Ухвала

іменем україни

12 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Корсун Альона Євгенівна, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про застосування наслідків недійсності правочину за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 31 травня 2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Корсун А.Є. і зареєстрований в реєстрі за № 78.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на те, що зазначена квартира придбана ним у шлюбі з ОСОБА_4, є об'єктом спільної сумісної власності, своєї згоди на її відчуження він не надавав.

У липні 2015 року ОСОБА_3 змінив предмет і підстави позову та просив суд застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, вчиненого між відповідачами,відповідно до договору дарування, скасувавши рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Василенка Б. В. від 20 січня 2015 року індексний № 18735431 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01.

Зазначав, що в провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська знаходиться цивільна справа за його позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя. Під час розгляду цієї справи 09 вересня 2014 року відповідачем був наданий договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 31 травня 2012 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Корсун А.Є. і зареєстрований в реєстрі за номером 78, згідно із яким ОСОБА_4 подарувала вказану квартиру ОСОБА_5 Проте під час попереднього судового засідання 03 червня 2015 року приватним нотаріусом Корсун А.Є. надані докази, які свідчать про те, що договір дарування квартири від 31 травня 2012 року між відповідачами в її присутності не укладався і нею не посвідчувався. Зміст цього договору надрукований на бланку нотаріальних документів серії ВРЛ № 728329і використаний не приватним нотаріусом Корсун А.Є., а приватним нотаріусом Редько Ю.А. у м. Дружківка Донецької області. Таким чином, договір дарування квартири приватним нотаріусом Корсун А.Є. не посвідчувався, як не посвідчувався він і приватним нотаріусом Редько Ю.А.

Посилаючись на ч. 2 ст. 719 ЦК України, згідно з якою договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також ч. 1 ст. 220, ст. 2 ст. 215, ч. 1 ст. 216 ЦК України, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Застосовано наслідки недійсності нікчемного правочину, вчиненого між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, відповідно до договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 31 травня 2012 року, скасувавши рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Василенка Б.В., індексний номер 18735431 від 20 січня 2015 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 21 квітня 1990 року до 31 березня 2014 року. Квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_4 у 2006 році під час перебування у шлюбі і відповідно до ст. 60 СК України є об'єктом права спільної сумісної власності.

Згідно із договором від 31 травня 2012 року ОСОБА_4 подарувала зазначену вище квартиру своєму сину ОСОБА_5

Також установлено, що даний договір приватним нотаріусом Корсун А.Є. та приватним нотаріусом Редько Ю.А. не посвідчувався.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із відсутності доказів про вчинення та нотаріальне посвідчення 31 травня 2012 року договору дарування квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_5, у зв'язку із чим застосував наслідки нікчемного правочину, скасувавши державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на неї, вчиненої на підставі вказаного договору.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

У судовому рішенні суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду

Так, предметом даного позову є визнання правочину нікчемним і застосування наслідків недійсності правочину.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу, послався на п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у якому судам роз'яснено, що вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

При цьому, суд застосував положення ст. 220 ЦК України, згідно із якою у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору таких договір є нікчемним.

Між тим, за нормами ЦК України нікчемними правочинами є, зокрема, укладені з недодержанням обов'язкової нотаріальної форми та/або які підлягають обов'язковій державній реєстрації (ст. ст. 210, 219, 640, 1257 ЦК України).

Договір дарування згаданої вище квартири виконаний на спеціальному бланку нотаріального документа серії ВРЛ № 728329 і посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу КорсунА.Є., містить підписи сторін та має мокру печатку ( ч. 2 ст. 209 ЦК України), нотаріальне посвідчення здійснено шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису, договір зареєстрований в реєстраційній службі Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровській області.

Тобто, договір дарування від 31 травня 2012 року не можна визнати нікчемним, оскільки він є оспорюваним, а тому у суду не було підстав для застосування норм ст. 220 ЦК України.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК України), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України).

Втім, вирішуючи спір, суди не зазначене вище уваги не звернули, таке розмежування не зробили, а без оспорювання кваліфікували правочин недійсним та застосували його наслідки.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Проте, суд першої інстанції, незважаючи на вимоги ч. 4 ст. 143 ЦПК України, залишив без задоволення клопотання ОСОБА_5 про проведення судової почеркознавчої та технічної експертизи договору дарування квартири, чим порушив принцип диспозитивності.

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України на вищевказане уваги не звернув, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, безпідставно не взяв до уваги та не перевірив у достатньому обсязі доводів апеляційної скарги.

Наведене вище свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене та залежно від установленого вирішити спір.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П.Штелик