Провадження № 22-ц/780/1366/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 45 16.02.2016
УХВАЛА

Іменем України

16 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом у відповідності до норм ст.ст. 346, 391 ЦК України та просила захистити її права власника будинку шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку № 70 по вул. Левицького в с. Матюші Білоцерківського району.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником індивідуального житлового будинку за вище вказаною адресою, який вона отримала у спадщину після смерті матері ОСОБА_4. В даному будинку зареєстрований, але не проживає, член сімї колишнього власника відповідач ОСОБА_2, який є її рідним братом. Позивачка стверджує, що реєстрація відповідача у вказаному житловому будинку порушує її права власника, оскільки обмежує право вільно ним користуватися та розпоряджатися, права відповідача на дане житло були похідними від прав попередньої власниці і припинилися з її смертю.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на неповне зясування та неправильність встановлення судом обставин, порушення застосування судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

При апеляційному розгляді, позивачка підтримала доводи апеляційної скарги та мотиви позову і просила його задовольнити, скасувавши рішення першої інстанції та ухвалити нове рішення про задовленні її позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 при апеляційному розгляді заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив її відхилити, посилаючись на те, що він постійно проживав із матірю у вказаному будинку як член її сімї та продовжує в ньому проживати оскільки іншого житла так як сімї він не мав та немає куди виселитися.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснень сторін у справі, дослідивши матеріали справи в межах позовних вимог заявлених в суді першої інстанції та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 18 листопада 2014 року померла ОСОБА_4, власниця житлового будинку в с.Матюші Білоцерківського району, вул..Левицького, 70. Позивачка ОСОБА_2 набула вказаний житловий будинок у власність на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.09.2015 р./ а.с.6-8/

По справі встановлено, що відповідач ОСОБА_2, син померлої ОСОБА_4 та брат позивачки ОСОБА_2, зареєстрований у вказаному житловому будинку з 04.11.2010 р. / а.с.14/, фактично проживає з народження і по теперішній час, в даний час є непрацездатний за віком.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позивачка у справі не надала достатніх та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а крім того заявляючи позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням не визначила правових підстав з підстав яких вона просить вирішити вказаний спір.

Колегія суддів вважає зазначений висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Так з матеріалів справи дійсно вбачається, що згідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 09 вересня 2015 року позивачка ОСОБА_2 набула права власності на житловий будинок №70 по вулиці Левицького в селі Матюші, Білоцерківського району Київської області в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_4. ( а.с. 6).

Згідно до довідки виданої Матюшівською сільською радою №02-141/225 від 05 жовтня 2015 року відповідач ОСОБА_3 прибув в с. Матюші 04 листопада 2010 року та зареєстрований в житловому будинку №70 по вулиці Левицького в с. Матюші . ( а.с.14)

Відповідно до ч.1,4,5,7 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, права власника щодо своєї власності не є безмежними. Права позивачки як власника житлового будинку не ставляться під сумнів, однак вони є обмеженими іншими законами, що існують в суспільстві та в державі.

Відповідно до положення ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що в суді не знайшов свого підтвердження той факт, що відповідач добровільно залишив спірний будинок і постійно проживає у співмешканки в с.Глибічка Білоцерківського району. Свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 підтвердили, що ОСОБА_2 постійно проживає в с.Матюші, спочатку вони жили вдвох з матір»ю, а після її смерті відповідач проживає в будинку один, підтримує житло у належному стані, обробляє присадибну ділянку, годує домашніх тварин, позивачка постійно проживає у м.Білій Церкві і приїзджає у село дуже рідко.

Оспорюючи вказаний висновок місцевого суду апелянт не надала суду достатніх та допустимих доказів того що відповідач понад один рік не проживав без поважних причин у спірному житловому будинку, а тому колегія суддів вважає рішення суду ухваленим з дотриманням норм матеріального права, доводи апелянта такими, що не спростовують висновків викладених в рішенні суду.

Керуючись ст. 303, 307,308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.А.Яворський

судді: Т.Ц. Кашперська

ОСОБА_8