Номер провадження: 22-ц/785/5649/16
Головуючий у першій інстанції Шепітко
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційними скаргами ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2013 року та на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 05 березня 2013 року про виправлення описки,

встановила:

У лютому 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з між нею та ОСОБА_3 був укладений договір позики грошових коштів у розмірі 120 000 гривень строком до 20.11.2012 року. За вказаним договором, у якості забезпечення виконання своїх зобовязань, відповідачкою була передана в іпотеку домоволодіння № 21-а по 1-му Ключовому провулку в м. Одесі. В порушення умов договору позики, відповідачка не виконувала свої зобовязання належним чином, у звязку з чим позивачка просила суд звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за нею права власності на домоволодіння № 21-а по 1-му Ключовому провулку в місті Одесі, що складається з житлового будинку літ.А, до складу якого входять: 2-2 житлова площею 9,8 кв.м., 2-3 кухня площею 5,7 кв.м., 2-4 санвузол площею 5,4 кв.м., 2-5 вітальня площею 16,1 кв.м., 2-6 віранда площею 9,1 кв.м., та житлового будинку літ.Б, до складу якого входять: 4-1 кухня площею 10,3 кв.м., 4-2 санвузол площею 2,0 кв.м., 4-3 житлова площею 16,1 кв.м., та передання у її власність вказаного домоволодіння.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2013 року, в резолютивної частині якого було виправлено описку, щодо прізвища позивача ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 05 березня 2013 року, позов ОСОБА_2 було задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на домоволодіння № 21-а по 1-му Ключовому провулку в місті Одесі, що складається з житлового будинку літ.А, до складу якого входять: 2-2 житлова площею 9,8 кв.м., 2-3 кухня площею 5,7 кв.м., 2-4 санвузол площею 5,4 кв.м., 2-5 вітальня площею 16,1 кв.м., 2-6 віранда площею 9,1 кв.м., та житлового будинку літ.Б, до складу якого входять: 4-1 кухня площею 10,3 кв.м., 4-2 санвузол площею 2,0 кв.м., 4-3 житлова площею 16,1 кв.м, та передано у її власність вказане домоволодіння.

Вказані судові рішення оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_3 через представника ОСОБА_1

В скаргах ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції, ухвали районного суду про виправлення описки та ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування скарг апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпаними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Таким чином при вирішенні справи суд повинен був визначити зміст позовних вимог, предмет позову та його підставу з метою зясування наявності та характеру спірних правовідносин між сторонами, виявлення заінтересованих осіб у справі, правильного застосування матеріальної форми права до цих правовідносин та застосування необхідного способу захисту порушеного права, а також для визначення й дослідження кола питань і заходів, необхідних для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Вказаним нормам закону судове рішення не відповідає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості.

Проте погодитись з такими висновками районного суду колегія суддів не може, оскільки суд внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права дійшов цього висновку без всебічного, повного й обґрунтованого з'ясування дійсних обставин справи, а надані докази по справі оцінені судом першої інстанції односторонньо.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи договір позики, суд першої інстанції повинен бути зясувати його справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів зробити відповідні правові висновки.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, договір позики як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням його повернення, дату складання договору позики із зазначенням прізвища сторін, які уклали договір позики.

Проте, договір, що міститься в матеріалах справи (а.с. 4) не відповідає зазначеним вимогам закону та не містить вказаних обовязкових умов щодо складання договору позики. (ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України)

Таким чином, суд першої інстанції не встановив справжньої правової природи укладеного між сторонами договору та дійшов помилкового висновку про укладення між сторонами договору позики.

Згідно ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Нотаріальне посвідчення може бути вчинено на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», нерухоме майно (нерухомість) - земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці і невід'ємно, пов'язані з нею, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни призначення.

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом;

Відповідно до ст.18 Закону України «Про іпотеку», закон предявляє певні вимоги форми іпотечного договору, який має містити певні істотні умови, а саме: іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості п прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; зміст та розмір основи зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання; опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер; посилання на видачу заставної або її відсутність.

Іпотечний договір та договір, що обумовлює основне зобов'язання, можуть бути оформлені у вигляді одного документа. Цей документ за формою і змістом повинен відповідати вимогам, встановленим у цій статті, та вимогам, встановленим законом, для договору, який визначає основне зобов'язання.

Статтею 4 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Вимогами ст. 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Таким чином, законодавством передбачена обовязкова вимога проведення оцінки предмету іпотеки у разі передання його у власність іпотекодержателя в рахунок задоволення забезпечених іпотекою вимог, яка має бути проведена субєктом оціночної вартості на момент набуття права власності.

Проте, договір (а.с. 4) не відповідає вимогам закону щодо форми та змісту укладення договору іпотеки, матеріали справи не містять оцінку предмета іпотеки за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, зазначений договір не посвідчено нотаріально, тому правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності немає.

Крім того, рішення суду також не відповідає вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку», а саме в резолютивній частині судового рішення не зазначено загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимога іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

За таких обставин вказане судове рішення не можна визнати законним та обґрунтованим.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення спору, рішення районного суду на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову позивачу у задоволені позову.

У звязку із скасуванням рішення суду, також підлягає і скасуванню ухвала суду першої інстанції від 05 березня 2013 року про виправлення описки щодо прізвища позивача.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 305, 307, 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2013 року, ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 05 березня 2013 року про виправлення описки скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотекивідмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання ним законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

ОСОБА_4

ОСОБА_5