Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/1051/16 Головуючий у 1 інстанції: Курбатова О.М.
Є.У.№ 337/402/15-ц Суддя-доповідач: Крилова О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

Трофимової Д.А.

при секретарі: Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення неустойки, трьох процентів річних і інфляційних витрат,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 21.05.2012 року між ним та відповідачкою було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом запорізького міського округу Шевцовою О.С. в реєстрі за № 1345.

Відповідно до п. 1 цього договору позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти в сумі 51800 грн. на споживчі потреби, а позичальник зобов'язується повернути у встановлений цим договором термін таку ж суму грошей. Строк повернення позики готівкою - не пізніше 21.05.2013 року включно. Грошові кошти позичальник згідно договору повертає частинами не менш ніж 1400 грн., не пізніше останнього числа розрахункового місяця.

В забезпечення виконання основного зобов'язання за договором позики від 21.05.2012 року сторонами укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом запорізького міського округу Шевцовою О.С. в реєстрі за № 1346. Згідно якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 29,46 кв.м.

У зв'язку з тим, що протягом дії договору позики від 21.05.2012 року відповідачка не повернула кошти, згідно договору позики. Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 18.07.2013 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 29,46 кв.м., що належить на праві власності відповідачу в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 21.05.2012 року в сумі 51800 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд, стягнути з відповідачки на його користь за рахунок її предмету іпотеки за договором іпотеки від 21.05.2012 року № 1346, додатково за договором позики від 21.05.2012 року суму заборгованості у розмірі 153028,58 грн., також стягнути з відповідачки судові витрати у розмірі 1530,29 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 за рахунок її предмету іпотеки за договором іпотеки від 21.05.2012 року № 1346 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 8103,56 грн., що складається з : 5000 грн. - суми неустойки у вигляді пені; - 3024 грн. - суми трьох процентів річних; 79,56 грн. витрати по оплаті судового збору.

Не погоджуючись з рішенням районного суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Вирішуючи спір щодо стягнення неустойки, трьох процентів річних суд першої інстанції правильно виходив з положень ст. ст. 525,526, 611 ЦК.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 21.05.2012 р. між сторонами укладено договір позики.

За умовами договору відповідно до п.1 позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти в сумі 51800 грн. на споживчі потреби, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві у встановлений цим договором термін таку ж суму грошей. Строк повернення позики готівкою не пізніше 21.05.2013 р., включно. Грошові кошти, згідно договору позичальник повертає частинами не менш ніж 1400 грн., не пізніше останнього числа розрахункового місяця.

Сторонами не оспорюється факт порушення позичальником своїх зобов'язань.

Відповідно до ст. ст. 525,526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, аза відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором, або законом, зокрема відшкодування збитків та сплата неустойки ( пені).

У пункті 3.2 договору позики від 21.05.2012 р. встановлена відповідальність сторін у разі порушення грошових зобов'язань за цим договором, за якою позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцеві пеню в розмірі подвійної суми заборгованості на дату настання такої заборгованості.

Положення договору у цій частині узгоджуються з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якою передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, якою передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, суд першої інстанції, визнав встановленим часткове погашення боргу та зменшив суму, на яку мають бути нараховані неустойка та річні відсотки.

Так, суд вказав, що згідно розписки від 26.06.2012 р. Положенко, який є представником ОСОБА_3, отримав від ОСОБА_4 1400 грн., для ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу за договором позики.

Натомість цей факт не підтверджується належними доказами, позаяк у тексті розписки не зазначена підстава отримання коштів, зокрема умови і будь-які посилання на договір позики а тим більше на те, що гроші отримані Положенком як представником ОСОБА_3.

За таких обставин суд безпідставно розцінив факт написання розписки Положенком як часткове повернення боргу Спчаковою.

Крім того, ці обставини були предметом перевірки при розгляді справи про звернення стягнення на предмет іпотеки та розмір заборгованості був визначений судовим рішенням Хортицького райсуду м. Запоріжжя від 18.07.2013 року.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно розцінив як прострочку кредитора той факт, що 12.05.2015 р. позивач не з'явився до Приватного нотаріуса за коштами, що не заперечується і представником позивача. Тому, враховуючи, що відповідно до ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, в кредитор прийняти виконання особистого, якщо інше не встановлено договором, а відповідно до ст. 537 ЦК України боржник вважається таким, що виконав свій обов'язок, у разі вчинення ним дії, які становлять зміст зобов'язання, нарахування будь-яких сум, передбачених законодавством, на суми боргу не може здійснюватись, оскільки сам кредитор ухилився від отримання коштів, згідно договору позики,тобто ухилився від прийняття виконання договору.

Таким чином суд першої інстанції правильно визначив, що всі нарахування, передбачені договором або законодавством на суму позики повинні бути здійснені до 12.05.2015 р., включно.

В цій частині судова колегія погоджується з судовим рішенням, а посилання ОСОБА_3 на те, що він не з'явився так як відповідач погоджувався повернути лише борг 51 800 гр. без нарахування неустойки, не може бути підставою для незастосування наслідків ст. 537 ЦК та висновку про те, що кредитор не ухилився від прийняття виконання.

Позивач просив стягнути 3% річних у розмірі 5028,04 гр., виходячи з усього часу користування грошовими коштами.

Натомість за договором позики від 21.5.2012 року за п. 1.2. позикодавець не має права на одержання процентів від суми позики.

Тому стягненню підлягають 3% річних за період прострочення виконання договору, а період прострочення має бути обмежений з 22.5.2013 року по 12.05. 2015 року. Виходячи з встановленої суми боргу 51800 гр. та кількості днів прострочення (720), стягнуті судом першої інстанції річні відсотки в загальній сумі відповідають тим 3%, які мав право отримати позивач.

Також судом правомірно застосовані положення закону щодо можливості зменшення пені.

Сума пені, з урахуванням положень ч.3 ст. 551 ЦК України, а саме того, що розмір пені, яку просить стягнути позивач 103600 грн., значно перевищує суму боргу 50400 грн., також майнового стану відповідача, яка не працює і не має ніякого доходу, на її майно звернено стягнення, правильно була зменшена судом першої інстанції.

Разом з тим, суд першої інстанції, вирішуючи позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат виходив з того, що позивачем не доведені вимоги.

Так суд зазначив, що у даному випадку позивач у своєму розрахунку інфляційних витрат не довів, що показники на підставі яких він робив розрахунок, є офіційними.

Таке посилання суду не ґрунтується на положеннях ЦПК, адже позовні вимоги були обґрунтовані наявністю втрат від інфляції.

За ст. 10 ЦПК суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи не вбачається, що суд запропонував позивачеві надати інший розрахунок у разі незгоди з ним, або роз'яснив право на залучення до справі відповідного фахівця. Крім того, суд мав у своєму розпорядження вихідні данні щодо розміру заборгованості та періоду прострочення, що не становило будь-яких складнощів у вирахуванні інфляційних втрат.

Тому судове рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення вимог в частині стягнення інфляційних втрат.

Вирішуючи питання про розмір стягнення інфляційних втрат, судова колегія виходить з того, що розмір заборгованості встановлений як 51800 гр., період розрахунку визначений з 22 травня 2013 року по 12.05.2015 року., а відтак інфляційне збільшення боргу становитиме 37250, 09 гр. ( з огляду на щомісячні індекси інфляції у розрахунковий період).

Керуючись ст. ст. 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2015 року у цій справі скасувати в частині відмови у задоволенні позову про стягнення інфляційних втрат та ухвалити в цій частині позовних вимог нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати у розмірі 37 250, 09 гр. ( тридцять сім тисяч двісті ятдесят гр. 09 коп.) .

В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: