АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

18 лютого 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Качана В.Я.

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року,

встановила:

27.02.2015 р. Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») звернулося до суду з вказаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № R7В від 24.01.2014 р. на загальну суму 66 931 грн. 16 коп., яка складається з : 44351,95 грн. - сума боргу за кредитом з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, нарахованих у зв'язку з порушенням зобов'язань щодо повернення кредиту; 3 438,94 грн. - сума боргу за процентами (плата за користування кредитом) з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, нарахованих у зв'язку з порушенням зобов'язань щодо сплати процентів; 10900,70 грн. - сума боргу за комісією за обслуговування кредиту з урахуванням 0,5% пені, нарахованої у зв'язку з порушенням зобов'язань; 8 239,57 грн. - сума пені, нарахованої у зв'язку з несвоєчасною сплатою процентів та кредиту в розмірі 0,5% за кожен день прострочення платежу.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 24.01.2014 р. між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № R7В, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в порядку та на умовах, зазначених у цьому договорі, а також Правилах споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ Банк», у розмірі 43 700 грн. строком повернення до 24.01.2017 р. з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 10% річних.

Всупереч вимогам ст.525, 526, 530, 629, 1054 ЦК України відповідач не виконує свої зобов'язання, передбачені кредитним договором, чим порушує умови договору, майнові права та інтереси позивача.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 грудня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором № R7В в сумі 66 931,16 грн., яка складається з суми боргу за кредитом з урахуванням індексу інфляції та 3% річних - 44 351,95 грн., суми боргу за відсотками з урахуванням індексу інфляції та 3% річних - 3 438,94 грн.; суми боргу за комісією з урахуванням 0,5% пені - 10 900,70 грн., суми боргу по пені - 8239,57 грн., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 669,31 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 грудня 2015 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи мотивує тим, що розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 29.10.2014 р., без печатки банку та підпису головного бухгалтера, не може бути належним доказом існування заборгованості.

При цьому позивачем не надано первинних банківських документів, які підтверджують факт видачі та погашення кредиту, сплати відсотків, комісії та пені, внутрішніх нормативних документів банку стосовно документального оформлення та бухгалтерського обліку операцій з кредитування фізичних осіб, виписки за поточним рахунком позичальника, договору про відкриття поточного рахунку.

Крім цього, кредитним договором була передбачена річна відсоткова ставка за користування кредитом в розмірі 10%. Включення банком до розрахунку 3% річних та індексу інфляції не відповідає умовам договору та закону та є подвійною мірою відповідальності.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Тому розрахунки банку щодо пені в розмірі 0,5% від суми прострочення за кожний день, що становить 182,5% річних є незаконними та несправедливими, суперечать положенням п.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідач, не сплативши у вказаний в графіку погашення заборгованості строк кредит, порушила вимоги ст. 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), тобто згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Частина 1 ст. 1054 ЦК України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 24.01.2014 р. між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № R7В, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 43 700 грн. строком повернення до 24.01.2017 р. з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 10% річних.

Відповідно до п. 4.1 кредитного договору кредит надається шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок позичальника, операції за яким можуть здійснюватися з використанням спеціальних платіжних засобів, НОМЕР_1 у Відділенні «Кредитний центр «Поділ» ПАТ «ВТБ Банк». Днем видачі кредиту вважається день безготівкового перерахування коштів.

Відповідно до п.4.2 позичальник зобов'язаний сплачувати щомісячно, відповідно до графіка повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69 % від початкової суми кредиту.

Факт виконання позивачем обов'язку щодо надання кредитних коштів шляхом перерахування на картковий рахунок відповідача НОМЕР_1 підтверджується меморіальним ордером від 24 січня 2014 року №3609 (а.с.25).

У зв'язку з тим, що станом на 29.10.2014 р. за кредитним договором виникла прострочена заборгованість за кредитом в сумі 9763,54 грн., за процентами в сумі 3223,98 грн., а також заборгованість з оплати комісій банку, 10.11.2014 р. ПАТ «ВТБ Банк» звернувся до ОСОБА_1 з вимогою про дострокове повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій.

Вказаний лист ОСОБА_1 отримала 17.11.2014 р. (а.с.27).

В судовому засіданні ОСОБА_1 визнала, що вона отримала кредитні кошти у визначеному в договорі розмірі, проте у лютому 2014 року змінила місце роботи та вже не мала можливості виконувати свої зобов'язання за кредитним договором, зверталась до позивача з приводу реструктуризації заборгованості, проте вказане звернення залишилось без уваги.

За таких підстав доводи апеляційної скарги про відсутність доказів наявності у відповідача заборгованості є необґрунтованими.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, станом на 29.10.2014 р. загальна заборгованість відповідача склала 66931,16 грн., з яких: поточна заборгованість за кредитом склала 33 936,54 грн., прострочена заборгованість за кредитом -9 763,46 грн., інфляційній втрати -550,20 грн., 3% річних - 101,75 грн.; прострочена заборгованість по процентам - 3 223,98 грн., 3% річних - 33,69 грн., інфляційній втрати -181,27 грн.; прострочена заборгованість по комісії - 6 646,77 грн., сума пені в розміри 0,5% за кожен день прострочення - 4 253,93 грн.

Належних та допустимих доказів на спростування вказаного розрахунку відповідач суду не надала.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановивши фактичні обставини справи та проаналізувавши норми права, які регулюють спірні правовідносини сторін, суд першої інстанції дійшов цілком правомірного висновку про порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань, визначених кредитним договором щодо вчасного повернення коштів, що призвело до виникнення заборгованості перед позивачем, яка, в силу вимог закону та умов договору підлягає стягненню з відповідача з урахуванням 3% річних та індексу інфляції.

При цьому колегія суддів враховує ту обставину, що інший розмір процентів за прострочення виконання грошового зобов'язаннядоговором встановлено не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд задовольнив вимогу про стягнення пені з порушенням норм ч.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» щодо граничного розміру пені, який не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, колегія суддів відхиляє, оскільки вказаний Закон не регулює правовідносини із грошових зобов'язань боржників - фізичних осіб та не поширюється на спірні правовідносини.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 грудня лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді

Справа №22-ц/796/2526/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Журавська О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: КирилюкГ.М.