ухвала

іменем україни

15 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Мартинюка В.І., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що між ним та відповідачем було укладено три договори позики: 11 травня 2014 в розмірі 206 677 грн, які відповідач зобов'язалася повернути не пізніше 11 листопада 2014 року; 12 травня 2014 року в розмірі 133 340 грн, які відповідач зобов'язалася повернути не пізніше 12 листопада 2014 року; 21 травня 2014 року в розмірі 138 060 грн, які відповідач зобов'язалася повернути не пізніше 21 листопада 2014 року.

Зазначав, що умовами вказаних вище договорів відповідач зобов'язана була повернути кошти частинами, згідно з встановленим графіком. Проте, відповідач взяті на себе зобов'язання не виконала та отримані кошти в борг по вказаним вище договорам не повернула.

Позивач посилався на те, що умовами вказаних вище договорів передбачено відповідальність відповідача за прострочення виконання взятих зобов'язань у формі сплати неустойки у розмірі 1 % від позиченої суми за кожен день прострочення, а тому також просив стягнути з відповідача неустойку за договором позики від 11 травня 2014 у розмірі 347 217, 36 грн, за договором позики від 12 травня 2014 у розмірі 222 677, 80 грн, за договором позики від 21 травня 2014 року у розмірі 218 134, 80 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 03 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 11.05.2014 року в розмірі 206 677,00 грн, за договором позики від 12.05.2014 року в розмірі 133 340,00 грн, за договором позики від 21.05.2014 року в розмірі 138 060,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 пеню в розмірі 112 438, 34 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 3 654, 00 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03 червня 2015 року та ухвали апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року, оскільки вони законні та обґрунтовані.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що у зв'язку із неповерненням позичених коштів після спливу строків їх повернення за трьома договорами позики, відповідач порушила права позивача, передбачені ст. ст. 1046, 1049 ЦК України, які підлягають до захисту, а тому на користь останнього необхідно стягнути борг за договорами позик.

Доводи касаційної скарги щодо безгрошовості вказаних договорів позики спростовуються матеріалами справи, оскільки договір позики від 11 травня 2014 року та 21 травня 2014 року були укладені безпосередньо позивачем та відповідачем. Договір позики від 12 травня 2014 року було укладено представником відповідача на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 11 травня 2014 року, тобто в інтересах відповідача, що також підтвердив ОСОБА_6 Кошти за зазначеним договором були передані відповідачу. Довіреність є дійсною.

Відповідно до п. 1 укладених вище договорів позивач передав відповідачу у власність обумовлені між ними кошти, а відповідач їх прийняв.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності претензій позивача до відповідача, що підтверджується написаними ним власноруч розписками, спростовуються п. п. 3, 9 договорів позики.

Таким чином, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко В.І. Мартинюк О.М. Ситнік