Номер провадження: 22-ц/785/2034/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Колесніков Г. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Колеснікова Г.Я.,

суддів Вадовської Л.М., Ващенко Л.М.,

при секретарі Коноваленко Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року по справі за позовною заявою ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі ПАТ «Дельта Банк»), ОСОБА_3, треті особи: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання недійсним договору іпотеки

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ОСОБА_2, в інтересах онучки ОСОБА_5, звернулася до суду із вказаним позовом.

Посилалась на те, що 29 грудня 2006 року її дочка - ОСОБА_3 уклала з АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «ДельтаБанк» кредитний договір. З метою забезпечення кредитного договору ОСОБА_3 передала Банку в іпотеку належну їй на праві власності кв.№89 в будинку №6, по вулиці Ак. Заболотного в м. Одесі.

Зазначала, що договір іпотеки є недійсним та порушує права малолітньої онучки, так як був укладений без згоди органу опіки та піклування, оскільки на час укладання договору в квартирі постійно, а саме з серпня 2006 року, проживала ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Разом з малолітньою дитиною в квартирі з того часу проживала вона та ОСОБА_3

Посилаючись на зазначені обставини позивач просила визнати недійсним договір іпотеки від 29 грудня 2006 року (а.с. 2-4).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 158-159).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права (а.с.166-169).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників цивільного процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Судом установлено, що 29 грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк надав ОСОБА_3 кредитні грошові кошти у розмірі 78700,00 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1, а остання зобовязалася повернути кредит до 29 грудня 2027 року або достроково, а з урахуванням додаткової угоди №1 до кредитного договору кінцевий термін повернення кредиту продовжено до 29 грудня 2037 року, зі сплатою 11,30% річних за користування ним та у разі невиконання або неналежного виконання умов договору сплатити штрафні санкції, встановлені договором.

У той же день, з метою забезпечення виконання зобовязань по кредитному договору, між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_2, яка була придбана нею 29 грудня 2006 року у її власника ОСОБА_6 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, реєстровий номер 3725, який в той же день був зареєстрований в Держаному реєстрі правочинів.

У звязку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобовязань по кредитному договору рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2015 року (справа №523/14192/14-ц) в рахунок стягнення заборгованості по кредиту у розмірі 98206,76 доларів США було звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на квартиру АДРЕСА_3. Виконання рішення було відстрочено на строк дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним договору іпотеки, суд першої інстанції правильно визначився зі спірними правовідносинами, виходячи з дії договорів, укладених між сторонами, в яких обумовлені права та обовязки сторін та відповідальність сторін за невиконання чи неналежне виконання сторонами зобовязань, взятих на себе умовами договорів та нормами матеріального права, що такі регулюють, відповідають нормам цивільного законодавства, не суперечать іншим актам цивільного законодавства, а тому мають виконуватися сторонами. Позивачем не надано належних доказів існування обставин, з якими законодавець пов'язує визнання недійсним іпотечного договору, укладеного на забезпечення основного зобов'язання.

Також вірним є висновок суду першої інстанції про те, що право власності на зазначену квартиру у ОСОБА_3, виникло після укладання договору купівлі-продажу, тобто 29 грудня 2006р. За відсутності документального підтвердження правомірності вселення та проживання в квартирі до її придбання (договір найму, оренди тощо), суд вважає, що ОСОБА_3 та її дочка ОСОБА_5 проживали в спірній квартирі, як тимчасові мешканці, а відтак не набували будь-яких прав та обовязків на жилу площу в квартирі. Не підтверджено належними доказами і визнання права користування на спірну квартиру за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з боку попереднього власника квартири - ОСОБА_6 Зважаючи на викладене не можна вважати, що на час укладання договору купівлі-продажу квартири від 29 грудня 2006р. були порушені права та охоронювані законом інтереси малолітньої ОСОБА_5 на житлове приміщення.

Більш того, про наявність будь-яких прав проживання в жилому приміщені інших осіб не заявляла і сама ОСОБА_3 при передачі квартири в іпотеку (п.1.7. Договору іпотеки).

Доводи апеляційної скарги позивача є аналогічними доводам, що викладені ним на обґрунтування позовної заяви, вони були предметом розгляду суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Зі змісту кредитного договору та договору іпотеки вбачається, що сторони досягли згоди щодо істотних умов договору, мети, суми і строку кредиту, умови і порядку його видачі та погашення, види (способи) забезпечення зобов'язання позичальника, відсоткової ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, внаслідок чого ОСОБА_3 особисто підписав зазначені договори.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою га шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Колегія суддів вважає, що підписавши договір, сторони тим самим засвідчили свою згоду та прийняли умови, які були в ньому закріплені. Зазначені обставини свідчать про те, що сторони діяли вільно та на власний розсуд визначали умови кредитного договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір іпотеки від 29 грудня 2006 року необхідно визнати недійсним, оскільки останній укладено без попередньої згоди органу опіки та піклування, так як на момент передачі спірної квартири в іпотеку в ній проживала малолітня дитина ОСОБА_5, колегія суддів не приймає до уваги з наступних підстав.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що договір іпотеки може бути визнаний судом недійсним за умов встановлених законодавством доведених позивачем.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Правилами ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) передбачено, що органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Отже, одним із правочинів, які не можуть вчиняти батьки або особи, які їх замінюють, без дозволу органів опіки та піклування, відповідно до ст. 177 СК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься і право користування жилим приміщенням.

Відповідно до п. 44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 № 5 суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладання договору. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку), не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що згода органу опіки і піклування є обов'язковою, якщо буде встановлено, що дитина мала право власності чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки.

Згідно зі ст. 27 ЗУ «Про нотаріат» № 3425-XII від 2 вересня 1993 року нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії: подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов'язаного із вчиненням нотаріальної дії; подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа.

Статтею 55 зазначеного закону передбачено, що угоди про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється.

Відповідно до п. 1.7 Іпотечного договору Іпотекодавець стверджує, що предмет іпотеки до цього часу не є предметом іпотеки за іншими зобов'язаннями, жодним способом не відчужений, у спорі не перебуває, щодо нього не ведуться судові спори, в податковій заставі не перебуває, відносно нього не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, як юридична особа не використовується, права третіх осіб, в тому числі на переважне право придбання, на проживання, на предмет іпотеки, відсутні, внаслідок передачі Предмета іпотеки в іпотеку не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, у тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних осіб та інших осіб, яких Іпотекодавець зобовязаний утримувати за законом чи договором. Предмет іпотеки не є спільною сумісною власністю, а перебуває у приватній особистій власності Іпотекодавця. і зазначена обставина доведена нотаріусом до відома Іпотекодержателя, вищевказаний пункт не змінювався.

На час посвідчення спірного правочину у нотаріуса не було жодних підстав для отримання згоди органу опіки та піклування на його укладення, оскільки жодні відомості про наявність права користування квартирою малолітньою дитиною були відсутні.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову про визнання іпотечного договору недійсним є правильними.

Інші доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність зроблених в рішенні висновків фактичним обставинам справи на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Судом першої інстанції на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та вірно застосовано норми матеріального права.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала суду може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_7