Апеляційний суд Кіровоградської області
№ 22-ц/781/524/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Попович С. М.
Доповідач Суровицька Л. В.
УХВАЛА

Іменем України

10.02.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді Суровицької Л.В.,

суддів Авраменко Т.М., Кіселика С.А.

секретар Гусак А.О.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2015 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про вилучення і передачу в заклад заставного майна та звернення стягнення на автомобіль.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2 про вилучення і передачу в заклад Банку заставного майна та звернення стягнення на заставне майно. В обґрунтування позову Банк зазначав, що відповідно до укладеного з відповідачем договору від 03 вересня 2007 року, відповідач отримав кредит у розмірі 13 386,91 доларів США , з яких 9 476 доларів США на купівлю автомобіля, 3 910,91 доларів США на оплату разових страхових платежів, комісії та внесення в Державний реєстр зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 02 вересня2014 року. Свої зобов'язання за кредитним договором відповідач належним чином не виконував, тому станом на 30 травня 2014 року утворилась заборгованість за кредитним договором в сумі 2 535,81 доларів США, що еквівалентно 29 846,48 грн.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та відповідачем 03 вересня 2007 року укладено договір застави рухомого майна - автомобіля ЗАЗ, модель ТF699Р, реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить відповідачу. В порушення умов договору застави, відповідач предмет застави в заклад Банку не передав.

Банк просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, вилучити у відповідача та передати в заклад Банку предмет застави - автомобіль ЗАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1, комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію ТЗ, реєстраційний номер автомобіля. Просив звернути стягнення на заставний автомобіль, що належить на праві власності відповідачу шляхом продажу вказаного автомобіля Банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншим особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію автомобіля замість втраченого, зі зняттям автомобіля з обліку в органах ДАІ для його подальшої реалізації, а також наданням Банку повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України (а.с.2-4).

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2015 року позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 03 вересня 2007 року в сумі 2 535,81 доларів США, що за курсом НБУ становить станом на 30 травня 2014 року 29 846 грн.48 коп., вилучено у ОСОБА_2 та передано в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» предмет застави - автомобіль ЗАЗ реєстраційний номер НОМЕР_1, комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію ТЗ. Звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль ЗАЗ, що належить ОСОБА_2 шляхом продажу вказаного автомобіля Банком з укладанням від імені ОСОБА_2, договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям автомобіля з обліку в органах ДАІ України по свідоцтву про реєстрацію транспортного засобу або його дублікату для його подальшої реалізації, а також наданням Банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь Банку судові витрати в сумі 298 грн.46 коп. (а.с.125-126).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову (а.с.130-134).

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник Банку заперечив проти доводів апеляційної скарги і просив рішення суду залишити без змін.

Відповідач та його представник, які належним чином під розписку повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Колегія суддів, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає із таких підстав.

Установлено, що на підставі кредитного договору від 03 вересня 2007 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 13 386,91 доларів США на наступні цілі: 9476,00 доларів США на купівлю автомобіля (споживчі цілі), а також у розмірі 6,8 доларів США для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п.1.2 договору ; на сплату страхових платежів за договором страхування транспортного засобу, договором особистого страхування на строк до 02 вересня 2008 року у сумі 94,76 доларів США, а також винагороди та надання фінансового інструменту в розмірі 94,76 доларів США та у розмірі 3 714,59 доларів США на сплату страхових платежів.

Відповідно до умов договору відповідач зобов'язався сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та повернути кредит у строк до 02 вересня2014 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 03 вересня 2007 року між Банком та відповідачем укладено договір застави рухомого майна. Згідно п.34.4. договору застави відповідач, як заставодавець надав в заставу Банку, як заставодержателю належний йому на праві власності автомобіль марки ЗАЗ ТF699Р, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

У зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язань за кредитним договором станом на 30 травня 2014 року заборгованість за кредитом склала 2 535,81 доларів США, що за курсом НБУ становило 29 846,48 грн., з яких 2 226,54 долари США - заборгованість за кредитом; 211,16 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 67,70 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 30,41 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Як свідчить розрахунок заборгованості за кредитом, наданий позивачем, останній платіж відповідач здійснив 31 грудня 2013 року (а.с.5-9).

Пунктом 17.10 договору застави рухомого майна передбачено, що у випадку порушення заставодавцем будь-якого із зобов'язань за кредитним договором чи договором застави заставодавець зобов'язаний: - доставити предмет застави за адресою, зазначеною у п.34.8 цього договору у строк 7 днів з моменту пред'явлення заставодержателем письмової вимоги з вказівкою суми заборгованості, строк сплати якої настав; - у той же строк передати предмет застави заставодержателю в заклад по акту прийому-передачі, який підписується сторонами.

Відповідно до п.23 договору застави у випадках, передбачених п.п.15.7.1- 15.7.3, 15.8 цього договору, у разі затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; перевищення сумою заборгованості суми кредиту більше як на 10%, іншого істотного порушення умов кредитного договору, здійснюється звернення стягнення на предмет застави.

Банк має право, зокрема звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу заставодержателем предмета застави з укладенням договору купівлі-продажу з третьою особою-покупцем від імені заставодавця (п.24 договору застави).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

В силу застави, згідно зі статтею 572 ЦК України, кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленного майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Частинами першою та сьомою статті 20 Закону України "Про заставу" передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Звернення стягнення на предмет застави відповідно до статті 590 ЦК України здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 25 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону, положеннями якої передбачено такий спосіб звернення стягнення на предмет застави як продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тобто, актами цивільного законодавства України надано право сторонам договору самим обирати спосіб та порядок врегулювання спірних питань щодо виконання умов договору, зокрема заставодержатель має право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, у тому числі і продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 06.03.2013 р у справі № 6-10цс13.

Як свідчать матеріали справи, порядок застосування процедури звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження сторони погодили у договорі, що не суперечить п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна визначений Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (далі - Закон).

Згідно із ч. 1 ст. 23 Закону відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право у разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.

Доводи апеляційної скарги про те, що Банк не направляв відповідачу належно оформлене письмове повідомлення за адресою його проживання, а тому обов'язок для виконання вимог п.17.10 договору застави про передачу заставного автомобіля у заклад за актом прийому-передачі у строк 7 днів у нього не виник, що виключає право заставодержателя на одержання предмету застави у заклад, є безпідставними, такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи.

До позовної заяви позивачем надано копію повідомлення від 16 квітня 2014 року за вих.№ 30.1.0.0/2-747, про необхідність усунення порушення виконання зобов'язань за кредитним договором, про наявність простроченої заборгованості станом на 16 квітня 2014 року в сумі 1660,42 доларів США з попередженням про можливість звернення стягнення на заставне майно (а.с.11).

Вказане повідомлення направлено відповідачу за адресою, яка була вказана відповідачем у кредитному договорі та договорі застави рухомого майна від 03 вересня 2007 року, що підтверджується реєстром поштових відправлень - рекомендованих листів (а.с.11,12-13).

Відомості про те, що відповідач про зміну адреси місця проживання (реєстрації) повідомляв Банк, в матеріалах справи відсутні.

Крім того, позовна заява Банку до відповідача про передачу предмета застави в заклад, також є письмовим повідомленням-вимогою, яке відповідачем відповідно до умов п.17.10 договору застави не виконано.

Оскільки боржник, у володінні якого знаходиться предмет застави, не виконує обов'язок щодо передачі предмета застави у володіння заставодержателя, захист прав заставодержателя здійснюється на підставі рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що Банк порушив вимоги ч.2 ст.592 ЦК України спростовуються матеріалами справи, які підтверджують направлення позивачем відповідачу письмової вимоги про необхідність дострокового погашення заборгованості за кредитним договором.

У зв'язку з незадоволенням цієї вимоги заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави.

Безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі є доводи апеляційної скарги про те, що позивач не дотримався вимог ст.27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якою передбачено його обов'язок у разі наміру звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого зобов'язання з одночасною реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду.

Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Як свідчать матеріали справи, позивач - ПАТ КБ «ПриватБанк» -обрав спосіб звернення стягнення на підставі рішення суду, а не шляхом застосування позасудового порядку.

Статтею 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» на яку посилається відповідач, передбачено порядок повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання у разі звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку.

Крім того, як свідчить Витяг про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (реєстрація змін) Банк повідомив про намір звернути стягнення на автомобіль на підставі договору застави автотранспорту, 12 травня 2014 року, тобто до подання позовної заяви у серпні 2014 року (а.с.20,2).

Безпідставними також є посилання в апеляційній скарзі на ст.28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», оскільки вказана стаття передбачає наслідки для позичальника у разі пред'явлення кредитором у позасудовому порядку вимог про звернення стягнення на предмет застави.

Доводи апеляційної скарги про незаконність вимог Банку щодо вилучення автомобіля, ключів від нього і свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, не ґрунтуються на умовах п.17.10 договору застави, яким передбачено виконання боржником такого обов'язку на вимогу Банку у разі порушення зобов'язань за кредитним договором чи договором застави.

Крім того, вилучення у відповідача заставного автомобіля, комплекту ключів та свідоцтва про його реєстрацію є умовами забезпечення можливості звернення стягнення на предмет застави.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, доводи апеляційної скарги цього висновку суду не спростовують.

Суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишається без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, ст.ст.313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча суддя Л.В.Суровицька

Судді Т.М.Авраменко

С.А.Кіселик