АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у суді першої інстанції: Савицький О.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій В.С.

за за участю: позивача ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_5

представника відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_8 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про розірвання договору довічного утримання та повернення права власності на квартиру.

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_7 звертаючись у серпні 2015 року до Шевченківського районного суду м. Києва з зазначеним позовом, просила розірвати договір довічного утримання укладений між нею та ОСОБА_5 29.03.2009 року, а також повернути їй право власності на квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язати орган реєстрації речових прав на нерухоме майно провести для цього усі необхідні дії (зняти з реєстрації відповідача).

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач систематично порушував умови вищевказаного договору щодо матеріального щомісячного забезпечення позивача. При цьому умови договору, що стосуються забезпечення позивачки безоплатним проживанням, харчуванням, придатним для носіння одягом і взуттям, лікувальними засобами, медичною допомогою та іншими видами допомоги протягом тривалого часу не виконувалися відповідачем взагалі. У зв'язку з чим позивачка вимушена самостійно оплачувати житлово-комунальні послуги, доношувати раніше придбані речі та взуття, купувати собі їжу та ліки, а також забезпечувати себе медичною допомогою.

Крім того, позивач вказувала, що всі її неодноразові звернення до відповідача про допомогу у тих чи інших питаннях, а також про необхідність індексації (збільшення) щомісячного матеріального забезпечення, виконання та деталізацію усіх умов договору, були проігноровані останнім з посиланням на відсутність коштів.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва 17.06.2016 року ОСОБА_7 було відмовлено у задоволенні заявлених вимог про розірвання договору довічного утримання.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач та її представник подали апеляційну скаргу, де ставили питання про скасування рішення суду та ухвалення нового, за яким просили розірвати договір довічного утримання від 29.03.2009, що укладений між позивачем і відповідачем ОСОБА_5С та повернути ОСОБА_7 право власності на квартиру АДРЕСА_2. Зобов'язати орган реєстрації речових прав на нерухоме майно провести для цього усі необхідні дії.

Вказуючи при цьому на необґрунтованість рішення, через те, що судом не вірно і не повно встановлено обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи та які є не доведеними. Порушення норм матеріального та процесуального права.

Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити.

Відповідач та його представник не визнали подану апеляційну скаргу, заперечували проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб що з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Так, судом при розгляді справи було встановлено, що 29.03.2009 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено договір довічного утримання, згідно умов якого позивачка передала у власність відповідачу належну їй на праві власності квартиру № 46 у будинку під №12-а (літера А) по вулиці Обсерваторній в місті Києві.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні заявленого позову виходив з його необґрунтованості, та недоведеності.

Звертаючись з апеляційною скаргою, позивач та її представник вказували на те, що судом першої інстанції не були взяті до уваги їх посилання на те, що підставою для задоволення позовних вимог про розірвання договору довічного утримання та повернення права власності, є те, що відповідач систематично порушував свої зобов'язання за договором щодо її щомісячного матеріального утримання. А умови договору, що стосуються оплати житло-комунальних послуг, забезпечення позивачки безоплатним проживанням, харчуванням, придатним для носіння одягом і взуттям, лікувальними засобами, медичною допомогою та іншими видами допомоги протягом тривалого часу не виконував взагалі.

Колегія суддів вважає, що зазначені вище доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду так як не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Положеннями ч. 1 ст. 749 ЦК України передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач може забезпечувати відчужувача.

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. п. 4, 5 договору довічного утримання відповідач зобов'язувався забезпечувати позивача утриманням та доглядом довічно у вигляді:

- забезпечення її житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі;

- здійснення догляду та надання необхідної допомоги;

- забезпечення харчуванням, придатним для носіння одягом та взуттям;

- забезпечення належними лікувальними засобами та медичною допомогою;

- забезпечення іншими видами матеріального забезпечення та догляду, у разі виникнення потреби, відповідно до засад справедливості та розумності.

Вартість матеріального забезпечення визначена сторонами в розмірі 1 500 гривень щомісячно.

Як на підтвердження невиконання відповідачем взятих зобов'язань позивач посилалася на акт від 01.08.2015 року за яким вона не отримувала грошове забезпечення в розмірі 1500 гривень починаючи з 01.08.2013 року по 01.08.2015 року.

Однак, слід зазначити, що договір довічного утримання діє з 2009 року, і як вбачається із тексту розписок протягом 2009 -2013 років позивач щомісячно отримувала суму коштів визначених умовами договору як матеріальне забезпечення.

Протягом зазначеного проміжку часу сторони визнавали та погоджувались, що саме надання коштів за розпискою у визначеному сторонами розмірі є достатнім для здійснення за позивачем догляду, забезпечення харчуванням, лікувальними засобами та іншим, а також сплаті наданих житлово - комунальних послуг.

В подальшому, починаючи з 2013 року ( визнала позивач та підтвердив відповідач) ОСОБА_7 відмовилася спілкуватися з відповідачем та отримувати від нього допомогу в тому числі і грошові кошти.

Хоча останній продовжував виконувати взяті на себе зобов'язання за умовами договору довічного утримання шляхом внесення належних до сплати позивачу коштів на депозитний рахунок відкритий нотаріусом, про що свідчать квитанції та лист приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9

Частина депонованих коштів, в розмірі 25 500 гривень була отримана позивачем в січні 2015 року особисто у нотаріуса, що свідчить про визнання нею подальшої дії договору довічного утримання.

За положеннями ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача.

Вказуючи як в позові, так і в апеляційній скарзі на те, що відповідач не реагував на її неодноразові звернення про допомогу та необхідність збільшення індексації визначеної умовами договору суми матеріального забезпечення, колегія суддів вважає, що позивач не надала належних та допустимих доказів за правилами ст. ст. 58, 59 ЦПК України, які б підтверджували їх. Хоча у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

У той же час матеріали справи містять копії листів які направляв відповідач позивачу з пропозицією збільшити розмір грошового забезпечення з укладенням додатку до договору довічного утримання.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, правомірним висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заявлених вимог з підстав недоведеності в судовому засіданні невиконання або неналежного виконання відповідачем своїх обов'язків за договором довічного утримання.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що судом не було враховано обман відповідача, який зловживав своїми правами та грубо порушував умови договору, а також те, що даний договір було укладеного внаслідок тяжких обставин, обману та зловживання довірою, а також за відсутності істотних умов договору, свідчать про посилання позивача на підстави недійсності договору довічного утримання.

У той час як позовні вимоги були заявлені позивачем у ході розгляду справи саме як розірвання договору довічного утримання за правилами ст. 755 ст. 756 ЦК України.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: