Ухвала

іменем україни

23 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Попович О.В., Савченко В.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства «Генічеський машинобівний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду м. Києва від 29 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відкритого акціонерного товариства «Генічеський машинобівний завод» (далі - ВАТ «Генічеський машинобівний завод») про стягнення заборгованості по заробітній платі, посилаючись на те, що з 05 травня 2014 року працює головою правління товариства, проте за період з 05 травня 2014 року до 30 вересня 2014 року йому нараховувалася, проте не виплачувалася, заробітна плата, заборгованість з якої становить 36 628 грн 88 коп.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ВАТ «Генічеський машинобівний завод» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 36 628 грн 88 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 жовтня 2015 року зазначене рішення районного суду скасовано й в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з безпідставності та недоведеності вимог ОСОБА_1

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна.

Судом установлено, що згідно з рішенням загальних зборів акціонерів ВАТ «Генічеський машинобівний завод» від 05 травня 2014 року ОСОБА_1 обрано та призначено головою правління і генеральним директором товариства.

На виконання вказаного рішення видано наказ № 1 по посадовому складу від 05 травня 2014 року про призначення ОСОБА_1 на посаду голови правління ВАТ «Генічеський машинобівний завод» з посадовим окладом у розмірі 9 744 грн щомісячно.

Згідно довідок ВАТ «Генічеський машинобівний завод» від 26 січня 2015 року та від 26 березня 2015 року, які підписані головою правління товариства та головним бухгалтером, а також містять печатку товариства, розмір нарахованої але невиплаченої заробітної плати ОСОБА_1 становить 39 628 грн 88 коп.

За правилами ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Статтею 94 КЗпП України встановлено, зо заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частинами 2, 3 ст. 97 КЗпП Українивстановлено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП Українизаробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

За правилами ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Проте вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, на порушення вимог ст.ст. 213, 214, 304, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув; не врахував, що відповідно до ст. ст. 95, 115 КЗпП України, ст. ст. 21, 30 Закону України «Про оплату праці» відсутність заборгованості перед позивачем із заробітної плати має довести роботодавець, тобто фізична особа, з якою фактично було укладено трудовий договір, а не позивач.

При цьому, зазначаючи про недоведеність позовних вимог, апеляційний суд залишив поза увагою те, що наказ про призначення позивача на посаду голови правління ніким не скасований та є чинним, а на підтвердження розміру нарахованої заробітної плати позивачем надана довідка товариства, підписана не лише ним а й головним бухгалтером.

Крім того, є безпідставними посилання суду апеляційної інстанції на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 11 липня 2014 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2014 року, які скасовані ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19 травня 2015 року та на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2015 року, яка не набрала законної сили на час перегляду справи в апеляційному порядку.

Отже, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України та дійшов передчасного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий судовий розгляд до апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 29 жовтня 2015 року скасувати.

Справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

О.В. Попович

В.О.Савченко

О.В.Ступак