Справа № 438/680/16-ц
Номер провадження 2/438/348/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 жовтня 2016 року Бориславський міський суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Слиша А.Т.

при секретарі Наминанік О.С.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориславі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житла, суд, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житла.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що він перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3 з 17.06.1978 р. Спільне життя не склалося, 01.07.2014 р. шлюб між ними розірвано. Йому на підставі свідоцтва про спадщину за законом належить житловий будинок АДРЕСА_1 У будинку зареєстрована його колишня дружина - ОСОБА_3, яка на його прохання добровільно знятися з реєстрації не хоче. Відповідачка систематично порушує правила співжиття, яке виражається у вчиненні психологічного насильства щодо нього. Внаслідок таких дій відповідачки він постійно перебуває у стані психологічної напруги, страху, тривоги. Він хоче, щоб відповідачка покинула цей будинок зважаючи на те, що в неї є будинок її батьків у м.Жидачів, у якому вона не хоче проживати.

На підставі ст.ст.319, 321 ЦК України, ст.ст.116, 157 ЖК України просить суд виселити ОСОБА_3 з будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги від 22.08.2016 року, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять їх задоволити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4, яка діє на підставі договору від 22.08.2016 року, у судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог позивача, просять суд відмовити у їх задоволенні.

Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 3 ЦПК України право на звернення до суду закон повязує із захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав , свобод чи інтересів.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, способи захисту прав власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу (далі - ЦК)України.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином , за правилами даної норми закону власник за допомогою негаторного позову може вимагати усунення будь-яких порушень його права користування та розпорядження власним майном .

Права власника житлового будинку визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу (далі - ЖК)України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до наведених норм закону, а також вимог статті 47 Конституції, статті 9 ЖК України та статті 311 ЦК України право на житло, зокрема, користування ним та усунення перешкод у користуванні підлягає судовому захисту лише у випадку порушення таких прав особи.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 на праві власності належить позивачу у справі ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори/в.о. державного нотаріуса Бориславської державної нотаріальної контори Бекиш В.О. 03.02.2000 року, зареєстрованим Дрогобицьким ДК «МБТІ та ЕО» 03.02.2000р., та витягом з реєстру прав власності на нерузоме майно (а.с.5,6). Позивачу ОСОБА_1 також належить на праві власності земельна ділянка площею 0,0979 га на АДРЕСА_1, цільове призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку від 20.10.2007р.

У вищевказаному будинку АДРЕСА_1 зареєстрована також відповідачка ОСОБА_3, яка є колишньою дружиною позивача. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 01.07.2011 року, яке набрало законної сили 11.07.2011 р.(а.с.3).

Як на правову підставу для виселення відповідача зі спірного помешкання позивач та її представник покликаються на ст.ст.116,157 ЖК України та на 319,321 ЦК України та вважають, що позивач на підставі правовстановлючих документів є власником будинку АДРЕСА_1 Позивач та її представник вважають, що відповідач немає право на проживання у спірному помешканні, оскільки остання систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим проживання позивача в його власному будинку. Відповідач має де проживати, у м.Жидачеві є будинок її батьків, в якому вона не хоче проживати.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12.04.1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 р. №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

В судовому засіданні сторони визнали факт законності реєстрації відповідача у спірному помешканні у 1979 році, зважаючи на пояснення сторін у справі, зокрема визнання позивачем обставини реєстрації відповідача у спірному будинку як дружини позивача.

Враховуючи вимоги ст.61 ЦПК України, згідно якої обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, процесуальним наслідком визнання в цивільному процесі однією зі сторін факту встановленим є набуття фактом безспірного характеру і звільнення другої сторони від його доказування, а тому суд вважає, що оскільки сторонами визнано факт законності реєстрації відповідача позивачем у спірному помешканні, а тому вказані обставини не підлягають доказуванню при розгляді вказаної справи.

Згідно з ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Однак, застосовуючи такий спосіб захисту порушеного права як виселення, необхідно враховувати, що виселення громадян, а також членів сім'ї колишнього власника з жилого приміщення може проводитись лише на підставі норм житлового законодавства, а саме-статей 116 і 157 ЖК України, тому суд повинен з'ясувати, чи є в діях відповідача порушення, за які він може бути виселений з жилого приміщення із зазначених підстав та в чому вони полягають.

Таким чином, вирішення питання щодо судового захисту прав власності на нерухоме майно із застосуванням такого способу захисту порушеного права як виселення закон повязує з існуванням самого факту порушення права власника на користування та розпорядження своїм майном, або перешкоджання у здійсненні таких повноважень з боку інших осіб, за які особа може бути виселена з жилого приміщення з урахуванням положень житлового законодавства .

Так, відповідно до частини 1 статті 156 Житлового кодексу України, члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), що проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить йому, користуються житлом нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних стосунків з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

За змістом статті 116 ЖК України, виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку і інших осіб, що проживають разом з ним, можливо у тому випадку, якщо вони систематично руйнують або псують житло, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними.

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Виселення без надання житлового приміщення провадиться, якщо наймач, члени його сім'ї або інші спільно проживаючі з ним особи систематично порушують або псують житлове приміщення. Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача. Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім'ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильці та інші, які спільно проживають. Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу. До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі.

Виселення без надання іншого помешкання, відповідно до ст. 116 ЖК України, припускається у випадках: - протиправної винної поведінки особи, що створює своїми діями неможливість спільного проживання в одній квартирі або цілому будинку; - систематичного характеру таких дій; - безрезультатності заходів попередження або суспільного впливу і продовження винним негідної поведінки. Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

Водночас, як роз'яснив пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 12 квітня 1985 р. №2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами житлового кодексу України», при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, що систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, застосовувані судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також міри громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку або членів ЖБК, трудових колективів та інших громадських організацій за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих указівок щодо можливого виселення).

Таким чином, доказом застосування заходів попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного.

Одні лише факти звернення сторін у Бориславське відділення поліції ГУ НП України у Львівській області (а.с.27-32) зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Більш того правоохоронним органом (а.с.32) було винесено офіційне застереження про неприпустимість протиправної поведінки саме позивача ОСОБА_1 відносно колишньої дружини відповідача у справі ОСОБА_3

Крім цього, із показів свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вбачається, що останні являються сусідами сторін. Сторони проживають у будинку, в якому наявні окремі входи. Відповідач ОСОБА_3 проживає у половині будинку разом із донькою та сім'єю останньої. Відповідач ОСОБА_3 оплачує комунальні послуги за цілий будинок. Саме позивач ОСОБА_1 своєю антигромадською поведінкою створює нестерпні умови для проживання відповідача ОСОБА_3 та їх доньки із сім'єю.

Таким чином будь-яких конкретних правових доказів для виселення відповідача із спірного будинку з підстав, передбачених ст. 157 ЖК України, позивач та його представник суду не надали і судом таких доказів не здобуто.

Виходячи з наведеного вище, обставин справи, встановлених судом, суд дійшов до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог позивача щодо виселення відповідача зі спірного житлового приміщення, оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлені підстави, передбачені ст. 116 ЖК України або інші встановлені законом підстави для виселення відповідача з спірного будинку.

Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови в позові за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Керуючись ст.41 Конституції України, ст. 17 Загальної Декларації прав людини, ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.2,4,48 Закону України «Про власність», Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №29 від 22 грудня 1995 року (із наступними змінами та доповненнями), Постановою Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (зі змінами, внесеними постановами Пленуму від 10 березня 1989 р. №2 та від 25 грудня 1992 р. №3), ст.ст. 9,64,116,157-158 ЖК, ст.ст.316,319,321,383,393,810,815,825 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житла - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області через Бориславський міський суд Львівської області.

Головуючий : суддя А.Т. Слиш