Ухвала

іменем україни

28 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Леванчука А.О., Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Незалежна Сервісна компанія» про захист прав споживача, стягнення коштів за порушення сплати страхового відшкодування, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 08 лютого 2008 року між ним та Відкритим акціонерним товариством «Страхова компанія «Правекс - Страхування», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Незалежна Сервісна компанія» (далі - ПАТ «Незалежна Сервісна компанія»), укладено договір добровільного страхування транспортного засобу. 08 грудня 2008 року сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пошкоджено застрахований ним автомобіль. У встановлені договором строки він звернувся до відповідача з вимогою про виплату страхового відшкодування, однак йому було відмовлено. Зазначив, що рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 березня 2014 року задоволено частково його позову та зобов'язано ПАТ «Незалежна Сервісна компанія» сплатити йому страхове відшкодування в розмірі 88 200 грн. Оскільки таке відшкодування за умов договору добровільного страхування транспортного засобу було виплачено відповідачем з порушенням передбачених договором строків, то ОСОБА_4 на підставі ст. 625 ЦК України просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти за порушення виконання грошового зобов'язання.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Незалежна Сервісна компанія» на користь ОСОБА_4 інфляційні втрати в розмірі 45 334 грн 80 коп., три проценти річних у розмірі 15 941 грн 42 коп., 35 522 грн 79 коп. пені та витрати на правову допомогу в розмірі 3 тис. грн.

Вирішено питання про судові витрати.

Останнім рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 січня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині стягнення заборгованості за порушення строків виплати страхового відшкодування, ухвалено у справі нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Незалежна Сервісна компанія» на користь ОСОБА_4 14 163 грн 95 коп., із яких: 9 349 грн 20 коп. - сума інфляції за час прострочення виконання зобов'язання; 2 928 грн 72 коп. - три проценти річних від простроченої суми та 1 886 грн 03 коп. пені.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судовий збір.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Виходячи з положень ст. 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу й три проценти річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Відповідно до положень п. 11.2 договору добровільного страхування транспортного засобу страховик зобов'язаний сплатити страхове відшкодування протягом 30 робочих днів після оформлення страхового акта.

Так, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що обов'язок виплатити позивачу страхове відшкодування виник у відповідача із наступного дня після сплину тридцяти робочих днів з моменту закінчення розслідування страхового випадку, тобто отримання всіх необхідних документів відповідно до п.11.1 договору, а не із 09 січня 2009 року, як помилково вважав суд першої інстанції.

На підставі наявних у справі доказів суд правильно установив, що прострочення виплати страхового відшкодування починається із 23 січня 2009 року і з цього дня страховик несе цивільно-правову відповідальність за порушення умов договору та за невиконання грошового зобов'язання з виплати страхового відшкодування.

Крім того, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту наявності вини відповідача у невиконанні зобов'язання щодо сплати страхового відшкодування, що відповідно до ст. 614 ЦК України є підставою відповідальності за порушення зобов'язання, враховуючи те, що відповідач необґрунтовано відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування, не визнавши подію страховим випадком, і ці обставини встановлені рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 березня 2014 року, яке набрало законної сили, не підлягають доказуванню у цій справі і є преюдиційними.

За таких обставин та з підстав, установлених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок апеляційного суду про те, що оскільки позивачем подано позов 17 березня 2015 року, то він має право на стягнення за час прострочення зобов'язання суми інфляції та трьох процентів річних у межах трирічного строку до дня пред'явлення позову, починаючи з 17 березня 2012 року до дня виплати, тобто до 18 червня 2014 року, а також на стягнення пені у межах річного строку до дня пред'явлення позову, починаючи із 17 березня 2014 року до дня виплати, тобто до 18 червня 2014 року.

Ухвалюючи рішення у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи про неправильність висновку апеляційного суду про те, що обов'язок здійснити страхову виплату виник у відповідача з 23 січня 2009 року до 18 червня 2014 року, тобто до моменту перерахування відповідачем 88 200 грн за платіжним дорученням від 18 червня 2014 року № 251, оскільки вказане платіжне доручення не містить відмітки про зарахування коштів на відповідний рахунок виконавчої служби і не підтверджує факту перерахування вказаних грошових коштів; помилковість висновку апеляційного суду про те, що позивач має право на стягнення за час прострочення зобов'язання суми інфляції і трьох процентів річних у межах трирічного строку до дня пред'явлення позову, починаючи із 17 березня 2012 року, а також щодо стягнення пені у межах річного строку до дня пред'явлення позову, починаючи із 17 березня 2014 року до дня виплати, тобто до 18 червня 2014 року, оскільки строк позовної давності повинен обчислюватися не з моменту пред'явлення позову, а з моменту ухвалення апеляційним судом Івано-Франківської області рішення від 26 березня 2014 року, висновків апеляційного суду не спростовують, суперечать положенням ст. ст. 256-261 ЦК України про позовну давність, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.О.Леванчук

І.К.Парінова