Справа № 640/1061/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2016 року

лютого 2016 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Чередник В.Є.

при секретарі Недосєкіній В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про визнання права власності на частину квартири та за позовом третьої особина стороні позивача, яка заявляє самостійні позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири, -

В С Т А Н О В И В:

23.01.2015 р позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, в якому просив визнати за ним право власності на ? частину квартири № 36 по вул.. Матюшенко б. 9 м. Харкова.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він проживав і був прописаний у квартирі за адресою м. Харків, вул. Старицького, 5.16, кв. 28, разом зі своєю матір»ю ОСОБА_2, з бабусею ОСОБА_5 і рідним братом його матері ОСОБА_6

ОСОБА_2 розділила особові рахунки в даній квартирі, після чого виписала його до дідуся в сел..Високий, с Ржавець. буд.19. Харківської обл., але прописати його у будинок дідуся ОСОБА_7 не було можливим, тому що дідусь ще не оформив на той момент спадщину від своєї матері, а сестру позивача ОСОБА_4 виписали до її рідного батька, другого чоловіка матері позивача - відповідача по справі ОСОБА_3, у двокімнатну кв.№45, по вул. Матюшенко, буд. №5, де по бажанню дідуся ОСОБА_8 вона приватизувала 1/4 цієї квартири, а квартиру по вул.Старицього приватизувала.

Позивач вважає, що на момент приватизації за ним зберігалось право на майно, згідно ст.71 Житлового кодексу Української РСР щодо збереження жилого приміщення понад 6 місяців за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї у випадках влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника.

Керуючись законом України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» в якому є норми про те, що реєстрація місця проживання або відсутність неї не може бути умовою реалізації прав і свобод передбачених законом, або підставою для їх обмеження, він був лише тимчасово відсутній в вказаній квартирі, але фактично продовжував в ній проживати і тому за ним зберігалося право на житло.

Тим часом мати виділила частку квартири 44/100 у власність лише на себе, про що свідчить свідоцтво про право власності на житло, видане Харківським державним авіаційним виробничим підприємством за №1 від 05 травня 1998 року , реєстраційний №1157, а також зареєстрований у державному комунальному підприємстві Харківського міського бюро технічної інвентаризаціі 20 травня 1998 року за реєстровим № В-36716

Відповідно до абз. 2 ч.1 ст. 5 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду", до членів сім'ї наймача включаються громадяни, які постійно проживають з в квартирі (будинку) з наймачем, тобто Закон пов'язує момент виникнення права на приватизацію житла у осіб, які проживають з наймачем, з фактичним проживанням, а не пропискою. На момент видачі моєї матері свідоцтва про право власності на житло я постійно проживав разом з нею в квартирі і у мене виникло таке ж саме право на її приватизацію, як і у моєї матері. Таке право не було мною реалізовано лише в силу того, що моя мати виписала мене до приватизації квартири, чим порушила мої права та інтереси як малолітньої дитини

Частка 44/100 (29.4кв.м.) була виділена матері позивача на підставі того, що з нею проживав позивач, на той момент малолітня дитина, тому іншим членам сім'ї, які проживали, були прописані у вищевказаній квартирі при приватизації отримали рівнозначну частку з 56/100, але меншу частку у праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч. 1 ст. 358 ЦК України). ст..328,356 ЦК України. Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15.09.92 р

Коли позивач був виписаний з квартири, але фактично в ній проживав, ходив в дитячий садок, квартиру №28, по вул..Старицького, буд. 16 приватизували і продали 11 червня 1998 року відповідно договору купівлі - продажу серія ААТ №313909 від 11.06.1998 року за 11233 грн.00 коп, де особиста частка його матері складала суму 4943 грн.00 коп., але не було враховане, що він на момент приватизації мав рівні права з матір»ю, виходячи з цього після продажу квартири позивачу,на його погляд, належала б 1/4 частина цих грошей, а саме в сумі (2471,50грн.) та (14,7 кв.м. загальної площі) на праві співвласника. Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_2 своїми діями позбавила мене належного мені майна не маючи на це ніяких прав, але вона стверджує, що піклувалась про мене, хотіла придбати окреме житло від родичів і не знала, які наслідки цих дій можуть бути.

Коли ОСОБА_2 продавала свою частку квартири вона не зверталася в органи опіки та піклування „Про надання дозволу на продаж частини квартири від імені неповнолітнього", в якому йде пряме посилання на те, що цей дозвіл дається з метою придбання іншого житла окремої квартири, після отримання такого дозволу повинна була оформити договір купівлі продажу квартири не тільки на себе, а і на позивача, як на неповнолітнього сина, що підтверджує ст.. 12 З У «Про захист прав і интересів дітей при здійснені угод відносно жилих приміщень», ч. 1-4, ч.5 п.7 ст. 177 Сімейного кодексу України, відповідно до пункту 1 ст. 215 ІДК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Відповідно до ст. 203 ч.6 ЦК України правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

15.07.1998 року, відповідно до договору купівлі - продажу №1881 ОСОБА_2 придбала квартиру №6 в м. Харкові по вул. Героїв Сталінграда, буд. №171-А за загальну суму 6200 грн.00 коп. Документи оформила з ОСОБА_3 в рівних частках по 1/4, але відчим зі слів його матері не вносив коштів при купівлі цієї квартири. Після придбання цього житла ОСОБА_2 позивача та його сестру ОСОБА_4 прописала до себе, але співвласником в договорі купівлі-продажу його не вносила, хоча купувала цю квартиру за ті гроші, які дісталися їй з продажу нашої частки спільної квартири.

Позивач вважає, що даними діями відповідач ОСОБА_2 повністю порушила його конституційне право на житло, та в договорі купівлі продажу були порушення в частині розподілу часток, де його особиста частка квартири не виділена, але його гроші при придбанні квартири були використані, чим його права відповідно до ст. 178. СК України, використання доходу від майна дитини, були порушені.

27 квітня 2001 року вищевказана квартира АДРЕСА_1 була продана, відповідно до договору купівлі-продажу №9077 за загальну суму 6916 грн.00 коп.

07 червня 2001 року, відповідно договору купівлі-продажу №2-1770, ОСОБА_2 придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_2. загальною вартістю 10657 гри.00коп.. Після придбання цієї квартири позивач та його сестра були прописані в неї, але в співвласники його ОСОБА_2 також не внесла, чим знову лишила його права на житло.

Позивач вважає,що не порушив строк позовної давності, оскільки що про проведення ОСОБА_2 приватизації квартири він довідався після 11 грудня 2014 року, то вважає, що перебіг встановленого ст.257 ЦК України в редакції 2003 року три річного строку позовної давності для оскарження результатів приватизації квартири почався для нього з 11 грудня 2014 року, коли він дізнався про порушення його прав.

В подальшому, заявами від 10.03.2015 р. та 27.07.2015 р. позивач ОСОБА_1В, уточнював свої позовні вимоги та остаточно, звертаючись до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, просив визнати за ним право власності на ? частину квартири № 36 по вул.. Матюшенко б. 9 м. Харкова.

При цьому, позивач посилався на те, що відповідно до абз. 2 ч. І ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду", до членів сім'ї наймача включаються громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) з наймачем, тобто Закон пов'язує момент виникнення права на приватизацію житла у осіб, які проживають з наймачем, з фактичним проживанням, а не пропискою. Вважає, що оскільки на момент видачі його матері свідоцтва про право власності на житло він та його сестра постійно проживало разом з нею в квартирі і у них виникло таке ж саме право на її приватизацію, як і у їх матері. Таке право не було ними реалізовано лише в силу того, що мати виписала їх до приватизації квартири, чим порушила їх права та інтереси як малолітніх дітей.

Для здійснення угод щодо приватизованих житлових приміщень, в яких проживають неповнолітні, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування. Це правило поширюється також на житлові приміщення, в яких неповнолітні не проживають, однак на момент приватизації мали на це житлове приміщення рівні з власником права. При недотриманні зазначеного порядку угода може бути визнана недійсною. Кожна зі сторін такої угоди зобов'язана повернути другій стороні все одержане в натурі, а при неможливості повернути в натурі - відшкодувати його вартість у грошах.

Відповідно до п. 1 ст. 224 Цивільного кодексу України, угода, укладена без дозволу органу опіки та піклування (ст. 71 ЦКУ), є нікчемним. Крім того, п. 5 ст. 216 ЦКУ встановлює, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Тобто в будь-який момент

При цьому ст. 177 СКУ та ч. З ст. 17 Закону «Про охорону дитинства» вимагають, щоб батьки отримували згоду на вчинення правочинів, що підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, саме від органів опіки та піклування.

Суд відповідно до вимог ст. 8 ЦПК та ст. З, 27 Конвенції «Про права дитини» повинен віддати перевагу забезпеченню інтересів дитини . Конвенція про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Таким чином, щоб не оспорювати правомірність договорів купівлі - продажу квартир, позивач вважає доцільним розділити квартиру АДРЕСА_3 між усіма членами сім'ї по 1/4, а саме між ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, та ОСОБА_4

06.07.2015 р. третьою особою на стороні позивача, яка заявляє самостійні вимоги - ОСОБА_4 було подано позов, який був прийнятий судом, до ОСОБА_1М та ОСОБА_3 про визнання за нею право власності на ? частину квартири № 36 по вул.. Матюшенко б. 9 м. Харкова, в якому вона просила відновити її порушені права з аналогічних підстав, які зазначені ОСОБА_1 у своїх позовних заявах.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги та вимоги позову ОСОБА_4 підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в своїй уточненій позовній заяві та в заяві ОСОБА_4

Відповідач ОСОБА_2 позови визнала, вважаючи, що своїми діями порушила права своїх дітей, тому просила позови задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 проти позовів заперечував в повному обсязі, вважаючи їх необґрунтованими з тих підстав, що з 23.03.1996 р. ОСОБА_2 з ОСОБА_3 перебували в шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 23.03.1996 р., який було розірвано 11.07.2012 р. відповідно до рішення Київського районного суду м. Харкова по справі № 2018/2-439811 п/п 2/2018/743/2012.

Під час шлюбу подружжям за спільні кошти було набуто квартиру № 36, що знаходиться в місті Харкові по вул. Матюшенко в будинку 9, яка складається з однієї кімнати, житловою площею 17.3 м2, загальною площею 35,6 м., про що з ОСОБА_2 та продавцем було укладено договір купівлі-продажу від 07.06.2001 р. реєстровий № 2-1770, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9

Після укладання зазначеного договору купівлі-продажу в нотаріальному порядку та його подальшої реєстрації в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули права спільної сумісної власності на майно.

Предмет позову ґрунтується на порушенні особистих майнових прав між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у минулому і ніяким чином не стосується його майнових прав на квартиру, яку придбано у шлюбі за спільні кошти подружжям ОСОБА_2 і ОСОБА_3 До того ж ОСОБА_3 не порушував прав ОСОБА_1 в минулому щодо володіння чи не володіння квартирою №28, що знаходиться по вул. Старицького у будинку 16 в м. Харкові, яку було приватизовано його матір»ю ОСОБА_2 і членами її родини. До самої приватизації він, ОСОБА_3 не мав жодного відношення і впливу.

Крім того, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23.10.2014 р. у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 відмовлено, зокрема було встановлено факт, що спірна квартира була придбана за спільні подружжя і є їх спільною сумісною власністю.

Третя особа на стороні позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні як позовні вимоги ОСОБА_1 та і свої вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов ОСОБА_1 та позов ОСОБА_4 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, підтверджується доказами та не оспорюється сторонами, що 07 червня 2001 року, відповідно договору купівлі-продажу №2-1770, ОСОБА_2 придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 /а.с. 16/.

На час придбання даної квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Київського районного суду м. Харкова від 11.06.2012 р. було розірвано/ а.с. 45/

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23.10.2014 р., яке залишено в силі ухвалою апеляційного суд Харківської області від 04.12.2014 р. АДРЕСА_5 визнана спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 / а.с. 156-157, 46-49/

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням, зокрема, у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Сторонами не заперечувалось, що позивач ОСОБА_1 проживав і був прописаний у квартирі за адресою м. Харків, вул. Старицького, 5.16, кв. 28, разом зі своєю матір»ю ОСОБА_2, з бабусею ОСОБА_5 і рідним братом його матері ОСОБА_6

ОСОБА_2 розділила особові рахунки в даній квартирі, після чого виписала його та сестру позивача ОСОБА_4, а квартиру по вул.Старицього приватизувала, після чого квартира була продана.

15.07.1998 року, відповідно до договору купівлі - продажу №1881 ОСОБА_2 придбала квартиру №6 в м. Харкові по вул. Героїв Сталінграда, буд. №171-А з ОСОБА_3 в рівних частках по ? частині. Після придбання цього житла ОСОБА_2 позивача та його сестру ОСОБА_4 прописала до себе, але співвласником в договорі купівлі-продажу їх не вносила.

27 квітня 2001 року вищевказана квартира АДРЕСА_1 була продана, відповідно до договору купівлі-продажу №9077.

07 червня 2001 року, відповідно договору купівлі-продажу №2-1770, ОСОБА_2 придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_2.

Після придбання цієї квартири позивач та його сестра були прописані в неї, але в співвласники його ОСОБА_2 також не внесла, чим знову позбавила його права на житло.

Згідно ст.. 77 КпШС України ( в редакції 1969 року) при житті батьків діти не мають право на їх майно, рівно як і батьки не мають право на майно дітей.

Відповідно до ст.78 цього ж Кодексу якщо у неповнолітньої дитини є належне їй майно, батьки управляють їм як опікуни та піклувальники без спеціального на то призначення, однак з дотриманням відповідних правил про опіку та піклування.

Судом враховується, що на момент продажу квартири по вул. Старицького, 5.16, кв. 28 та при купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1В, та ОСОБА_4 не були зареєстровані в даних квартирах, отже дозвіл органу опіки та піклування на продаж квартир не потребувався.

Крім того, права власності на будь-яку частину даних квартир ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не мали та ними не набувалось.

Таким чином, суд не вбачає порушення прав позивачів при укладенні договорів купівлі-продажу вказаних квартир.

У своїй уточненій позовній заяві позивач ОСОБА_1 зазначив про те, що він, щоб не оспорювати правомірність договорів купівлі - продажу квартир, вважає доцільним розділити квартиру АДРЕСА_3 між усіма членами сім'ї по 1/4, а саме між ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, та ОСОБА_4

Аналогічні вимоги викладені і в позовній заяві ОСОБА_4, яка також просить визнати за нею право власності на ? частині спірної квартири.

Враховуючи, що спірна квартира належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності подружжя і дітям, які проживають спільно з батьками дане майно не належить.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним-процесуальним кодексом України звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені.

Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України.

Як передбачає ст.11 ЦПК України. суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим у відповідності до норм ЦПК в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін.

Згідно ч.3 ст.10, ч. 2 ст. 27 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Судом були надані рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості.

Суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не ґрунтуються на законі, не доведені належними і допустимим доказами, і тому задоволенню не підлягають.

Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що вимоги як ОСОБА_1, так і ОСОБА_4 є необґрунтованими, у звязку з чим підлягають задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10,11, 60, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України ст..77, 78 КпШС України( в редакції 1969 р.), ст.15, 16 ЦК України, суд ,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про визнання права власності на ? частину квартири АДРЕСА_6 відмовити.

У задоволенні позову третьої особина стороні позивача, яка заявляє самостійні позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частину квартири АДРЕСА_6 відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі протягом 10 днів з дня проголошення рішення до Київського районного суду м. Харкова апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя