ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/601/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі :

головуючого судді Набудович І.О.

за участю секретарів Івашків Р.В., Скляренко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. Свої позовні вимоги обгрунтовувала тим, що позивачем через представника ОСОБА_4 15.04.2014 було укладено з відповідачем договір позики, за яким відповідач отримала грошові кошти в сумі 60000 доларів США з умовою їх повернення в строк до 20.04.2014. Факт отримання відповідачем грошових коштів від позивача підтверджується розпискою. У зв'язку з тим, що відповідач свої зобов'язання не виконала, грошові кошти не повернула, станом на 15.06.2015 за нею утворилася заборгованість, яка складається з суми основного боргу з урахуванням інфляції - 1 943 416 грн., проценти за договором позики - 380454 грн., проценти за порушення договору позичальником - 67 087 грн., які позивач просила стягнути з відповідача. Також просила стягнути з відповідача на користь позивача завдану моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. та судові витрати.

Відповідач ОСОБА_3 у серпні 2015 року звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним. Зустрічні позовні вимоги обгрунтовані тим, що розписка про отримання у борг від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 60 000 доларів США була написана ОСОБА_3 під тиском та погрозами, проти її волі внаслідок застосування до неї психічного тиску, що є підставою для визнання цього договору недійсним.

Представники позивача ОСОБА_2 за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позові, та просили задовольнити в повному обсязі. Проти вимог зустрічного позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що будь-які докази застосування до ОСОБА_3 психологічного тиску відсутні, як і відсутні докази отримання коштів іншими особами, як завдаток на купівлю квартир та існування будь-яких попередніх договорів купівлі продажу нерухомого майна. Також зазначили, що проведена по справі судово-психологічна експертиза не може бути взята до уваги, оскільки експерт встановив наявність тиску на відповідача, беручи до уваги лише покази фактично одного свідка та самої ОСОБА_3, а категоричні відповіді на питання про стан людини в момент підписання документу може дати лише графологічна експертиза.

Представник відповідача ОСОБА_3 за первісним позовом в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 заперечував, просив відмовити у їх задоволені. Зокрема зазначав про те, що договір позики не є таким, що укладено ОСОБА_4, як представником позивача ОСОБА_2, оскільки за цим договором права та обов'язки виникли саме у ОСОБА_4, а не у позивача, і, як наслідок, позов заявлено неналежним позивачем. Зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив зустрічний позов задовольнити, посилаючись на викладені в ньому обставини та висновок судово-психологічної експертизи, якою визначено, що ОСОБА_3 на момент укладення договору позики не могла повною мірою приймати рішення та реалізовувати їх своїми діями.

Допитана в якості свідка ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що була присутня при написанні розписки, в її присутності ОСОБА_3 передали грошові кошти в сумі 60 000 доларів США і остання вирвала аркуш із зошита та написала розписку, при цьому при написанні цієї розписки тиск на неї не чинився.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що при передачі ОСОБА_3 грошей в розмірі 60 000 доларів був присутній він, його мама ОСОБА_5, ОСОБА_4 та сама ОСОБА_3, на яку ніякого тиску ніким не чинилося.

Допитана в якості свідка ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що не бачила, щоб передавалися гроші, а ОСОБА_3 написала розписку, так як на неї кричали і погрожували.

Вислухавши пояснення представників сторін, покази свідків та дослідивши матеріали справи та докази, які знаходяться в матеріалах справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

15 квітня 2014 року позивачем ОСОБА_2 через представника ОСОБА_4 передано відповідачу ОСОБА_3 на умовах позики грошові кошти в розмірі 60 000 доларів США з умовою їх повернення відповідачем в строк до 20 квітня 2014 року.

Факт передачі коштів в розмірі 60 000 доларів США підтверджений розпискою, складеною відповідачем (а.с. 5).

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк ( ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Позивач посилається на те, що відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконала, грошові кошти в сумі 60 000 доларів США не повернула.

В обгрунтування своїх заперечень проти вимог первісного позову, а також на підтвердження вимог зустрічного позову про визнання договору недійсним, сторона відповідача посилалася на укладення договору позики та розписки під впливом психологічного тиску із посиланням, зокрема, на висновок судово-психологічної експертизи, призначеної судом за клопотанням представника відповідача за первісним позовом.

Так, згідно з висновком судово-психологічної експертизи, складеного 21 грудня 2015 року експертами Черкаського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, сама угода не була актуальною для ОСОБА_3, ініціатором угоди виступала сторона, представником якої був ОСОБА_4, зі сторони якої мала місце певна ініціатива і активність, що може розглядатися як певний тиск на ОСОБА_3, яка керувалася на той момент єдиним мотивом -

уникнення конфліктної ситуації та зняття стану емоційної напруги та тривог. В момент укладення

договору позики від 15.04.2014 ОСОБА_3 не могла повною мірою вільно і усвідомлено приймати рішення і, відповідно, реалізовувати їх своїми діями (а.с. 75-81).

Згідно з вимогою ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Разом з тим, у висновку судового експерта відсутні відповіді на поставлені в ухвалі суду питання щодо виконання ОСОБА_3 тексту розписки під диктовку (питання № 6) та щодо наявності в тексті розписки ознак створення його у незвичайному стані, що міг бути спричинений психічним тиском на ОСОБА_3 (питання № 7) у зв'язку з тим, що ці питання не входять до компетенції психологічної експертизи.

Будь-яких інших достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження зустрічних позовних вимог, стороною відповідача надано не було.

Таким чином, у розпорядженні суду немає жодних прямих доказів на підтвердження факту укладення ОСОБА_3 договору позики (розписки) проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, а відповідно до положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що наданий позивачем письмовий доказ у вигляді розписки, який свідчить про наявність між сторонами спору щодо невиконаного грошового зобов'язання, в ході судового розгляду відповідачем спростовано не було.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з тексту розписки, ОСОБА_3 зобов'язувалася повернути отримані нею грошові кошти в сумі 60 000 доларів США в строк до 20.04.2014, проте, своє зобов'язання по поверненню суми позики у встановлений в розписці термін не виконала, грошові кошти не повернула.

Відповідно до змісту ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, сума основної заборгованості складає 60 000 доларів США, яку позивач просить стягнути в гривнях, що станом на 15.06.2015 року за встановленим курсом НБУ становить 1 263 600 грн. (1 дол.США = 21,06 грн.)

Суд погоджується з вимогою позивача за первісним позовом щодо застосування ст. 625 ЦК України та стягнення 3 % річних за невиконання грошового зобов'язання за 420 днів прострочення в розмірі 43 620 грн., оскільки такий висновок грунтується на вимогах закону.

Разом з тим, позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат в порядку ст. 625 ЦК України, процентів за договором та моральної шкоди задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, як вид стягнення, є компенсацією відповідній особі (позичальнику) сум грошових коштів внаслідок їх знецінення (зменшення купівельної спроможності) за період прострочення боржником неповернення відповідної суми грошових коштів (суми позики). Індекс інфляції - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги в Україні. Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта (долари США), яка була предметом позики, індексації не підлягає. В зв'язку з цим дана норма ЦК України може бути застосована лише у випадку прострочення грошового зобов'язання у гривні.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Разом з тим, положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Так, відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

Між сторонами виникли договірні правовідносини позики, які врегульовані главою 71 розділу IIІ ЦК України, нормами якого стягнення моральної шкоди за порушення умов договору не передбачено, тому правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди за невиконання умов договору позики, відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в сумі 3654 гривні.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 59, 60‚ 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, на підставі ст. ст. 526, 530, 610, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН № НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ІПН № НОМЕР_2) заборгованість за договором позики в розмірі 1 263 600 (один мільйон двісті шістдесят три тисячі шістсот) гривень, 3 % річних в розмірі 43 620 (сорок три тисячі шістсот двадцять) гривень та судовий збір в розмірі 3654 гривні.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення або протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя І.О. Набудович