Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/1092/15-ц Головуючий у 1-й інст. Корбут В. В.
Категорія 41 Доповідач Трояновська Г. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

Головуючого - судді Трояновської Г.С.,

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.,

з участю секретаря Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до редактора інтернет - сайту щотижневика Бердичів діловий ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, інших особистих немайнових прав та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 грудня 2015 року та на додаткове рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 січня 2016 року ,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом. Вимоги обгрунтовував тим, що 08.10.2014 року на сайті щотижневика „Бердичів діловий (www. berdichev. biz) було розміщено статтю із назвою „Бердичівський суд не встановив, мацав жіночі груди чи ні, депутат облради ОСОБА_1 /ОСОБА_3/. Зазначає, що редактор інтернет - сайту щотижневика „Бердичів діловий ОСОБА_2 до моменту набрання законної сили вироком суду опублікував статтю із зазначеним у ній вироком суду, в якій ідентифікував його як фізичну особу за іменем та прізвищем, охарактеризував його як злочинця, як особу, що з легкістю порушує закон, однак в подальшому вирок стосовно нього було скасовано. Також вказує, що сама назва статті є образливою та такою, що не відповідає дійсності і порочить його честь і гідність, оскільки Бердичівський міськрайсуд не встановлював той факт (дію), яку зазначає відповідач в заголовку статті, а лише встановлював факт наявності вини сторін конфлікту у вчиненні кримінального злочину. Уточнивши вимоги, позивач просив стягнути з редактора інтернет - сайту щотижневика „Бердичів діловий ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 60 000,00грн., зобовязати відповідача припинити неправомірні дії щодо порушення його права на повагу до його гідності та честі, а також інших особистих немайнових прав, в частині використання його імені, шляхом видалення статті „Бердичівський суд не встановив, мацав жіночі груди чи ні, депутат облради ОСОБА_1 з інтернет - сайту щотижневика „Бердичів діловий протягом двох календарних днів з моменту набрання рішенням суду законної сили. Вирішити питання судових витрат.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Додатковим рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 січня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь редактора інтернет - сайта щотижневика „Бердичів діловий ОСОБА_2 7 800 грн. на відшкодування судових витрат, повязаних з проведенням судової лінгвістичної експертизи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Вказує, що діями відповідача було порушено його права на повагу до його гідності та честі, а також інших особистих немайнових прав, в частині використання його імені в статті „Бердичівський суд не встановив, мацав жіночі груди чи ні, депутат облради ОСОБА_1 , оскільки на час її опублікування вирок суду щодо нього не набрав законної сили, а в частині притягнення його до кримінальної відповідальності вирок був скасований ухвалою Апеляційного суду Житомирської області в звязку з відсутністю в його діях складу злочину. Зазначає, що основною підставою для звернення до суду, виходячи із змісту позовної заяви, був захист особистого немайнового права щодо використання його імені, яке було порушено відповідачем, що ж до іншої підстави для позову, що полягала в захисті його честі, гідності, ділової репутації, то вона була другорядною, про що свідчить текст позовної заяви. Суд вказаних обставин не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 січня 2016 року ОСОБА_1 просить додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог. Зазначає, що витрати, понесені відповідачем у звязку з проведенням лінгвістичної експертизи, не повязані з розглядом справи в буквальному розумінні, адже для встановлення вказаних обставин у суду не було необхідності призначення цієї експертизи. Крім того звертає увагу на те, що під час судового засідання відповідач не заявляв вимогу про стягнення витрат, понесених ним, за проведення експертизи, а на момент ухвалення рішення у справі були відсутні будь-які докази понесення цих витрат.

Перевіривши законність та обґрунтованість судових рішень в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 грудня 2015 року підлягає відхиленню, а апеляційна скарга позивача на додаткове рішення цього ж суду від 16 січня 2016 року задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що написання та розміщення 08.10.2014р. ОСОБА_2 на ОСОБА_3 без згоди ОСОБА_1 було здійснено без порушень норм законодавства України та відповідало нормам міжнародного права, оскільки на момент вчинення цих дій ОСОБА_1 був депутатом Житомирської обласної ради IV скликання, тобто публічною особою, а відтак розповсюджена (оприлюднена) інформація про нього, що містилась у вироку, який не набрав законної сили, була суспільно необхідною, тобто виступала предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважало потенційну шкоду від її поширення, розповсюдження (оприлюднення) такої інформації відповідало інтересам прав людини та нормам демократичного суспільства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 08.10.2014 року на сайті щотижневика „Бердичів діловий (www.berdichev.biz) було розміщено статтю з назвою „Бердичівський суд не встановив, мацав жіночі груди чи ні, депутат облради ОСОБА_1 (а.с.13, 17).

Редактором сайту на момент розміщення на ньому ОСОБА_3 та її автором був відповідач ОСОБА_2А.(а.с.18).

В ОСОБА_3 міститься скорочений текст вироку Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29.09.2014р. у справі №0603/1802/12, у якому прізвища, імена та по-батькові підсудних та свідків замінено на певну літеру, зокрема, один з підсудних вказаний як громадянин Н.

Водночас, на початку ОСОБА_3 вказано, що громадянин Н., зазначений у вироку, це депутат Житомирської обласної ради ОСОБА_1

Зі змісту ОСОБА_3 вбачається, що текст вироку було взято з сайта www.reyestr.court.gov.ua.

Вироком було, зокрема, визнано ОСОБА_1 винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України, та призначено йому покарання у виді штрафу (а.с.19- 24). У резолютивній частині вироку міститься розяснення про строки його оскарження в апеляційному порядку 15 діб з моменту проголошення.

В кінці публікації Бердичів Діловий помістив примітку нагадуємо читачам, ніхто не може бути визнаним винним до вступу в силу вироку суду.

Відтак відповідач 08.10.2015 року на ОСОБА_3 у ОСОБА_3 використав (обнародував) ім'я ОСОБА_1, як такого, що обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, і це використання (обнародування) було здійснено до набрання вироком законної сили та, зважаючи на зміст позовної зави, без згоди ОСОБА_1

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 16 грудня 2014 року вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 вересня 2014 року скасовано, а провадження у справі закрито за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу злочину /а.с.25-27/. Апеляційний суд не встановив прямих та обєктивних доказів на підтвердження наявності в діях ОСОБА_1 завідомо прямого умислу на вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

ОСОБА_1 на момент ухвалення вироку Бердичівським міськрайонним судом та розміщення на сайті ОСОБА_3 був депутатом Житомирської обласної ради IV скликання, що є на обмеженій території України (у Житомирській області) загальновідомою обставиною та яка визнається сторонами.

Доводи ОСОБА_1 у апеляційній скарзі про те, що він подавав позов як фізична особа, а не як депутат, тому що у розміщеному на сайті вироку була інформація, яка не стосувалася його депутатської діяльності, і його права порушені як людини, а не депутата, є необґрунтованими з огляду на таке.

Статтею 29 Закону України "Про інформацію" встановлено, що інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Як зазначає Європейський Суд з прав людини у справі «Обершлік проти Австрії» 1991 р., ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод захищає не тільки інформацію та дії, що сприймаються як бажані або оцінюються як нешкідливі чи сприймаються байдуже, а й ті, які ображають, шокують або викликають турботу з боку держави або будь-якої частини населення.

Відповідно до ч.4 ст. 296 ЦК України імя фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може бути використане (обнародуване) лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом.

В ОСОБА_3 мав місце факт поширення імені позивача, як особи, що обвинувачується у скоєнні злочину, до набрання законної сили вироком суду.

Однак, у ОСОБА_3 йдеться не про звичайного (пересічного) громадянина, а про депутата обласної ради, про що прямо зазначено у назві статті.

Тобто автор ОСОБА_3 використав імя позивача саме як публічної особи, інформація про яку є предметом підвищеного суспільного інтересу і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.

Окрім того назва статті свідчить про те, що автор ОСОБА_3 виклав власне бачення ситуації, у якій звернув увагу громадськості саме на морально-етичну поведінку депутата обласної ради, а не на обставини, повязані з кримінально-караними діями.

Із змісту п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" вбачається, що при вирішенні спорів, пов'язаних з поширенням інформації стосовно приватного життя публічних осіб, суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації , схваленої 12.02.2004р. на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_4 Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_5 Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції вказується , що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

А тому, ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у даному випадку обнародування імені депутата обласної ради ОСОБА_1 до набрання вироком законної сили є правомірним.

При вирішенні спору суд першої інстанції обгрунтовано керувався ст.ст.32,34 Конституції України, Законом України «Про інформацію» /ст.ст.21,29/, рішенням Конституційного Суду України від 20.01.2012р. №2-рп/2012 у справі №1-9/2012, ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З наведених підстав та з урахуванням висновку судово-лінгвістичної експертизи №056/761 від 06.11.2015р., суд першої інстанції також правильно вважав, що вимоги позивача про те, що назва ОСОБА_3 є образливою та не відповідає дійсності і порочить його честь і гідність, а також ділову репутацію , безпідставними.

Так, зазначеною експертизою встановлено, що вислів «Бердичівський суд не встановив…» виражено у формі твердження , а вислів «…мацав жіночі груди чи ні, депутат облради ОСОБА_1» - у формі оціночного судження.

Оціночними судженнями, з огляду на приписи ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно зі ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 19 Постанови).

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 грудня 2015 року є законним і підстав для його скасування не вбачається.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 щодо ухвалення додаткового рішення є обгрунтованою і підлягає задоволенню.

Так, з матеріалів справи вбачається, що оскаржуване судове рішення було ухвалено судом першої інстанції 11.12.2015 року /а.с.116-120/.

На момент ухвалення рішення суду в матеріалах справи були відсутні докази на підтвердження судових витрат, повязаних з проведенням судово-лінгвістичної експертизи, про що зазначено в самому рішенні суду.

17.12.2015 року відповідач подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на його користь 7 800грн. понесених ним судових витрат щодо оплати послуг за проведення судової лінгвістичної експертизи та додав копію квитанції /а.с.128,129/.

Суд розглянув заяву відповідача про ухвалення додаткового рішення, проте дійшов безпідставного висновку про її задоволення.

Так, відповідно до п.4 ч.1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи, ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішені питання про судові витрати.

Згідно з пунктом 5 зазначеної норми суд постановляє ухвалу про відмову в ухваленні додаткового рішення.

Відповідно до п.41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ „Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах №10 від 17.10.2014 року якщо під час розгляду справи докази на підтвердження понесених судових витрат суду не надавалися, то додаткове рішення щодо розподілу цих судових витрат ухвалюватися не може і в задоволенні такої заяви має бути відмовлено.

З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив додаткове рішення про розподіл судових витрат, документальне підтвердження яких було відсутнє на момент його ухвалення, то його висновок про задоволення заяви відповідача про стягнення судових витрат є безпідставним. А тому додаткове рішення підлягає скасуванню, а заява відповідача відхиленню.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 грудня 2015 року відхилити, вказане рішення суду залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 січня 2016 року задовольнити, додаткове рішення скасувати. В задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_6 про ухвалення додаткового рішення відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді