Справа № 202/4853/16-ц
Провадження № 2/202/2422/2016
12 жовтня 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді: Бєсєди Г.В.
при секретарі: Голін Я.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, в її інтересах та в інтересах її неповнолітнього сина, треті особи: орган опіки та піклування Індустріальної районної ради м. Дніпропетровська, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -
До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулись ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_4, в її інтересах та в інтересах її неповнолітнього сина, треті особи: орган опіки та піклування Індустріальної районної ради м. Дніпропетровська, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
В обґрунтування поданої заяви позивачі зазначили, що ОСОБА_4 разом зі своєю малолітньою дитиною не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 з серпня 2011 року. У 2008 році відповідачу за вчинення злочину було призначено покарання у виді позбавлення волі, строком на 4 роки. Після звільнення відповідач ОСОБА_4 фактично не проживала в кімнаті, де зараз вона знаходиться, їм не відомо, разом з цим ними не чиняться перешкоди в користуванні квартирою, замки не змінювались, а отже відповідач добровільно без будь-яких поважних причин не проживає в кімнаті. Просять суд визнати ОСОБА_4, та її малолітнього сина ОСОБА_5 такими, що втратили право користування кімнатою № 703 в будинку № 2 по вул. Воронезькій в м. Дніпро.
В судові засідання зявлялись позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_4 та представник ОСОБА_1, які позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити та ухвалити заочне рішення по справі.
Відповідач ОСОБА_4 в судові засідання не зявлялась, про час та місце розгляду справи повідомлялась в порядку передбаченому ч. 9 ст. 74 ЦПК України, причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у її відсутність не подавала, в звязку з чим суд, враховуючи заяву позивачів, ухвалив відповідно до ст. 224 ЦПК України проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду.
Представник третьої особи орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради зявлявся в судові засідання, заперечував проти задоволення позову, наголошуючи на права малолітньої дитини, яка в будь-якому разі має право користування цим приміщенням.
Представник Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради в судові засідання не зявлявся, причини неявки не повідомив, будь-які клопотання не подавав.
Суд, заслухавши пояснення позивачів, допитавши свідка, дослідивши докази по справі, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Право на житло є одним із найголовнішим невідємних прав особи, проголошених ст. 47 Конституції України. Це право означає не лише можливість особи набути житло у власність або в користування, а й право особи на проживання в жилому приміщенні. При цьому Конституція проголошує принцип забезпечення державою створення умов, необхідних людині для набуття житла у власність або в користування та неможливості примусового позбавлення житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із ст. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім"ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім"ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім"ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, згідно із ст. 72 ЖК України, провадиться в судовому порядку.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На підтвердження обставин непроживання відповідача ОСОБА_4 та її малолітньої дитини в кімнаті № 703 будинку № 2 по вул. Воронезькій в м. Дніпро позивачами був наданий акт від 14 липня 2016 року, підписаний особою без зазначення прізвища, імя та по-батькові якої та засвідчений печаткою КП «Жилсервіс-5». Акт складений на підставі пояснень лише двох осіб, в якому зазначалось, що з серпня 2011 року до дня складання акту ОСОБА_4 постійно не проживає в квартирі. Тобто, в акті не зазначаються обставини безумовного непреривного непроживання відповідача ОСОБА_4 з малолітньою дитиною в кімнаті № 703 будинку № 2 по вул. Воронезькій в м. Дніпро та причини такого непроживання.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 пояснила, що дійсно їй відомо про непроживання ОСОБА_4 з невідомих їй причин в кімнаті № 703 будинку № 2 по вул. Воронезькій в м. Дніпро.
Разом з цим, показання свідка ОСОБА_6 не є беззапереченим доказом, який підтверджує факт непроживання відповідача в кімнаті саме без поважних причин понад шести місяців.
Наданий акт обстеження житлового приміщення від 18 липня 2016 року, затверджений в.о. директора КП «Жилсервіс-5» також не є доказом в розумінні ст. 58, 59 ЦПК України, що підтверджує викладені в позові обставини щодо непроживання без поважних причин понад шести місяців к кімнаті № 703 гуртожитку відповідача ОСОБА_4
Матеріалів інших перевірок або актів з цього приводу напротязі встановленого законодавцем 6-місячного періоду до суду не представлено.
Розглядаючи позовні вимоги про визнання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд виходить з наступного.
Згідно матеріалів справи рішенням Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради № 184 від 23 червня 2016 року ОСОБА_5, 27 червня 2012 року було надано статус дитини позбавленої батьківського піклування.
Мати дитини, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3,, залишила дитину в Комунальній лікувально-профілактичній установі «Міська Інфекційна лікарня ім. Димитрова», про що складено акт закладу охорони здоровя та органу внутрішніх справ України про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоровя від 19 лютого 2016 року.
Декларацією прав дитини від 1959 р. закріплено принцип № 4, зі змісту якого дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того,здійснюються вони державними чи приватними установами,що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Обов'язок збереження права дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із її числа на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до влаштування у відповідні заклади, прийомну сім'ю чи встановлення над ними опіки чи піклування, закріплений Цивільним, Житловим, Сімейним кодексами України, Законом України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», Законом України «Про охорону дитинства» та іншими нормативно-правовими актами.
Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
Відповідно до частин 3, 4 статті 29 ЦК України місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та її батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.
Відповідно до статті 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» від 13 січня 2005 року №2342-ІУ за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також за особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім'ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Статтею 11 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» від 2 червня 2005 №2623-ІУ дітям гарантоване збереження права на житло, а саме держава забезпечує дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, а також особам з їх числа, які до передачі під опіку чи піклування мали впорядковане житло, що зберігалося за ними, невідкладне вселення їх у ці приміщення і повернення їм майна, що знаходилося в цих приміщеннях на день передачі дітей під опіку та піклування.
Таким чином, малолітня дитина ОСОБА_5, 27 червня 2012 року як дитина, яка позбавлена батьківського піклування, зберігає право на житло, та відповідно правові підстави для визнання малолітньої дитини ОСОБА_5 таким, що втратив право користування кімнатою № 703 в будинку № 2 по вул. Воронезькій в м. Дніпро, відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 169, 212, 213, 214, 215, 218, 224 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, в її інтересах та в інтересах її неповнолітнього сина, треті особи: орган опіки та піклування Індустріальної районної ради м. Дніпропетровська, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.
Рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача з поданням такої заяви у десятиденний термін з дня отримання копії рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, на рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя: Г.В. Бєсєда