АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Роман О.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И Л А

У вересні 2014 року позивач звернувся в суд із позовом до відповідача про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартир) частково недійсним (в частині покупця) та визнання права власності на нерухоме майно (квартири).

У мотивування вимог посилався на те, що в 2010 році він виявив бажання вкласти кошти у придбання нерухомого майна у вигляді двох двокімнатних квартир, на що відповідач запропоновував йому оформити договори купівлі-продажу цих квартир на нього, так як він має знайомих в сфері нерухомості м. Києва, і при укладенні договорів на ім'я іншої особи вартість квартир буде значно вищою.

На підтвердження домовленості 09.07.2010 року вони уклали Договір про придбання нерухомого майна, який одночасно вважали розпискою про передачу ОСОБА_3 ОСОБА_4 грошей у сумі 3 000 000 грн.

Згідно п. 7 цього Договору після купівлі-спірних квартир ОСОБА_4 прийняв на себе зобов'язання здійснити відчуження цих квартир на його, позивача, користь в строк до 01.01.2012 року.

26.08.2010 року ТОВ «Граніт-Сіті» продало, а ОСОБА_4 прийняв у власність належну продавцю за договором квартиру АДРЕСА_1 (за 1 210 490,33 грн) та квартиру АДРЕСА_2 (за 1 336 030 грн).

Після укладення договорів про купівлю-продаж квартир відповідач відмовився відчужувати спірні квартири на його користь.

17 грудня 2014 року ОСОБА_5 подав до суду змінену позовну заяву в якій просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь гроші в сумі 3 000 000 грн, посилаючись на те, що ОСОБА_4 не виконав свого зобов'язання, тому просив вважати передану йому суму позикою, яка підлягає поверненню на підставі ст. 1047 ЦК України.

Крім того, просив стягнути з ОСОБА_4 3% річних у розмірі 283 808 грн та інфляційні втрати у розмірі 873 000 грн, а всього - суму 4 156 808 грн.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 кошти в сумі 3 873 000 грн, з яких: 3 000 000 грн - сума боргу, 873 000 грн - сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції в період з 01.01.2012 року по 25.02.2015 року.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та призначити справу до розгляду в загальному порядку.

Зазначає, що про заочне рішення вона дізналася під час розгляду в Подільському районному суді м. Києва справи №758/4857/16-ц за її позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Під час розгляду її позову до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя він подав зустрічну позовну заяву від 10.06.2016 року, в якій вказав, що квартири АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 були придбані ним в інтересах сім'ї за позичені ним у борг у чоловіка його рідної сестри ОСОБА_6 грошові кошти, які підлягають поверненню.

Як зазначив ОСОБА_4 у зустрічному позові, «оскільки він бере на себе зобов'язання (у відповідності до зазначеного вище рішення суду) самостійно погасити їх спільний з позивачкою ОСОБА_2 за первісним позовом борг за придбання квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 в сумі 3 873 000,00 грн (борг ОСОБА_2 складає 1 936 500 грн) просить стягнути з позивачки ОСОБА_2 за первісним позовом (в якості компенсації її частки у спільній власності) на користь ОСОБА_4 суму її боргу, за мінусом різниці вартості виділеного ОСОБА_4 майна на суму 356 141,5 грн».

Про існування договору про придбання нерухомого майна від 09.07.2010 року, укладеного між її колишнім чоловіком ОСОБА_4 та ОСОБА_3, їй нічого не відомо, хоча на той час вони перебували у шлюбі.

Вона, як дружина, повинна була бути повідомлена про укладання договору про придбання нерухомого майна від 09.07.2010 року та надати згоду на його укладання. Однак, такої згоди вона не давала.

Вона має намір скористатися правом, наданим їй п. 2 ст. 65 СК України, згідно з яким дружина має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як укладеного без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

До того ж, її не було залучено до участі у справі ні як відповідачем, ні як третьою особою, що в свою чергу призвело до позбавлення права відстоювати свої права та інтереси в суді.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що 09 липня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено Договір про придбання нерухомого майна, за яким сторони домовилися, що ОСОБА_3 передає ОСОБА_4 3 000 000 грн, а ОСОБА_4 приймає вказані грошові кошти для придбання для ОСОБА_3 нерухомості. (а.с. 7)

За п. 5 Договору ОСОБА_4 зобов'язується придбати на своє ім'я на користь ОСОБА_3 наступні об'єкти нерухомого майна:

- двокімнатну квартиру АДРЕСА_1;

- двокімнатну квартиру АДРЕСА_2.

Згідно із п. 7 Договору після покупки вказаних квартир ОСОБА_4 зобов'язується їх відчужити на користь ОСОБА_3 в строк до 01.01.2012 року.

26.08.2010 року ТОВ «Граніт-Сіті» продало та передало у власність, а ОСОБА_4 купив та прийняв у власність належну продавцю за договором квартиру АДРЕСА_1 (за 1 210 490,33 грн) та квартиру АДРЕСА_2 (за 1 336 030 грн). (а.с. 9, 12)

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 вказав, що Договір про придбання нерухомого майна від 09.07.2010 року сторони вважали розпискою про передачу від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 грошей у сумі 3 000 000 грн.

Згідно ч. 1 ст. 26 ЦПК України у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

У ст. 31 ЦПК України визначено, що сторони мають рівні процесуальні права і обов'язки. Крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

За приписами ч. 1 ст. 34, ч. 1 ст. 35 ЦПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення судового розгляду, пред'явивши позов до однієї чи обох сторін. Ці особи мають усі процесуальні права і обов'язки позивача. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення судом рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін.

Подаючи апеляційну скаргу на рішення суду ОСОБА_2 зазначає, що про існування договору про придбання нерухомого майна від 09.07.2010 року, укладеного між її колишнім чоловіком ОСОБА_4 та ОСОБА_3, їй нічого не відомо. Вона, як дружина, повинна була бути повідомлена про укладання договору про придбання нерухомого майна від 09.07.2010 року та надати згоду на його укладання. Однак, такої згоди вона не давала. Отже, її не було залучено до участі у справі ні як відповідачем, ні як третьою особою, що в свою чергу призвело до позбавлення права відстоювати свої права та інтереси в суді.

Так, сторонами підтверджено, що у провадженні Подільського районного суду м.Києва перебуває цивільна справа №758/4857/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Під час розгляду справи 10.06.2016 року ОСОБА_4 подав зустрічний позов, у якому просить суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2.

У даному зустрічному позові ОСОБА_4 зазначає, що за час шлюбу ними придбано нерухоме майно в Україні, в тому числі, квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2. Вказані квартири придбані ним в інтересах сім'ї за позичені грошові кошти, які підлягають поверненню. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25 лютого 2015 року (яке оскаржується ОСОБА_2.) з нього за договором позики стягнуто на користь ОСОБА_3 3 873 000 грн, з яких 3 000 000 грн він позичив у ОСОБА_3 на придбання спірних квартир, а 873 000 грн - це сума боргу, яку необхідно виплатити позикодавцю за несвоєчасне повернення позичених коштів, з урахуванням індексу інфляції на момент ухвалення судового рішення. При поділі спільно набутого в період шлюбу майна суд має врахувати їх спільний з позивачкою за первісним позовом борг у сумі 3 873 000 грн (по 1 936 500 грн боргу кожного з подружжя). (а.с. 121-123)

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що незалучення ОСОБА_2 до участі в справі в якості третьої особи при вирішенні спору про стягнення боргу порушує її право на судовий захист у цій справі, оскільки вона не може бути залучена до участі у справі на стадії апеляційного оскарження судового рішення, надавати докази.

Колегія суддів погоджується з доводами ОСОБА_2 про те, що ухвалене судом рішення суду зачіпає її права.

З огляду на викладене, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з підстав незалучення до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 також просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_4 сплачений нею судовий збір у розмірі 4019 грн.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних так кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014 року роз'яснено, щовирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно із ч. 1 ст. 26 ЦПК України у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб.

За приписами ч. 1 ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 не є стороною по справі, на її користь не ухвалено рішення, а відтак відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 88, 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва