АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Ластовка Н.Д.
№22-ц/796/2798/2016 Доповідач Кравець В.А.
Справа №753/3557/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Кравець В.А.,

суддів Семенюк Т.А., Шиманського В.Й.,

за участю секретаря Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А

У лютому 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з відповідача борг за договором позики з урахуванням інфляції, 3% річних: 795 895,84 грн. основного боргу, 233 778,86 грн. суму індексу інфляції, 61 604,42 - 3% річних та 177847,91 грн. нарахованих відсотків відповідно до ст. 1048 ЦК України, а всього 1 268 127,03 грн. та вирішити питання судових витрат.

В мотивування вимог посилалася на те, що відповідач позичила у неї грошові кошти та зобов'язалася повернути їх, проте, відповідач після настання строку свої зобов'язання не виконала.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики в розмірі 794 895,84 грн., індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 233 778,86 грн., 3% річних від простроченої суми позики в розмірі 61 604,42 грн., a всього загальною сумою 1 090 279 гривень 12 копійок. Вирішено питання судових витрат.

У задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Вказує на те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що вона надала відповідачу позику, а «стрілочка» в розписці (=>) не може бути доказом умови повернення коштів, як і не може свідчити про передачу коштів у власність. Зміст розписки від 03.07.2012 року може свідчити про сплату (повернення) грошових коштів за надання послуг, повернення боргу тощо (та ніяк про наявність боргових зобов'язань).

Крім того, спірна розписка не засвідчує отримання грошових коштів в борг (у позику, у власність, як то передбачено законом) , як і не містить умови повернення грошових коштів, - отже і не виникає права матеріально-правової вимоги до відповідача, а тому суб'єктивні цивільні права позивача судовому захисту у такий спосіб не підлягають.

Законодавець не ототожнює будь-яку розписку з договором позики, a лише допускає його укладення у формі розписки, і лише з дотриманням істотних умов.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та її представник свою апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Позивач ОСОБА_2 та її представник проти апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами у справі було укладено саме договір позики, оскільки із розписки убачалось підтвердження отримання відповідачем грошових коштів, умови їх надання та обов'язок повернення.

Відповідно до ст.ст.213,214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Зазначені порушення норм матеріального та процесуального права є підставою відповідно до ст. 309 ЦПК України до скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст. 1049 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тобто, на підтвердження договору позики може бути представлена розписка. Але це має бути боргова розписка, яка є документом, що підтверджує як отримання у борг грошових коштів так і умови, на яких ці кошти надаються і коли мають бути повернуті, тобто умови договору.

Однак, сам факт існування розписки не свідчить про факт укладення договору позики.

Виходячи з конотації слова «борг» - це щось, що необхідно повернути. Зобов'язання строк виконання якого настав.

Зокрема, із тексту, написаного ОСОБА_1, вбачається лише те, що вона отримала від ОСОБА_2 грошові кошти, що не є доказом того, що це є договір позики і кошти, які отримала ОСОБА_1, вона має повернути.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13., №6-79цс14 від 02.07.2014 року.

Проте суд зазначених вимог не дотримався й, визначаючи характер правовідносин сторін та справжній зміст письмового документа, залишив поза увагою доводи відповідача.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року № 6-1967 цс 15.

Разом з тим, розписка про отримання грошових коштів не містить зобов'язання про їх повернення.

При ухваленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції не визначився, який саме документ складений відповідачем - договір позики чи розписка про отримання грошових коштів, та не встановив справжньої правової природи зазначеного документа, незалежно від його найменування.

Отже, у справі, яка переглядається, судом неправильно застосовано статті 1046, 1047, 1049 ЦК України та зроблено помилковий висновок про те, що між сторонами укладено договір позики.

Доводи позивача про те, що у розписці вказано дату повернення коштів - «04.07.2012» та «10.07.2012» року є безпідставними і не вказують на виникнення зобов'язальних правовідносин та настання строку виконання боргових зобов'язань.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Отже, з позивача на користь апелянта ОСОБА_1 підлягають стягненню 4 019,41 грн. за подачу апеляційної скарги.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаютьсясторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 218,303,304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 -задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 019,41 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішеннянабираєзаконної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді