АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа № 22-3050 Головуючий у 1-й інстанції - Букіна О.М.
Доповідач - Пікуль А.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2016 року. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Пікуль А.А.

суддів Невідомої Т.О.

СоколовоїВ.В.

секретар Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" до ОСОБА_3, Приватного підприємства "Кап-Електро" про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" до ОСОБА_3, Приватного підприємства "Кап-Електро" про стягнення заборгованості.

Суд стягнув солідарно з ОСОБА_3, Приватного підприємства "Кап-Електро" на користь Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" заборгованість за Генеральним договором про надання кредитних послуг №BL1599 від 13 лютого 2008 року у розмірі 170 062 доларів США 81 цент, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 30 вересня 2015 року еквівалентно 3 659 751 грн. 67 коп. Судом вирішене питання розподілу судових витрат між сторонами.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати а провадження у справі закрити (т.2, а.с.80-83).

В суд апеляційної інстанції представник позивача та представник відповідача ТОВ "Кап-Електро" не з'явились, про місце та час апеляційного розгляду повідомлені належним чином, про що свідчать завірені штемпелем поштового відділення та підписом начальника відділення зв'язку зворотні повідомлення про вручення їм судових повісток 11 лютого 2015 року (т.2, а.с.105, 106).

Суд ухвалив розглядати справу у відсутність представника позивача та представника відповідача ТОВ "Кап-Електро", оскільки відповідно до положень ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторони, належним чином повідомленої про час і місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

При ухваленні рішення суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

13 лютого 2008 року між ВАТ "Універсал Банк" (правонаступником якого є ПАТ "Універсал Банк") та ОСОБА_3 був укладений Генеральний договір про надання кредитних послуг №BL1599 та Додаткова угода №BL1599-K/1 (а.с.9-17).

Відповідно до п.1.1. Генерального договору, Банк зобов'язався надавати Позичальнику кредитні послуги у валютах, вказаних у Генеральному договорі, в рамках ліміту, встановленого в базовій валюті, що дорівнює 180 000,00 доларів США. Умови і порядок надання, сума, строк і порядок виконання зобов'язань, розмір і порядок плати за кредитні послуги стосовно кожної кредитної послуги в межах Генерального договору оформлюється додатковою угодою до Генерального договору у формі окремої індивідуальної угоди, що є невід'ємною частиною Генерального договору.

Згідно з п.1.2.1. Генерального договору, позичальник повинен виконати свої зобов'язання по поверненню в повному обсязі використаної суми ліміту за цим договором не пізніше 1 лютого 2028 року.

Відповідно до умов Додаткової угоди, Банк зобов'язався надати Позичальнику кредитні кошти (кредит) в сумі 180 000,00 дол. США, а Позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит в порядку та на умовах, зазначених у даній Індивідуальній угоді. Плата за користування кредитом встановлена у розмірі 13 % річних, а за користування кредитними коштами понад встановлений Генеральним договором строк передбачена підвищена процентна ставка в розмірі 26 % річних.

Встановлено, що ПАТ "Універсал Банк" виконало свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі та здійснило видачу ОСОБА_3 кредитних коштів.

Згідно з п.6.1. Генерального договору, Банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення всієї наданої йому суми кредиту та сплати плати за кредит за всіма кредитними послугами, наданими Банком в межах дії цього Договору, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення.

ОСОБА_3 скористався кредитними коштами, але свої зобов'язання за договором належним чином не виконав, а тому станом на 7 травня 2015 року у останнього утворилася заборгованість перед позивачем в розмірі 170 062,81 дол. США, з яких: 159 241,08 дол. США - заборгованість по кредиту; 10 684,68 дол. США - відсотки; 137,05 дол. США - підвищені відсотки, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості (т.1, а.с.27-28).

23 березня 2015 року відповідачу була направлена вимога про негайне виконання зобов'язань, яка останнім виконана не була (т.1, а.с.64, 65).

За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо підстав для задоволення позовних вимог ПАТ "Універсал Банк" до ОСОБА_3 відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою наявність правових підстав для задоволення заявленого ПАТ "Універсал Банк" позову в частині вимог до ОСОБА_3, нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальні частині оскаржуваного рішення (а.с.100-зворот).

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга ОСОБА_3 не містить, в ході апеляційного розгляду його представник, ОСОБА_5, також не навів таких обставин.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність правильності розміру заборгованості за спірним кредитним договором у сумі 170 062 долари 81 цент, який суд вважав встановленим, а також про ненадання районним судом належної оцінки квитанціям про здійснення оплати на виконання зобов'язань вищевказаного договору, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи свої доводи відповідач посилається на те, що такий розмір заборгованості є явно завищеним, адже він згідно з наявними у нього квитанціями сплатив близько 175 000 доларів США на погашення кредитної заборгованості в той час як кредит був наданий у розмірі 180 000 доларів США.

Дійсно, з наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості станом на 7 травня 2015 року (т.1, а.с.27-28) убачається, що прострочена заборгованість по сумі кредиту складає 2 395,43 доларів США, по відсоткам, у тому числі підвищеним, - 10 821,73 доларів США.

Крім того, згідно з указаним розрахунком відповідачу зарахована сплата по тілу кредиту у розмірі 20 758,92 доларів США, по відсоткам - 154 481,36 доларів США, а всього зарахована сплата 175 240,28 доларів США.

Відповідач не врахував, що згідно з Генеральним договором про надання кредитних послуг №BL1599, Додатковою угодою №BL1599-K/1 та додатками до неї (а.с.9-23) сукупна вартість кредиту складає 509 613,53 доларів США, з яких кредит - 180 000 доларів США, а 329613, 53 доларів США - відсотки за користування кредитом.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з п.6.1. Генерального договору, Банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення всієї наданої йому суми кредиту та сплати плати за кредит за всіма кредитними послугами, наданими Банком в межах дії цього Договору, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення, у разі, зокрема, порушення Позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань за цим Договором.

Як встановлено районним судом та убачається з матеріалів справи, 25 березня 2015 року позивачем направлено ОСОБА_3 вимогу про виконання зобов'язань за кредитним договором №BL1599 від 13 лютого 2008 року (т.1, а.с.64), яка останнім виконана не була.

В наданому позивачем розрахунку заборгованості, який покладений в основу оскаржуваного заочного рішення, визначений розмір заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором №BL1599 від 13 лютого 2008 року у сумі 170 062 доларів США 81 цент, станом на 7 травня 2015 року, з яких 156 845,65 доларів США - заборгованість по кредиту, яку кредитор вимагає погасити достроково у зв'язку з простроченням частини зобов'язання боржником (159 241,08 - 2395,43; т.1, а.с.27-28; 64-65).

За правилом ч.2 ст.10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень цивільного процесуального законодавства, якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів.

У даному випадку розрахунок, наданий позивачем, у встановленому законом порядку - шляхом надання письмового доказу, який спростовує значення відомостей цього розрахунку, відповідачем ОСОБА_3 під час перегляду заочного рішення районним судом не спростований.

Обставина сплати ОСОБА_3 коштів на виконання спірного кредитного договору, що підтверджується наданими відповідачем квитанціями про здійснення оплати за спірним кредитним договором (т.1, а.с.219 - т.2, а.с.62) у повній мірі відображена у наданій позивачем виписці по особовому рахунку клієнта ОСОБА_3 у період з 13 лютого 2008 року по 9 квітня 2015 року (т.1, а.с.29-56) та кореспондується з розрахунком заборгованості (т.1, а.с.27-28), покладеним в основу оскаржуваного рішення.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ПАТ "Універсал Банк" до ОСОБА_3 є обґрунтованим, а доданим ОСОБА_3 до заяви про перегляд заочного рішення доказам районний суд надав належну оцінку, результати якої відображені в ухвалі Солом'янського районного суду м. Києві від 17 грудня 2015 року (т.2, а.с.76).

Крім того, апеляційна скарга відповідача містить посилання на порушення судом правил підсудності при вирішенні питання відкриття провадження у справі.

Так, ОСОБА_3 зазначає, що оскільки зареєстроване місце його проживання знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, що за адміністративно-територіальним поділом відноситься до Шевченківського району м. Києва, позов не стосується звернення стягнення на предмет застави, дана цивільна справ не є підсудною Солом'янському районному суду м. Києва.

Як убачається з матеріалів справи, позивач ПАТ "Універсал Банк" пред'явив в суд позов до ОСОБА_3, ПП "Кап-Електро" про стягнення заборгованості (т.1, а.с.6-8).

За правилом ч.2 ст.109 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Частиною першою ст.113 ЦПК України передбачено, що позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред'являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Як убачається з матеріалів справи, місцезнаходженням відповідача ПП "Кап-Електро" є: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.76), що територіально відноситься до Солом'янського району м. Києва.

Таким чином, позивач, скориставшись наданим йому ст.113 ЦПК України правом вибору підсудності справи, пред'явив позов в Солом'янський районний суд м. Києва за місцезнаходженням ПП "Кап-Електро".

Розгляд справи за місцезнаходженням одного з відповідачів - юридичної особи, не призвів до неправильного її вирішення в частині позовних вимог, пред'явлених до боржника за кредитним договором, ОСОБА_3, тому, ураховуючи положення ст.309 ЦПК України, ця обставина не може бути підставою для скасування рішення у цій частині.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції в порушення норм процесуального права проведено заочний розгляд справи без належного повідомлення відповідачів також відхиляються апеляційним судом, оскільки указане порушення судом процесуального права також не призвело до неправильного вирішення справи щодо ОСОБА_3

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга ОСОБА_3 не містить.

Водночас, при вирішенні справи районним судом не врахована наступна правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 1 липня 2015 р. №6-467цс15, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, яка відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно частини другої статті 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на вся правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого судочинства.

Ураховуючи наведену правову позицію Верховного Суду України, оскільки правовідносини між ПАТ "Універсал Банк" та ПП "Кап-Електро" відносяться до господарської юрисдикції, районному суду слід було відмовити у відкритті провадження за даними вимогами, а відкрите провадження закрити на підставі п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу.

Оскільки за правилом ч.3 ст.303 ЦПК апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, оскаржуване рішення суду в частині солідарного стягнення заборгованості з Приватного підприємства "Кап-Електро" підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" до Приватного підприємства "Кап-Електро", які підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Керуючись ст.303, 307-310, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" до Приватного підприємства "Кап-Електро" скасувати, провадження у справі в цій частині закрити.

Заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" до ОСОБА_3 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: А.А. Пікуль

Судді: Т.О. Невідома

В.В. Соколова