Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Парінової І.К.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Вінниці про стягнення недоплаченого відшкодування втраченого заробітку, витрат на медичну та соціальну допомогу та інших страхових виплат, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 21 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що протягом 1977-1993 років працював на різних посадах (за різними робочими спеціальностями) на Вінницькому ордена Трудового Червоного Прапора хімічному заводі ім. Я.М. Свердлова (далі - виробниче об'єднання «Хімпром»). У 1988 році йому, у зв'язку з виявленим професійним захворюванням, було встановлено 40% втрати професійної працездатності; з січня 1991 року відсоток втрати професійної працездатності збільшився до 50%; з січня 1997 року - до 60%; з січня 2004 року - до 70 % та визнано його інвалідом другої групи. Вінницьке державне підприємство «Виробниче об'єднання «Хімпром» було ліквідоване без правонаступника. З 1 червня 2001 року страхові виплати на його користь виплачуються відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Вінниці. У січні 2013 року він звернувся до відповідача із заявою про перерахунок страхових виплат, вважаючи, що вони сплачувалися у меншому, ніж передбачено законодавством, розмірі, оскільки виробничим об'єднанням «Хімпром» з 1992 року не виконувалися положення постанови Кабінету Міністрів України від 26 травня 1992 року № 276 «Про заходи щодо виконання постанови Верховної Ради України «Про підвищення соціальних гарантій для населення», постанови Кабінету Міністрів України від 21 березня 1992 року № 140 «Про додаткові заходи у зв'язку з підвищенням заробітної плати», Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472. Посилаючись на те, що листом відповідача від 18 січня 2013 року № 35-06-25-01 йому було рекомендовано для вирішення даного питання звернутися до суду, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з відповідача на його користь недоплачений втрачений заробіток, витрати на медичну, соціальну допомогу та інші страхові виплати за період з 01 травня 1992 року до 31 травня 2013 року в розмірі 72 719 грн 44 коп., а також судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 лютого 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Вінниці на користь ОСОБА_3 недоплачене відшкодування втраченого заробітку у зв'язку з втратою працездатності внаслідок професійного захворювання за період з 1 травня 1992 року до 31 травня 2013 року у розмірі 72 719 грн 44 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 21 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині періоду і розміру стягнутої суми скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Вінниці на користь ОСОБА_3 недоплачений втрачений заробіток у зв'язку з втратою працездатності, внаслідок професійного захворювання за період з 1 червня 2010 року по 31 травня 2013 року у розмірі 27119 грн 16 коп.

ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що протягом 1977-1993 років позивач працював на різних посадах (за різними робочими спеціальностями) у Вінницькому виробничому об'єднанні «Хімпром». Наказом від 8 жовтня 1993 року № 454 його було звільнено у зв'язку з виходом на пенсію згідно з п. 2 ст. 40 КЗпП України з 09 жовтня 1993 року.

Зазначені обставини підтверджуються копією трудової книжки позивача, архівною довідкою від 12 лютого 2013 року, особовою карткою ОСОБА_3 (а. с. 17, 28, 122).

24 жовтня 1988 року ОСОБА_3 встановлено професійне захворювання (отруєння), внаслідок чого він втратив 40% професійної працездатності; з січня 1991 року відсоток втрати професійної працездатності збільшився до 50%; з січня 1997 року - до 60%; з січня 2004 року - до 70% і йому було встановлено другу групу інвалідності (а. с. 16, 18-27).

Вінницьке державне підприємство «Виробниче об'єднання «Хімпром» було ліквідоване без правонаступника.

З 1 червня 2001 року страхові виплати ОСОБА_3 виплачуються відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Вінниці.

У січні 2013 року позивач звернувся до Фонду щодо перерахунку страхових виплат, оскільки вважав, що вони сплачувалися у заниженому розмірі, однак листом відповідача від 18 січня 2013 року № 35-06-25-01 йому було в цьому відмовлено та рекомендовано для вирішення даного питання звернутися до суду.

Відповідно до висновку судово-економічної експертизи від 30 жовтня 2013 року розмір відшкодування втраченого заробітку у зв'язку із втратою працездатності внаслідок професійного захворювання у ОСОБА_3 за період з 31 травня 1992 року до 31 травня 2013 року документально підтверджується у сумі 72 719 грн 44 коп.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд погодився із його висновком про те, що роботодавцем з 1992 року не виконувалися положення постанови Кабінету Міністрів України від 26 травня 1992 року № 276 «Про заходи щодо виконання постанови Верховної Ради України «Про підвищення соціальних гарантій для населення», постанови Кабінету Міністрів України від 21 березня 1992 року № 140 «Про додаткові заходи у зв'язку з підвищенням заробітної плати», Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, внаслідок чого позивач отримував у меншому розмірі втрачений заробіток, витрати на медичну та соціальну допомогу, а також інші страхові виплати.

Зроблені у рішеннях в цій частині висновки ґрунтуються на поданих сторонами доказах і відповідають фактичним обставинам справи.

Порушень норм процесуального права при проведенні оцінки доказів не встановлено.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції у частині періоду та розміру коштів, які підлягають стягненню на користь ОСОБА_3 виходив із положень ст. 71 ЦК УРСР 1963 року, зазначивши про те, що виплати, призначені, але несвоєчасно отримані потерпілим або особою, яка має право на їх одержання, а також вимоги про перерахунок сум щомісячних платежів, раніше визначених судом або роботодавцем, підлягають задоволенню за час, що не перевищує строку позовної давності.

Відповідно до ч. ч. 4, 7 ст. 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням. Якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду соціального страхування від нещасних випадків своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України «Про оплату праці».

З огляду на викладене, період за який стягуються страхові виплати визначений вказаними нормою цього Закону, і такий не може вважатись позовною давністю.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 зазначав, що у довідці від 8 червня 2011 року, яка підписана директором та головним бухгалтером ВО «Хімпром», неправильно визначена сума втраченого заробітку, з якою він не погоджується.

Нарахування страхових виплат відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Вінниці проводилось після передачі йому ВО «Хімпром» документів, в яких було зазначено розмір втраченого заробітку, який підлягає відшкодуванню, та про відсутність заборгованості до проведення такої передачі (а. с. 30, 31-33).

Оскільки неправильність визначення розміру втраченого заробітку позивач пов'язує з тим, що він був помилково розрахований ВО «Хімпром», на обставини, які б свідчили про вину відповідача при проведенні його розрахунку не посилається, то вказані виплати апеляційним судом на користь ОСОБА_3 обґрунтовано стягнуті за три роки до дня звернення за їх одержанням, як це передбачено ст. 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року.

Згідно зі ст. 341 ЦПК України, суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення і ухвалити нове рішення або змінити рішення, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, чи не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З урахуванням того, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норму матеріального права, рішення апеляційного суду підлягає зміні в частині застосування норми матеріального права на підставі якої вирішено спір, а саме замість ст. 71 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року зазначити ч. ч. 4, 7 ст. 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року.

Зміна норми матеріального права не впливає на законність ухваленого апеляційним судом рішення по суті спору.

Керуючись ст. ст. 336, 341 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

вирішила:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 21 жовтня 2015 року змінити в частині застосування норми матеріального права на підставі якої вирішено спір, а саме зазначити правовою підставою вирішення спору замість ст. 71 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, - ч. ч. 4, 7 ст. 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року.

В іншій частині вказане рішення апеляційного суду залишити без змін.

Рішення оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук І.К. Парінова