АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Цокол Л.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Невідомої Т.О.

при секретарях: Куркіній І.В., Мовчан О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» - МельникаОлександра Павловича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення безпідставно отриманих грошових коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

В червні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачав якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу №002048 від 22.05.2015 року, укладений між позивачем та ТОВ «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» та стягнути з відповідача на користь позивача сплачені ним грошові кошти в розмірі 82000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22.02.2016 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу №002048 від 22.05.2015 року, укладений між позивачем та ТОВ «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» предметом якого є автомобіль МТЗ-821.

Стягнуто з ТОВ «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 82000 грн.

Стягнуто з ТОВ «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» в дохід держави судовий збір в розмірі 820 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції представник відповідача ТОВ «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» - Мельник О.П. подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вказує, що договір фінансового лізингу від 22.05.2015 року підписаний позивачем, що свідчить про повне ознайомлення позивача з його змістом та умовами договору.

Посилається на те, що позивач зазначав, що в договорі фінансового лізингу є окремі умови, які є несправедлоивими, а тому вказаний договір має бути визнаний судом недійсним, проте позивачем не доведено те, що умови договору фінансового лізингу порушують принцип добросовісності в розумінні п.6 ч.1 ст.3 та ч.3 ст.509 ЦК України та те, що умови договору завдають шкоди позивачу.

Крім того, відносини фінансового лізингу врегульовані не лише договором фінансового лізингу, а й положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг» та Цивільним Кодексом України, проте позивачем не наведено прикладу несправедливих умов договору, які б порушували норми спеціального законодавства, якими вони є по відношенню до загальних норм Закону України «Про захист прав споживачів».

В судовому засіданні представник позивача заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що умови договору фінансового лізингу є несправедливими відносно споживача, а також суперечать нормам ст.808 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 20.05.2015 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» було укладено договір фінансового лізингу №002048 відповідно до умов якого лізінгодавець бере на себе зобов'язання придбати у власність транспортний засіб МТЗ-821 та передати його у користування лізінгоодержувачу на строк та на умовах передбачених договором.

Згідно з п.1.2 договору вартість предмета лізингу на момент укладення даного договору зазначається у даному договорі, розмір авансового платежу вказується у даному договорі та в додатку №1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною.

Пунктом 1.7 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувача протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу, комісії по організації та оформлення даного договору та комісії за передачу предмета лізингу.

Відповідно до п.9.1 авансовий платіж складає частину вартості предмета лізингу в розмірі 50 відсотків від вартості предмета лізингу визначеного в даному договорі.

На виконання умов договору позивачем були внесені кошти в розмірі 82000 грн. на рахунок ТОВ «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА», що підтверджується квитанціями №16КС34678 від 20.05.2015 року на суму 49000 грн. та №16КС34845 від 20.05.2015 року на суму 33000 грн.

Частиною 1 ст.806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Згідно з ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК Українипро лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Статтею692 ЦК України визначено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно з ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною1 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

З договору фінансового лізингу від 20.05.2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» вбачається, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Так, згідно з п.1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та інше суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Пунктом п.3.2.7 договору передбачено, що лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості придбання предмету лізингу, або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п.12.1 ст.12 даного договору, що стосується обсягу повернення коштів.

Тобто положення договору передбачають можливість на випадок, якщо відповідач не зможе виконати свої зобов'язання та придбати предмет лізингу не повертати позивачу сплачені ним грошові кошти у розмірі 82000 грн.

Пунктом 12.1 договору визначено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково, або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб має право розірвати договір за власним бажанням. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець у тримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Тобто, якщо відповідач не поставить позивачу предмет лізингу і позивач вирішить розірвати договір у зв'язку з неможливістю його виконання відповідачем, останній має право утримати в себе 40% лізингових платежів та адміністративний платіж.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що в оспорюваний договір включені несправедливі умови, які зазначені у ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

А тому вказані обставини є істотними порушеннями, умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторінта завдають шкоди споживачеві.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі №6-330цс16 від 08.06.2016 року, яка згідно з положеннями ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про визнання договору фінансового лізингу від 20.05.2015 року укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» недійсним у зв'язку із несправедливими умовами договору на підставі ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Частиною 1 ст.216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

А тому колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки позивачем на виконання умов договору фінансового лізингу було сплачено платежі на рахунок ТОВ «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА на суму 82000 грн., а тому вказані кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Посилання апелянта на те: що підписання договору фінансового лізингу свідчить про те, що позивач був ознайомлений з його змістом та умовами; що позивачем не доведено, що окремі умови договору є несправедливими по відношенню до позивача; позивачем не наведено підстав несправедливих умов в договорі лізингу, які порушують норми спеціального законодавства, а саме Закону України «Про фінансовий лізинг» та ЦК України колегія суддів відхиляє, оскільки вказані обставини спростовуються матеріалами справи та не доводять, що умови спірного договору не порушують прав позивача, як споживача.

Доводи апелянта на те, що на момент укладення договору у лізингодавця відсутні майнові (речові) права на предмет, визначений у договорі колегія суддів відхиляє оскільки вказані доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, про недійсність спірного догвоору і на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» - Мельника Олександра Павловича відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: