Справа № 300/448/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

19 жовтня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі: головуючого-судді Мацунича М.В.

суддів: Леска В.В., Куштана Б.П.

з участю секретаря: Кухта М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Воловецького районного суду від 23 серпня 2016 року за позовною заявою ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1, де третіми особами, що не заявляють самостійних вимог є ОСОБА_5 та Воловецька селищна рада про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та визнання права на спільну часткову власність, -

в с т а н о в и л а :

24.05.16 р. ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 звернулись у суд із позовом про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та визнання права на спільну часткову власність. Мотивують свої вимоги тим, що рішенням виконкому Воловецької селищної ради від 30.01.2014 р. за № 012 внаслідок приватизації державного житлового фонду передано у їх власність у рівних частках житловий будинок № 25 по вул. Шевченка у смт. Воловець. На підставі цього рішення їм видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно Серії А № 0050 від 31.01.2014 року за яким вони являються власниками на праві спільної часткової власності в 1/4 частині за кожним. У червні 2014 року між ними та ОСОБА_1 виник спір із приводу права власності на земельну ділянку площею 0,1500 га. за кадастровим номером: :01:006:0058, що розташована по вул. Шевченка, 25 у смт. Воловець, Воловецького району. Відповідно до п. 1.3. Договору купівлі-продажу Житлового будинку від 29.10.2013 року, Житловий будинок, який відчужувався ОСОБА_1, розміщений на земельній ділянці площею 0,1500 га. за кадастровим номером: :01:006:0058, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Зазначена земельна ділянка належала ОСОБА_1 на праві власності на земельну ділянку згідно Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку Серія ЯЕ № 458207 від 21.10.2008 р. Вважають, що внаслідок переходу до них права власності на частину житлового будинку, у відповідності до приписів ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, до них перейшло право власності на спірну земельну ділянку у відповідних частках.

Посилаючись на викладене просили суд визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЕ №458207 площею 0,15 га, за адресою смт. Воловець, вул. Шевченка, 25, що виданий на імя ОСОБА_1 та визнати за кожним із них право власності на 1/4 частини даної земельної ділянки.

Рішенням Воловецького районного суду від 23.08.2016 року, позовні вимоги позивачів задоволено частково. Визнано за кожним із позивачів право власності на 1/4 частину земельної ділянки площею 0,1500 га., за адресою смт. Воловець, вул. Шевченка, 25, а в решті позовних вимог, відмовлено.

Заперечуючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просила відмовити позивачам у задоволенні позову повністю. Мотивує свою вимогу тим, що при ухваленні рішення, мали місце: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; і порушення та неправильне застосування норм матеріального, і процесуального права. Зазначає, що всупереч положень Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення житлом воїнів-інтернаціоналістів (затвердженого Постановою КМУ від 09.03.11р. №223) Департамент соціального захисту населення Закарпатської ОДА не мав права у жодний спосіб придбавати земельну ділянку розміром 0,1500 га., а тому, Договір купівлі-продажу є недійсним, так-як підписаний покупцем, який не мав повного обсягу цивільної дієздатності. Також посилається на порушення судом норм процесуального права. Зокрема, суд всупереч приписам ст. 119 ЦПК України, неправомірно відкрив провадження по справі так як позовна заява позивачів не містила ціни позову та не була оплачена судовим збором. Також у провадженні Воловецького районного суду вже перебувала цивільна справа №300/168/15-ц, предмет спору по якій є аналогічним даній справі. Судовим рішенням позовні вимоги ОСОБА_4 були залишені без задоволення, а тому згідно п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд повинен був закрити провадження по справі. Крім того, визнавши за позивачами право власності на частину земельної ділянки, суд, всупереч вимогам ст. 217 ЦПК України, не визначив порядку виконання такого рішення з огляду на дійсність державного акту виданого на імя ОСОБА_1

В іншій частині рішення суду першої інстанції ніким в апеляційному порядку не оскаржується.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог про визнання права власності, то колегія суддів, виходячи із приписів ст. 303 ЦПК України, перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в цій частині, у межах доводів апеляційної скарги.

Встановлено, що 29.10.2013 року між Департаментом соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації в особі директора ОСОБА_6 (покупець) та ОСОБА_1 (продавець) укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Воловецький район, смт. Воловець, вул. Шевченка, 25 для подальшої безоплатної передачі у власність вищевказаного житлового будинку інваліду ІІ групи ОСОБА_5 (а.с. 14, 15).

Пунктом 1.3 даного договору передбачено, що житловий будинок, що відчужується Продавцем, розташований на земельній ділянці, площею 0,1500 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:006:0058. Цільове призначення (використання) земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Рішенням виконавчого комітету Воловецької селищної ради за №012 від 30.01.2014 року задоволено клопотання наймача ОСОБА_5 щодо приватизації будинку №25 за адресою: смт. Воловець, вул. Шевченка і передано вказаний будинок у власність громадянам: ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 в рівних частках кожному (а.с. 18).

Право власності ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 на вказаний будинок також підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії А №0050 від 31.01.2014 року (а.с. 20).

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 23.01.2015 року за ОСОБА_5 визнано право власності на 1/4 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1500 га, кадастровий номер :01:006:0058, що розташована у смт. Воловець, вул. Шевченка, 25 (а.с. 31-36).

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №458207 ОСОБА_1 являється власником земельної ділянки за адресою смт. Воловнець, вул. Шевченка, 25, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1500 га, кадастровий номер: :01:006:0058 (а.с. 23).

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно вимог ч. 4 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі й споруди.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю, і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного, і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

А тому, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності.

Подібного висновку дійшов ВСУ у своїх постановах №6-253цс16 від 13.04.2016 року та №6-2225цс16 від 12.10.2016 року, і такі висновки є обовязковими для всіх судів України.

За таких обставин, суд першої інстанції, встановивши, що відповідач відчужила житловий будинок, який розташований на спірній земельній ділянці і в договорі купівлі-продажу чітко ідентифіковано таку земельну ділянку (п. 1.3.), а позивачі набули право власності на частину такого жилого будинку абсолютно правомірно та обґрунтовано визнав за ними право власності на частину земельної ділянки.

Доводи апеляційної скарги такого висновку суду першої інстанції не спростовують.

При цьому колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що договір купівлі-продажу є недійсним, так як підписаний покупцем, який не мав повного обсягу цивільної дієздатності, оскільки чинним цивільним законодавством не передбачена нікчемність правочину стосовно укладення договору купівлі-продажу особою (юридичною) за межами її цивільної дієздатності, а відтак, із цих підстав правочин є оспорюваним і повинен бути визнаний недійсним у судовому порядку. Однак, ОСОБА_1 такої вимоги не заявляла, у звязку із чим слід виходити із презумпції правомірності правочину, встановленої ст. 204 ЦК України.

Також безпідставним є посилання апелянта на п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України виходячи з наступного.

Згідно даної норми суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у звязку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

З аналізу даної норми слідує, що закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом, і не дає суду підстав закривати провадження у справі.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 27.08.2015 року по справі №300/168/15-ц (саме на неї посилається апелянт в апеляційній скарзі) відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4 до реєстраційної служби Воловецького РУЮ про визнання права власності на частини земельної ділянки (а.с. 27-30). З мотивувальної частини даного рішення вбачається, що, відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив виключно з того, що такий позов предявлено до неналежного відповідача. Також судом зазначено, що ОСОБА_1, як особа, що володіє державним актом, обовязково повинна бути залучена до участі справі. Наразі ж позивачі звернулися з позовом саме до ОСОБА_1. Тобто, у даних цивільних справах не співпадають сторони (відповідачі), а тому такі справи не є тотожними, у звязку із чим відсутні підстави, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, для закриття провадження по справі.

Помилковим на думку колегії судів є й посилання апелянта на порушення судом ст. 217 ЦПК України, а саме на те, що суд не визначив порядку виконання такого рішення з огляду на дійсність державного акту виданого на імя ОСОБА_1, оскільки з моменту відчуження будинку, державний акт втратив свою правову силу, а тому, визнання такого недійсним не вимагається, так як право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку припинилося в силу дії приписів ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції чинній на момент продажу).

Стосовно посилання апелянта на порушення судом приписів ст. 119 ЦПК України, колегія суддів зазначає, що вирішення питання щодо відповідності позовної заяви приписам ст.ст. 119, 120 ЦПК України належить виключно до компетенції суду першої інстанції. У даному випадку, суд першої інстанції відкрив провадження по справі та правильно вирішив справу по суті, а тому зазначені апелянтом обставини не можуть бути підставою для зміни чи скасування судового рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до ст. 308 ЦПК України, є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Виходячи з наведеного, та керуючись статтями 307, 308, 314, 315 і 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Воловецького районного суду від 23 серпня 2016 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : __________________ Судді : _____________________

_____________________