АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 643/8489/15-ц Головуючий І інстанції - Скотар А.Ю.
Провадження: 22-ц/790/473/16 Головуючий ІІ інстанції - Бездітко В.М.
Категорія: право власності
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Бездітка В.М.,

суддів - Сащенка І.С., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря - Міхелєвої Я.С.,

розглянув матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту та визнання права власності в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на квартиру, -

встановила:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, після якої залишилось спадкове майно, належне останній та відповідачу - ОСОБА_1, з яким мати прожила більш ніж 20-років, а в офіційно зареєстрованому шлюбі - з 05.09.2008 і до дня смерті.

Спадковим майном є: квартира АДРЕСА_1; автомобіль «Хонда Пілот», р.н. НОМЕР_1; побутова, аудіо-відео техніка та дорогоцінності, що набуте матір'ю та відповідачем протягом як цивільного, так і офіційного шлюбу.

Просила встановити факт проживання своєї матері ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1996 року по день реєстрації шлюбу - 02.09.2008; встановити факт, що є рівними частки у майні, яке перебувало у їх спільній сумісній власності; визнати за собою право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частину всього спадкового майна, на яке відкрилася спадщина після смерті матері, ОСОБА_3

У серпні 2015 року представник відповідача подав зустрічний позов в якому просив визнати спірну квартиру особистою приватною власністю ОСОБА_1, в обґрунтування якого зазначав, що вона була придбана останнім шляхом укладення договору пайової участі у будівництві житлового будинку від 10.01.2006 за умовами якого ОСОБА_1 сплатив на користь будівельної організації вартість квартири - 57326,40 доларів США, що становило на той час 287577,46 грн. При цьому 271 128,46 грн. сплачено ним до укладення шлюбу з ОСОБА_3, а 16449 грн. - після, однак за особисті, позичені у сестри, кошти.

Факт знайомства з ОСОБА_3 задовго до укладення шлюбу з останньою ОСОБА_1 не заперечує, однак заперечує факт проживання з нею однією сім'єю без шлюбу до 05.09.2008, тобто до моменту реєстрації шлюбу.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1та ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, без шлюбу з 01,01.2004 до 05.09 - моменту реєстрації шлюбу між останніми.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 часту квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2. В іншій частині в задоволенні первісного позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 3653,60 грн. та на користь держави - 40 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подавапеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити, посилаючись на незаконність, необґрунтованість ухваленого рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування усіх обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. В обґрунтування скарги зазначено, що під час розгляду справи в суді першої інстанції взагалі не з'ясовувалось де проживала ОСОБА_3 до моменту смерті, а позивач взагалі не надав жодного документу про місце проживання ОСОБА_3 Суд першої інстанції не взяв до уваги довідку з місця проживання ОСОБА_1, згідно якої останній з 05.02.1993 зареєстрований по АДРЕСА_3 та до теперішнього часу не змінював місце реєстрації, а також показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які свідчать що ОСОБА_6 не проживав однією сім'єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу. Вважає, що спірна квартира придбана ОСОБА_1 до укладення шлюбу з ОСОБА_3 за власні кошти і не може виступати об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

По справі встановлено, що 10.01.2006 між ВАТ «Трест Житлобуд-І» та ОСОБА_1 укладено договір № 20/03-01 пайової участі в будівництві житлового будинку, за яким товариство за дорученням ОСОБА_1 мало виконати комплекс будівельно-монтажних робіт з будівництва трикімнатної квартири АДРЕСА_1 а останній зобов'язався сплатити їх вартість періодичними платежами на загальну суму, еквівалентну 57326,40 дол. США, строком до 01.12.2008 /а.с. 64-65/.

Наданий час право власності на квартиру зареєстроване за ОСОБА_1 /а.с. 9, 10/.

Позивачка є донькою ОСОБА_3

05.09.2008 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 /а.с. 6, 8/.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла /а.с. 7/.

Сторони у справі згідно ч. 1 ст. 1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги після ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 р. та у встановлений законом строк звернулись до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після останньої /а.с. 123/.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з показань свідків, долучених до матеріалів справи фотознімків та прийшов до висновку, що вказані докази підтверджують факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 без шлюбу з 01.01.2004 р. та до моменту його реєстрації 05.09.2008 р., оскільки до 01.01.2004 діяв КпШС України в редакції 1969 року, який не містив поняття спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, а закон зворотної сили не має.

Враховуючи, що в період дії Договору пайової участі в будівництві житлового будинку і до сплати всіх належних за ним коштів між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб, суд прийшов до висновку, що вказаний Договір укладався в інтересах створеної ОСОБА_1 та ОСОБА_3, які фактично були чоловіком та дружиною, сім'ї, яка на момент укладення Договору та його повної оплати вже існувала тривалий час.

Виходячи із змісту положень ст. 74 СК України, ч. 2 ст. 372 ЦК України, п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995, суд першої інстанції прийшов до висновку, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності по 1/2 частині кожному.

Режим спільної сумісної власності розповсюджується і на інше майно, набуте ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 2004 року. Таким майном, як зазначає ОСОБА_2, є автомобіль «Хонда Пилот», р.н. НОМЕР_1, побутова, аудіо-відео техніка та дорогоцінності, проте на час розгляду справи встановлено, що вказаний автомобіль не зареєстрований ні за ОСОБА_3 ні за ОСОБА_1 /а.с. 41/, а вимога про визнання недійсною угоди про його відчуження та витребування сторонами не ставиться, тобто він не може бути спадковим майном. Індивідуальні ознаки іншого майна і взагалі докази його існування відсутні. За таких умов спадковим майном в даному спорі може виступати лише 1/2 частина квартири АДРЕСА_1.

Колегія суддів з такими висновками рішення суду не погоджується, оскільки вони суперечать обставинам справи та наданим сторонами доказам.

Згідно ч. ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так суд дійшов висновку про спільне проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_7 з 1993 року, про що зазначено в мотивувальній частині рішення (хоча позивач просила встановити факт спільного проживання з 1996 року) лише на підставі фотокарток, з яких взагалі не вбачається коли і де ці фотокартки були зроблені та пояснень свідків, які були близько знайомі з ОСОБА_8 У тому числі і батька ОСОБА_9 - ОСОБА_10, мати чоловіка ОСОБА_9 - ОСОБА_11, які є беззаперечно зацікавленими у збільшенні спадкового майна ОСОБА_2

При цьому суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що кожен з свідків, який підтвердив факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 без шлюбу до моменту його реєстрації, знайомий з останніми тривалий час, обізнаний про життя та побут вказаних осіб і пов'язує свої свідчення з спільними для них та ОСОБА_3 та ОСОБА_1 датами та подіями. Показання даних свідків на відміну від свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтверджуються долученими до матеріалів справи фотознімками, з яких видно спільні, непересічні, пам'ятні та значущі, як для подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_1 так і для свідків події.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

В порушення ст. 59 ЦПК України зазначений факт судом встановлено лише на підставі показань свідків, та за відсутності будь яких інших належних та допустимих доказів, на підставі яких можливо встановити проживання чоловіка і жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, виникнення між вказаними особами усталених відносин, притаманних подружжю, ведення ними спільного господарства в період, протягом якого ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було придбано спірне майно тощо.

При цьому фотографії, які були надані позивачем, на яких зображений відповідач разом з позивачем та ОСОБА_3 не мають дати їх виготовлення, та не є доказами проживання однією сім'єю, ведення спільного господарства або наявності спільного бюджету ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до реєстрації шлюбу, при тому, що дані фотографії могли бути зроблені як до укладення шлюбу та і вже після реєстрації шлюбу, враховуючи те, що ОСОБА_1 не заперечував факт знайомства з ОСОБА_3, оскільки багато років товаришував з її чоловіком.

Але суд першої інстанції на зазначені норми процесуального права та дійсні обставини справи уваги не звернув, і лише на підставі показань свідків дійшов до висновку, що на вказаних фотознімках закарбовані спільні, непересічні, пам'ятні та значущі, як для подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_1 так і для свідків події. Суд першої інстанції взагалі не з'ясовувалось де, коли були зроблені додані позивачем фотознімки, які події на них зображені, чи являються вони пам'ятними та значущими для ОСОБА_1 та ОСОБА_3, а також для свідків, чи зображені взагалі на фотокартках допитані свідки і чи мають для них зображені події будь яке значення, та чи являються вони спільними та непересічними.

При цьому з оскаржуваного рішення вбачається, що зазначені фотокартки мали вирішальне значення для суду, оскільки лише за їх наявності суд відхилив показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та інші письмові докази, вказавши, що показання свідків позивача на відміну від ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтверджуються долученими до матеріалів справи фотознімками.

Пояснення ОСОБА_1 на наявність інших фотокарток, де він зображений з іншими жінками та його пояснення, що він не проживав з ОСОБА_3 однією сім'єю суд до уваги не взяв.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Таким чином, суд першої інстанції за відсутності належних та допустимих доказів, які б підтверджували спільне проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з 1993 року по 05.09.2008 рік без реєстрації шлюбу та придбання у вказаний період спірного майна, у тому числі і квартири за спільні кошти, лише на підставі припущень та показах свідків, незаконно та безпідставно частково задовольнив первісний позов ОСОБА_3

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при застосуванні ст. 74 СК України, шо регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з'ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім'єю; спільний побут; взаємні права та обов'язки (ст. ст. 3, 74 СК України).

Так судом першої інстанції було правильно встановлено, що 10.01.2006р. між ВАТ «Трест Жилстрой-1» (далі- Сторона 1) та ОСОБА_1 (далі-Сторона 2) було укладено договір №20/03-01 пайової участі у будівництві житлового будинку, згідно якого предметом якого є виконання Стороною 1 за дорученням Сторони 2 комплексу будівельно-монтажних робіт по будівництву квартири АДРЕСА_1

Згідно п.2.4 даного договору Сторона 2 приймає на себе наступні обов'язки: сплатити вартість комплексу робіт по спорудженню квартири в сумі, що дорівнюється еквіваленту 57326,40 доларів США. Вартість робіт являється договірною величиною та зміні не підлягає. Оплата робіт проводить в гривнях по курсу НБУ на момент здійснення платежу на банківський рахунок Сторони 1 в наступному порядку 40% від загальної вартості робіт по будівництву квартири - до 30.03.2007р., залишок суми вноситься щомісячно рівними частками до 01.12.2008р.

Відповідно до ч. З ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згідно зазначеного договору, ніякої згоди на укладення договору стосовно квартири, яка безумовно являється цінним майном, ОСОБА_12 не надавала і не повинна була надавати, оскільки не мала права на це майно.

Вказана обставина також підтверджує, що зазначений договір було укладено виключно ОСОБА_1, який в подальшому особисто і виконував його, сплативши всі пайові внески з особистих коштів, що підтверджується як довідкою AT «Трест Жилстрой-1» так і квитанціями про сплату за договором, за якими платником є саме ОСОБА_1

Але суд першої інстанції зазначені письмові докази взагалі проігнорував, не надавши їм в оскаржуваному рішенні ніякої правової оцінки.

05.09.2008р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб. Шлюб було зареєстровано в Кулиничівській селищній раді Харківського району та області, про що в книзі реєстрації шлюбів 05.09.2008р. було зроблено відповідний актовий запис за №24.

Станом на 05.09.2014р., тобто день укладення шлюбу, ОСОБА_1 сплатив за вказану квартиру грошові кошти у розмірі 271128,46 грн., що підтверджується відповідною довідкою AT «Трест Жилстрой-1»

Після укладення шлюбу ОСОБА_1 було сплачено суму у розмірі 16449 грн., а саме 10.09.2008р.-8341 грн., 13.10.2008р.-8108 грн.

При цьому, гроші для сплати залишку вартості квартири ОСОБА_1 позивач ще до укладення шлюбу у своєї сестри ОСОБА_13, що підтверджується відповідною розпискою, тобто суму у розмірі 16449 грн. було сплачено з особистих коштів ОСОБА_1, на які він набув права власності ще до укладення шлюбу (копія розписки міститься в матеріалах справи).

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно- правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", суди, вирішуючи спори між подружжям про майно, повинні встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Свідки та сама ОСОБА_2 зазначали, що ОСОБА_3 разом з ОСОБА_1 начебто багато років спільно займалися підприємницькою діяльністю, та саме з доходу від підприємницької діяльності придбали квартиру.

Але згідно листа ДПІ у Московському районі м. Харкові ГУ ДФС у Харківській області від 30.10.2015р., який було надано на запит суду, ОСОБА_3 за період з 14.03.1996 року по 31.12.2014р. здійснювала діяльність на загальній системі оподаткування та умовах сплати фіксованого розміру прибуткового податку . II дохід згідно декларацій у період з 1996 по 2005 рік - 0 грн., 2006 рік - 25000 грн., 2007 - 2008 роки - 0 грн., 2009 рік - 22000 грн., 2010-2011 роки - 0 грн.

Таким чином, вказаний письмовий доказ повністю спростовує факт ведення та отримання будь якого доходу ОСОБА_3 від здійснення підприємницької діяльності на протязі 13 років зі спірного періоду, та підтверджує лише 2 роки здійснення такої діяльності, при тому, що в 2009 році ОСОБА_3 та ОСОБА_1 вже були у шлюбі, та дійсно ОСОБА_1 допомагав ОСОБА_3 у веденні господарської діяльності.

Враховуючи те, що право власності на зазначену квартиру було набуто ОСОБА_1 вже після реєстрації шлюбу, але при цьому, ОСОБА_1 з особистих коштів було виплачено ще до укладення шлюбу майже 95% вартості квартири, а також те, що залишок коштів, які були сплачені в період шлюбу, а саме перебуваючи у шлюбі лише один місяць, ОСОБА_1 сплатив також з своїх особистих коштів, на які він набув права власності ще до укладення шлюбу, що підтверджується відповідним договором займу. Тобто вказана квартира була повністю придбана за рахунок коштів, що були особистою власністю ОСОБА_1, то вказана квартира являється особистою приватною власністю ОСОБА_1 та не є спільним сумісним майном подружжя, а тому 1/2 частина квартири не входить до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_3

Але суд першої інстанції на зазначені письмові докази та вищевказані норми матеріального права уваги не звернув та не встановив дати та підстав набуття права власності на вказану квартиру, дійшов до незаконного висновку, що спірна квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, а тому 1/2 частини вказаної квартири є спадковим майном після смерті ОСОБА_3

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати у розмірі 4263 грн., сплата яких підтверджена квитанціями, належить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1задовольнити.

Визнати квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4263 грн. на користь ОСОБА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення. Рішення може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий -

Судді -