Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
судова палата з розгляду цивільних справ
Суддя 1-ї інстанції Лисенко Л.І. Суддя доповідач Бондар М.С
Є.у.№ 334/5169/13
20 жовтня 2016 року Справа № 22ц/3824/16
У Х В А Л А

Іменем України

Коллегія судової палаті з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючий - суддя: Бондар М.С., судді: Бєлка В.Ю., Онищенко Е.А.

секретар - Книш С.В.

при участі: прокурора - адвоката -

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за

апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 01.06.2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_2 представника неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Ленінському району м.Запоріжжя про виселення, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі-Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2В особисто та як представника неповнолітніх ОСОБА_3 і ОСОБА_4, , третя особа орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Ленінському району м.Запоріжжя про виселення, посилаючись на те, що за рішенням суду звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1, яка на праві приватної власності належить відповідачу ОСОБА_1 та у якій проживають решта відповідачів. У виселенні ОСОБА_1 із згаданого житлового приміщення відмовлено. За результатами касаційного провадження рішення набрало чинності. Відповідач ОСОБА_2 та неповнолітні діти поселилися у спірне житлове приміщення у грудні 2009 року, тобто після укладення договору іпотеки (27.08.2008 року). Норми ст.40 Закону України "Про іпотеку" надають право Банку виселення всіх мешканців із квартири, тому позивач наполягав на задоволені заявлених вимог.

Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 01.06.2016 року позов відхилено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Банк подав апеляційну скаргу, в якій, лише стверджував на тому, що суд не перевірив наявність у відповідачів іншого житла та не прийняв до уваги те, що чинним законодавством на банк не покладено обовязку надавати особам які виселяються інше житло. Тому посилаючись на невідповідність висновків суду наданим доказам, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, покликав оскаржуване рішення скасувати.

Заслухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палаті у цивільних справ апеляційного суду дійшла до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК суд апеляційної інстанції відхиляє скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що згідно кредитного договору від 27.08.2008 року Банк надав відповідачу ОСОБА_1 кредит у виді кредитної лінії в розмірі 33511,65 доларів США терміном до 27.08.2012 року (а.с.4).

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним кредитним договором, 27.08.2008 року між Банком та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір іпотеки , за умовами якого передано в іпотеку Банку належне відповідачу нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 (а.с.17).

Згадана квартира придбана не за рахунок коштів отриманих в кредит.

Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 01.11.2011 року та рішенням Апеляційного суду Запорізької області Запорізької області від 08.10.2015 року звернуто стягнення на предмет іпотеки на квартиру АДРЕСА_1. Вимоги про виселення ОСОБА_1 залишено без задоволення. У касаційній інстанції рішення залишені без змін (т.-1 а.с.205,209).

При цьому, суд першої інстанції дійшов висновків про те, що є наявні підстави для застосування положень Закону "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті".

Наполягаючи на виселенні відповідачів із іпотечного житлового приміщення, Банк в окремому позові вважав, що норми ст.40 Закону України "Про іпотеку" надають право на виселення всіх мешканців із квартири.

За своїми змістом Закон, передбачає неможливість стягнення (відчуження без згоди власника) майна яке підпадає під його дію.

Окрім того, суд нагадує, що за ч.1 ст.575 ЦК та ст.1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України "Про іпотеку".

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України "Про іпотеку".

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Установивши у справі, що в іпотеку передано житлове приміщення, яке було придбане не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із квартири без надання їм іншого постійного житла.

Таким чином, у справі, районним судом правильно застосована частина друга статті 109 ЖК у поєднанні з нормами статей 39, 40 Закону України "Про іпотеку".

Аргументи скарги про відсутність у Банку житла яке може бути запропоноване особам які виселяються не змінюють норми ст.109 ЖК про які згадувалось.

Судом з'ясовано, що після передання квартири в іпотеку дружина відповідача ОСОБА_1 та його неповнолітні діти посилилися до житлового приміщення де здійснили реєстрацію свого місця проживання (а.с.143).

Втім суд зазначає, що суд першої інстанції не надав дозвіл на виселення відповідача ОСОБА_1 із спірного житлового приміщення.

До складу його сім"ї входять решта відповідачів дружина та неповнолітні діти.

Сім'ю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки (ст.3 СК). Отже ознакою сім'ї є спільне проживання та спільний побут.

Кожна особа має право на проживання в сім"ї.

Навіть тоді, коли кожен з подружжя має окрему квартиру, окремий будинок, вони проживають спільно. Спільне проживання подружжя відповідає інтересам сім'ї, нормальному вихованню дітей, виконанню сім'єю її функцій.

Частина 2 статті передбачає право подружжя вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин.

Частина 4 забороняє примушування до припинення та до збереження шлюбних відносин,

Відповідно до ч.1 ст.119 СК суд лише за заявою подружжя або позовом одного з них може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання чоловіка та (або) дружини проживати спільно.

Якщо ж дружина і чоловік проживають у квартирі (будинку), яка знаходиться у їх спільному користуванні, то ніхто з них не може бути позбавлений права користування житловим приміщенням у цій квартирі (будинку

Місцем проживання дитини у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання батьків чи одного з них (ст.29 ЦК).

За положениями ч.2 ст.156 ЖК члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням

Відповідно до ст.405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, із наведеного також слідує, що у разі переходу права власності на житловий будинок чи квартиру до іншої особи чи особа перестає бути членом сім"ї власника це є підставою для припинення права користування житловим приміщенням членів сімї власників житлових будинків чи квартир.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив справу в оскаржуваній частині.

Керуючись ст.307,308,313,314,315,317 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 01.06.2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала судової колегії може бути оскаржена безпосередньо до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Судді: