АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/6871/15-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/1688/К/16 інстанції - Кобеляцька-Шаховал І.О.
Категорія - 30 (І) Доповідач - Михайлів Л.В.
У Х В А Л А

Іменем України

19 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Михайлів Л.В.,

суддів - Барильської А.П., Митрофанової Л.В.,

секретар - Гладиш К.І.,

за участю: позивача - ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранссервіс» про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранссервіс» (надалі - ТОВ «Автотранссервіс») про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

В обґрунтування позову зазначила, що вона є вдовою ліквідатора ЧАЕС та користується правом безкоштовного проїзду транспортом. Один раз на два тижні взимку, та один раз на тиждень влітку, вона відвідує своїх батьків похилого віку, які мешкають в с. Капулівка Нікопольського району. Для відвідування батьків вона користується громадським транспортом, а саме - маршрутними автобусами № 144 та № 135, рейси: м. Нікополь - с. Капулівка, м. Нікополь - с. Покровське, які належать ТОВ «Автотранссервіс».

16 червня 2014 року та 27 січня 2015 року під час користування вказаними маршрутними автобусами, з боку їх водіїв мало місце обмеження її прав на пільги та заборона в користуванні транспортними послугами безкоштовно, а також її привселюдне приниження.

Посилаючись на те, що вказані дії працівників відповідача є протиправними, спричинили їй моральні страждання та погіршення стану її здоров'я, внаслідок чого вона вимушена була пройти курс лікування та понести витрати на оплату такого лікування, уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати дії працівників відповідача протиправними, стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 20000 грн. та матеріальну шкоду в розмірі 5453,15 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2016 року визнано дії працівників ТОВ «Автотранссервіс» відносно ОСОБА_2 протиправними. Стягнуто з ТОВ «Автотранссервіс» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 5000 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2016 року стягнуто з ТОВ «Автотранссервіс» на користь держави судові витрати в розмірі 1218 грн.

Додатковим рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2016 року резолютивну частину рішення викладено в такій редакції: «визнано дії працівників ТОВ «Автотранссервіс» відносно ОСОБА_2 протиправними. Стягнуто з ТОВ «Автотранссервіс» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 5000 грн. В позовних вимогах щодо стягнення з ТОВ «Автотранссервіс» на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди в розмірі 5453,15 грн. відмовлено».

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутої моральної шкоди з 5000 грн. до 20000 грн. та просить стягнути на її користь матеріальну шкоду в розмірі 5453,15 грн., посилаючись на те, що стягнутий судом першої інстанції розмір моральної шкоди не відповідає тяжкості заподіяної шкоди та глибині її моральних страждань. Вважає, що нею повністю доведено причинний зв'язок між подіями, що сталися 16.06.2014 року та 27.01.2015 року та витратами, які вона понесла внаслідок перенесеного морального стресу, що підтверджується випискою з її медичної карти від 19.01.2016 року, а тому вона має право на відшкодування витрат, понесених на лікування.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, будучи вдовою ліквідатора ЧАЕС ОСОБА_6, має безтермінове і дійсне на всій території України посвідчення, видане Управлінням праці та соціального захисту населення Нікопольської міської ради від 22 травня 2014 року, й користується правом пільгового перевезення автобусами приміського сполучення (а.с. 21).

16 червня 2014 року та 27 січня 2015 року під час користування автобусами, маршрути № 144 та № 135 сполученням «Нікополь-Покровське» та «Нікополь-Каплунівка», з боку їх водіїв мало місце обмеження прав ОСОБА_2 на пільги та заборона в користуванні транспортними послугами безкоштовно.

З цього приводу позивач зверталася до відповідача, а також до Нікопольської районної адміністрації Дніпропетровської області, й у відповідь останньою було роз'яснено її право як вдови ліквідатора ЧАЕС на безкоштовний проїзд вказаними маршрутами та повідомлено щодо вжиття заходів про недопущення порушення її прав в майбутньому, що підтверджується відповідями від 27.06.2014 року та 03.02.2015 року (а.с. 10,11).

Відповідачем листом від 24.02.2015 року ОСОБА_2 повідомлено про відсторонення водія ОСОБА_4 від роботи на маршруті № 135 строком на 2 тижні (а.с. 15).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з доведеності протиправності дій працівників відповідача відносно ОСОБА_2 й обов'язку відповідача відшкодувати завдану у зв'язку з цим моральну шкоду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та відсутності підстав у зв'язку з цим для задоволення позову в цій частині.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 є вдовою ОСОБА_5, який за життя виконуючи обов'язки з військової служби, безпосередньо приймав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с. 22).

У відповідності до ст. 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» ОСОБА_5 належав до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС й на нього розповсюджувалася дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки у відповідності до п.1 ч.2 ст. 7 вказаного Закону він був інвалідом війни й мав статус ветерана війни, що передбачено ст. 4 цього Закону.

Пунктом 7 ч.1 ст. 13 Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії

їх соціального захисту», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено надання інвалідам війни та прирівняних до них особам пільг з безоплатного проїзду усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільного транспорту загального користування в сільській місцевості, а також залізничного і водного транспорту приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечувалося відповідачем, що позивач ОСОБА_2, як особа, яка, згідно зі ст. 10 вищевказаного Закону, належить до категорії «сім'я загиблого (померлого) ветерана війни», що підтверджується виданим на її ім'я посвідченням серії С № 102513 від 22 травня 2014 року (а.с. 21), користувалася правом на пільгове перевезення (до 01.06.2015 року) автобусами приміського сполучення.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач послалася на порушення працівниками відповідача під час користування нею транспортними послугами її права на безкоштовний проїзд автобусами приміського сполучення як вдови ліквідатора ЧАЕС, у зв'язку з чим просила відшкодувати завдану їх діями матеріальну та моральну шкоду. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до ч. 1 яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією та негативним наслідками.

Встановивши, що 16 червня 2014 року та 27 січня 2015 року мало місце порушення з боку працівників відповідача прав позивача ОСОБА_2 на пільговий проїзд, суд першої інстанції обґрунтовано визнав дії останніх протиправними й дійшов висновку, що відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу спричинену з вини його працівників моральну шкоду.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача в частині необґрунтованості висновків суду першої інстанції відносно стягнутого ним на користь позивача розміру моральної шкоди, колегія суддів погоджується із визначеним судом розміром моральної шкоди в 5000 грн., й вважає, що саме такий розмір відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості та характеру моральних страждань позивача, яких вона зазначала у зв'язку з протиправними діями працівників відповідача.

Оскільки під час визначення розміру моральної шкоди, який підлягає стягненню, суд першої інстанції в повній мірі врахував роз'яснення, наведені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та визначив розмір моральної шкоди з урахуванням конкретних обставин справи та душевних страждань позивача, колегія суддів вважає безпідставними вимоги апеляційної скарги позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 20000 грн.

Погоджується колегія суддів й з висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди у вигляді витрат на лікування, з огляду на наступне.

В обґрунтування заявлених в цій частині вимог позивач послалася на погіршення стану свого здоров'я внаслідок протиправних дій працівників відповідача й факти звернення з цього приводу до лікарів, які мали місце 16.06.2014 року 18.03.2015 року, а також витрачені у зв'язку з цим витрати на лікування на загальну суму 5453,15 грн., про що нею надано квитанції та чеки на придбання медикаментів.

Разом з тим, в порушення ч.1 ст. 60 ЦПК України, позивачем не доведено наявність причинного зв'язку між протиправними діями працівників відповідача та витраченими нею коштами на своє лікування.

Так, згідно виписки з медичної карти хворої ОСОБА_2, вона страждає на ряд нервових захворювань, наявність яких в неї встановлена ще в 2010 році й нею пройдено курс з їх лікування (а.с. 66).

Не заперечувалося ОСОБА_2 й те, що витрати на лікування були зумовлені саме лікуванням нервових захворювань, які загострилися.

Разом з тим матеріали справи не містять належних доказів того, що безпосереднє загострення нервових захворювань позивача було наслідком протиправних дій працівників відповідача.

Отже, встановивши відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою, здійснення позивачем витрат на лікування нервових захворювань, діагностованих до встановлення фактів порушення прав позивача щодо пільгового проїзду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов'язку з відшкодування витрат на лікування, які понесла позивач.

За таких обставин, колія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін відповідно до ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Л.В. Михайлів

Судді: А.П. Барильська

Л.В. Митрофанова