У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: комунальне підприємство по утриманню житлового господарства «Липкижитлосервіс» Печерського району в м. Києві, казенне підприємство спеціального приладобудування «Арсенал», Печерська районна у м. Києві державна адміністрація, Печерський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, за касаційною скаргою ОСОБА_5, яка діє від імені ОСОБА_3, на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 1 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом. Зазначала, що під час її роботи на казенному підприємстві приладобудування «Арсенал» їй було виділено кімнату АДРЕСА_1 в якій з 10 листопада 2005 року зареєстровано її місце проживання. 29 листопада 2012 року їй видано ордер на зайняття зазначеної кімнати в гуртожитку. Разом з нею у цій кімнаті зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_4, який з лютого 2010 року у гуртожитку не проживає. Посилаючись на вказані обставини, просила визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилою площею у гуртожитку по АДРЕСА_1 та зняти його з реєстрації у цьому приміщенні.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 1 вересня 2015 року, в позові відмовлено.

ОСОБА_5, яка діє від імені ОСОБА_3, звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить судові рішення у справі скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що з 2003 року ОСОБА_3 працювала на посаді контролера оптичних деталей та приборів у КП СПБ «Арсенал».

Відповідно до відомчого ордеру № 16 від 1 серпня 2006 року їй було виділено ліжко-місце в кімнаті АДРЕСА_1

Спільним рішенням адміністрації та профкому КП СПБ «Арсенал» від 29 листопада 2012 року, яке оформлено протоколом № 80, ОСОБА_3 видано ордер на зайняття кімнати АДРЕСА_1

Відповідно до довідки Ф-3, виданої 31 січня 2014 року КП УЖГ «Липкижитлосервіс» Печерського району м.Києва, у зазначеному жилому приміщенні з 3 листопада 2005 року зареєстроване місце проживання її колишнього чоловіка ОСОБА_4, а з 10 листопада 2005 року - місце проживання ОСОБА_3 та її сина ОСОБА_6

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки власник гуртожитку по АДРЕСА_1 не пред'являв вимог про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_4 та про позбавлення його права користування кімнатою НОМЕР_1 у вказаному гуртожитку.

Апеляційний суд погодився із такими висновками суду першої інстанції та залишив ухвалене ним рішення без змін.

Проте погодитися із зробленими апеляційним судом висновками не можна.

Залишаючи без змін ухвалене судом першої інстанції рішення, апеляційний суд вказав на те, що вимога про позбавлення особи права на користування приміщенням у гуртожитку може бути заявлена лише власником гуртожитку, яким позивач не являється. При цьому послався на правовий висновок Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11.

Однак у справі, в якій зроблено цей висновок, спір вирішувався між власником житлового будинку і особами, зареєстрованими в ньому, з приводу користування цим будинком і стосувався права останніх на проживання в будинку.

У справі, яка розглядається, правовідносини виникли з приводу користування жилим приміщенням у гуртожитку, на зайняття якого видано ордер.

Отже, правовідносини з приводу користування жилими приміщеннями у цих випадках регулюються різними нормами матеріального права.

Тому суд не міг враховувати вказаний висновок Верховного Суду України при вирішенні спору.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, позивач має право на користування кімнатою АДРЕСА_1

Вказаний гуртожиток перебуває у комунальній власності територіальної громади.

З урахуванням перебування гуртожитку у комунальній власності, часу реєстрації позивача в кімнаті цього гуртожитку, остання, відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ст. ст. 1, 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», має право на приватизацію кімнати в гуртожитку, а також право на користування нею, та несе обов'язки по її утриманню (п. 9 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»).

Виходячи з наведеного, положень ст. 3 ЦПК України, ОСОБА_3 має право на пред'явлення позову про визнання свого колишнього чоловіка таким, що втратив право на користування кімнатою у гуртожитку.

Будь-які докази про те, що ОСОБА_4 набув права на користування цією кімнатою самостійно і незалежно від позивача у справі відсутні.

Лише за встановлення цих обставин суд міг ухвалити рішення про відмову в позові ОСОБА_3, як неналежному позивачеві.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1166цс15.

З приводу існування зазначених обставин, а також тих, на які позивач посилалась в обґрунтування вимог, апеляційний суд ніяких висновків не зробив, не врахував подачу відповідачем заяви про визнання ним позову (а.с. 22-23, т. 2).

З огляду на викладене, ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною та обґрунтованою, в зв'язку з чим вона підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього суду, оскільки допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє від імені ОСОБА_3, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 1 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

О.В.Кадєтова

Г.І.Мостова

М.І. Наумчук