не забороняв надання та отримання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України.

Доводи позивача про те, що банк не мав законних підстав для здійснення кредитування в іноземній валюті за відсутності індивідуальної ліцензії необґрунтовані, виходячи з наступного.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"№ 15-93 від 19.02.1993року.

Статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" установлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" у п. 10 роз'яснено, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

Відповідно до п. 11 вищевказаної Постанови Пленуму розяснено, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач, маючи банківську ліценцію № 92 та письмовий дозвіл № 92-1 від 07 грудня 2007 року з додатком № 92-2 від 07 грудня 2007 року, видані йому Національним Банком України, мав право здійснення валютних операцій, зокрема й на укладення кредитного договору в іноземній валюті, без отримання індивідуальної ліцензії ( т. 2 а.с. 27-32).

За таких обставин, відмова суду першої інстанції у задоволенні похідних вимог щодо застування реституції та скасування запису про обтяження щодо іпотечного майна є правомірною.

Позовні вимоги щодо реструктуризації боргу за оспорюваним кредитним договором (т.1, а.с.206-207) правомірно відхилені судом першої інстанції, оскільки такі вимоги йдуть у розріз із вимогами про визнання недійсним кредитного договору, до того ж ці вимоги є договірними відносинами, правових підстав втручання у які суд не має.

У відповідності до вимог ч.3 ст.309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Доводи позивача щодо порушення судом норм процесуального права, а саме не додержання судом порядку перегляду заочного рішення не спростовують правильності вирішення справи.

Посилання позивача про те, що відповідач не сплатив судовий збір під час звернення до суду про перегляд заочного рішення є безпідставними і такими, що спростовуються матеріалами справи, а саме відповідною квитанцією про сплату судового збору відповідачем, яку додано до заяви про перегляд заочного рішення (т.2, а.с.233).

Твердження позивача про те, що її не повідомлення про час місце судового розгляду заяви відповідача про перегляд заочного рішення також спростовується зворотнім поштовим повідомленням про отримання 26.10.2015 року особисто позивачем судової повітки про судове засідання призначене на 16.11.2015 року (т.2, а.с.11). В судовому засіданні 16 листопада 2015 року суд задовольнив заяву відповідача та скасував заочне рішення та призначив судове засідання на 01 грудня 2015 року (т.2, а.с.15). Неявка позивача до судового засідання не була процесуальною перешкодою у відповідності до вимог ч.1 ст.231 ЦПК України для розгляду заяви відповідача за відсутності позивача, яка належним чином була повідомлена про судове засідання. Цього ж дня ОСОБА_3 у відповідності до розписки під особистий підпис отримала судова повістку в судове засідання на 01 грудня 2015 року (т.2, а.с.17). Позивач приймала учать у судовому засіданні 01 грудня 2015 року особисто (т.2, а.с.42). Твердження позивача про те, що суд першої інстанції позбавив її права користуватись правовою допомогою свого представника через неповідомлення її про перегляд заочного рішення є безпідставними та спростовуються вищенаведеними доказами завчасного повідомлення позивача про процесуальні дії суду з перегляду заочного рішення.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, ухваленого з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315ЦПК України колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: