Провадження №2/761/2170/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 лютого 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Рибака М.А.,

при секретарі Сівоха І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору недійсним в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права власності -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2015 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач-1, ОСОБА_2) та ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач-2, ОСОБА_3) про визнання договору купівлі-продажу удаваним в частині покупця, переведення прав і обов'язків покупця, визнання права власності на квартиру.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 26.09.2014 року між відповідачами було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Покупцем квартири у договорі вказана ОСОБА_2, проте дійсним покупцем зазначеного майна є ОСОБА_1, яка вимушена була оформити квартиру на ім'я своєї матері у зв'язку із тим, що її колишній чоловік ОСОБА_4 був членом Партії регіонів, а в 2014 році були випадки знищення майна членів вказаної партії. А отже позивач побоюючись за свою власність, життя і здоров'я вимушена була оформити квартиру на свою мати ОСОБА_2, з якою домовилась в подальшому про укладення договору дарування квартири на своє ім'я. Проте, відповідач-1 зазначену домовленість не виконала.

Окрім того, позивач зазначала, що квартира придбавалась для її власних потреб, що підтверджується тим, що вона за власний кошт зробила ремонт в квартирі та почала в ній проживати та сплачувати всі комунальні та інші платежі.

В ході розгляду справи позивачем було подано заяву про зміну предмету позову в порядку ст. 31 ЦПК України, відповідно до якої вона просила суд визнати недійсним у частині покупця договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 26.09.2014 року, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левашовим О.Г. за реєстровим № 3302; визнати ОСОБА_1 покупцем за договором купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левашовим О.Г. за реєстровим № 3302 та визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 26.09.2014 року, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левашовим О.Г. за реєстровим № 3302.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення.

В судове засідання відповідач-1 не з'явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином.

В судовому засіданні представник відповідача-2 позов визнав та не заперечував проти його задоволення.

Від відповідача-2 надійшла нотаріально посвідчена заява, в якій вона пояснила, що дійсним покупцем квартири є позивач, а ОСОБА_2 лише формально вписали в договір у якості покупця (а.с. 44).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26.09.2014 року між ОСОБА_3 (за договором - продавець) та ОСОБА_2 (за договором - покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким продавець передав у власність покупцю, а покупець прийняв від продавця (купив) квартиру за АДРЕСА_1 і оплатив її вартість за ціною та у порядку, передбаченому договором (а.с. 8-9).

Відповідно до п. 7 договору ринкова вартість об'єкту складає 5050800,50 грн.

Пунктом 8 договору передбачено, що за домовленістю сторін продаж квартири вчиняється за 149000,00 грн., які продавець отримав від покупця повністю готівкою під час укладення цього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - третьої, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Обґрунтовуючи позов, позивач посилалась на вимоги статті 235 ЦК України щодо удаваного правочину, а в подальшому також на статтю 217 ЦК України про правові наслідки недійсності окремих частин правочину.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до п. 9 зазначеної Постанови згідно зі статтею 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Із матеріалів справи вбачається, що спірний договір було укладено в письмовій формі та посвідчено нотаріально, окрім того, сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов.

Разом з тим, позивач зазначала, що ОСОБА_2 лише формально була зазначена в договорі в якості покупця, проте дійсним покупцем є ОСОБА_1

Проте з такими твердженнями позивача суд погодитись не може з огляду на наступне.

Згідно із ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу.

Як зазначалось вище, пунктом 8 договору передбачено, що за домовленістю сторін продаж квартири вчиняється за 149000,00 грн., які продавець отримав від покупця повністю готівкою під час укладення цього договору.

За положеннями п. 11 договору продавець та покупець у присутності нотаріуса стверджують, що договір, який укладається, спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним; договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину.

В якості підтвердження факту передачі коштів за договором в судовому засіданні представником позивача було надано розписку, за якою ОСОБА_3 зазначала, що отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 16000000,00 грн. в рахунок оплати вартості квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 26.09.2014 року (а.с. 85).

Проте, вказану розписку суд оцінює критично, оскільки сума коштів, яка в ній зазначена, відрізняється від оціночної вартості квартири, зазначеній в п. 7 договору та фактичній сумі коштів, яка передбачена п. 8 договору.

Пояснюючи вказану обставину, представник позивача в судовому засіданні посилався на те, що сторони навмисно занизили реальну вартість квартири з метою мінімізації вартості нотаріальних послуг та інших платежів.

Разом із тим, вказане твердження представника позивача жодним чином не спростовує факту купівлі-продажу квартири саме за вказаною в ньому ціною.

Окрім того, в судовому засіданні представники позивача та відповідача-2 зазначили, що кошти за квартиру були передані позивачем напередодні фактичного укладення договору, а саме за декілька днів до цього, тоді як в самій розписці зазначається дата, яка співпадає із днем укладення договору, а саме - 26.09.2014 року.

Щодо твердження позивача про те, що ОСОБА_2 виступила покупцем по договору у зв'язку із тим, що позивач вимушена була оформити квартиру на ім'я своєї через те, що її колишній чоловік ОСОБА_4 був членом Партії регіонів, а в 2014 році були випадки знищення майна членів вказаної партії, а тому позивач боялась за свою власність, життя і здоров'я суд зазначає наступне.

Так, в підтвердження зазначеного, позивач додала до позову роздруківки з інтернет-сторінок із інформацією про напади на офіси Партії регіонів та житлові будинки членів партії.

Проте, вказані роздруківки також судом оцінюються критично, оскільки вони не можуть виступати належним доказом у справі, так як неможливо встановити дійсний факт існування веб-сторінок за делегованими доменними іменами та відповідно перевірити інформацію, розміщених на них.

Окрім того, події, про які зазначає позивач відносяться до лютого 2014 року, тоді як спірний договір купівлі-продажу було укладено в кінці вересня 2014, а саме майже через 7 місяців після зазначених обставин.

Враховуючи викладене, а також проаналізувавши умови укладеного договору купівлі-продажу, суд приходить до переконання про те, що визнання договору недійсним в частині покупця не узгоджується з іншими умовами договору, а також з останнього не вбачається того, що вказаний правочин був би вчинений і без включення недійсної частини, а саме умови щодо покупця ОСОБА_2

Так, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Окрім того, на переконання суду, позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту наявності у неї необхідної суми коштів для купівлі спірної квартири станом на час її придбання, як і не підтверджено відсутності можливості у відповідача-1 придбати зазначену квартиру.

Також недоведеним є той факт, що між позивачем та її матір'ю існували відповідні домовленості щодо подальшого відчуження квартири на користь позивача.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволення позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 19, 129 Конституції України, 203, 217, 235, 321, 328, 526, 655 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57 - 60, 88, 169, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 294 ЦПК України;

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору недійсним в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права власності - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ М.А. РИБАК