Справа № 460/3429/15 Головуючий у 1 інстанції: Варениця В.С.
Провадження № 22-ц/783/796/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 І. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г., Савуляка Р.В.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 12 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Яворівської районної державної адміністрації та Комісії з питань захисту прав дитини при Яворівській районній державній адміністрації, третя особа ОСОБА_4 про скасування рішення субєкта владних повноважень та зобовязання вчинити певні дії, -

встановила:

У вересні 2015 року позивач звернулася з позовом до відповідача та просила ухвалити рішення, яким визнати протиправним та скасувати розпорядження Яворівської райдержадміністрації про встановлення порядку побачень з малолітньою дитиною №395/6-15 від 30.07.2015 року, а також визнати протиправним та скасувати рішення Комісії з питань захисту прав дитини при Яворівській райдержадміністрації від 23.07.2015 року за заявою ОСОБА_4 Позов мотивувала тим, що розпорядження є незаконним, так як Яворівська райдержадміністрація взяла на себе повноваження суду і фактично, перевищуючи свої повноваження, внесла зміни до договору і змінила порядок участі у вихованні батька малолітньої дитини, визначений договором між батьками.

Оскарженим рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 12 листопада 2015 року в позові ОСОБА_2 до Яворівської районної державної адміністрації та Комісії з питань захисту прав дитини при Яворівській районній державній адміністрації, третя особа ОСОБА_4 про скасування рішення субєкта владних повноважень та зобовязання вчинити певні дії відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи, та неправильно застосовані норми матеріального права. Вказує, що між сторонами було укладено договір про сплату аліментів та участь у вихованні дитини, згідно до якого батько має право на особисте спілкування з дитиною та відвідування, якщо це не перешкоджає розкладу дня та нормальному розвитку дитини, відвідування дитини відбувається за місцем проживання дитини або за погодження з матір'ю в іншому місці. Це означає що до участі у виховані батьком дитини є договірні відносини. На момент розгляду заяви договір діяв, не оскаржувався сторонами і не скасовувався в судовому порядку. Вважає, що твердження суду про те що між сторонами знову виник спір щодо участі у вихованні дитини є таким, що не відповідає обставинам справи. Фактично є спір щодо виконання умов договору, а саме перешкоджання у спілкуванні батька з дитиною, тому що порядок і місце відвідування батьком дитини вже визначене договором. Зазначає, що ч.1 ст.159 СК України визначено, що саме суд а не орган опіки і піклування вирішує спір між батьками якщо той із батьками з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків. Вважає, що твердження суду того, що орган опіки і піклування своїм рішенням правомірно конкретизував та деталізував цивільно-правовий договір є абсурдним, оскільки тільки сторони договору вправі вносити будь-які зміни до договору, в тому числі ті які його деталізують або конкретизують. Жодним нормативно правовим актом України не передбачено повноваження органу опіки та піклування щодо конкретизації та деталізації цивільно-правових договорів.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким частково задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_3, ОСОБА_4 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та предявлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу до жовтня 2013 року в житловому будинку, належного позивачці за адресою с. Зелів, вул. Нова, 620 Яворівського району Львівської області.

Після припинення спільного проживання між позивачем ОСОБА_2 та третьою особою ОСОБА_4 виник спір з приводу матеріального забезпечення дитини та участі батька в її вихованні та спілкуванні. Позивачем ОСОБА_2 було подано до суду позов про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на утримання доньки ОСОБА_5, під час судового розгляду сторони по справі уклали мирову угоду на підставі нотаріально посвідченого договору про сплату аліментів на дитину та участі у вихованні, яка ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 20.01.2014 року була визнана та провадження у справі було закрито (а.с.56).

Згідно п.п.14. 15 нотаріально посвідченого договору про сплату аліментів на дитину та участі у вихованні від 03.12.2013 року було визначено, що батько має право на особисте спілкування з дитиною та відвідування, якщо це не перешкоджає розкладу дня та нормальному розвитку дитини, відвідування дитини відбувається за місцем проживання дитини або за погодженням з матірю в іншому місці (театр, цирк, парк і таке інше).

Судом встановлено, що з часу укладення вищевказаного договору до травня 2015 року третя особа ОСОБА_4 за погодженням з позивачкою ОСОБА_2 підтримував відносини з малолітньою донькою, періодично бачився з дитиною, проводив з донькою певний час поза місцем її проживання.

З травня 2015 року між позивачем та ОСОБА_4 виник спір щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною.

З метою вирішення виниклого спору та визначення порядку побачення з дитиною ОСОБА_4 14.05.2015 року звернувся з письмовою заявою до ВК Домажирської сільської ради, яка була скерована за належністю на ім'я голови Яворівської райдержадміністрації як органу опіки та піклування.

Розпорядженням голови Яворівської районної державної адміністрації №395/6-15 від 30.07.2015 року «Про встановлення порядку побачень з малолітньою дитиною» було встановлено ОСОБА_4 відповідний порядок побачень та проведення спільного відпочинку з його малолітньою дитиною ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, без присутності ОСОБА_2

Також ОСОБА_2 було зобовязано не чинити перешкод ОСОБА_4 у спілкуванні з дитиною ОСОБА_5.

Відмовляючи у задоволенні даного позову районний суд виходив з того, що оскаржуване розпорядження не суперечить умовам укладеного договору, а лише конкретизує та деталізує способи участі батька дитини, який проживає окремо від неї, щодо його виховання дитини та спілкуванні з неї. Даним розпорядженням Яворівська райдержадміністрація як орган піки та піклування в межах своїх повноважень, визначених ст.ст.19, 158 СК України, фактично вирішила виниклий спір щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Крім того судом зазначено, що оскаржуваним рішенням не порушено законних прав, свобод та інтересів позивача.

З такими висновками суду колегія суддів не погоджується з врахуванням наступного.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

За змістом ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежено законом.

Відповідно до ст. 157 СК України питаннявиховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов'язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків.

Вбачається, що сторони 23.12.2013 року уклали вказаний договір про сплату аліментів на дитину та участь у вихованні дитини ОСОБА_4

Встановлено, що цей договір від 23.12.2013 року містить посилання на норми Цивільного кодексу України. Так в п.20 зазначено, що нотаріус розяснив сторонам наслідки його недійсності.

Таким чином цей договір, як і будь-який договір згідно норм Цивільного кодексу України може бути оспорюваний та при його невиконанні однією із сторін спір може бути вирішений в судовому порядку. При цьому підлягатимуть субсидіарному застосуванню норми Цивільного кодексу України.

Договір також може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі його істотного порушення другою стороною (ч. 2 ст. 651 ЦК).

Встановлено, що даний договір в судовому порядку сторонами не оскаржувався.

ОСОБА_4 вважаючи, що його права порушені внаслідок невиконання відповідачем умов договору, звернувся до Яворівської райдержадміністрації, як органу опіки та піклування з приводу захисту своїх прав.

Приймаючи оскаржуване розпорядження, Яворівська райдержадміністрація вирішила уточнити умови договору.

В той же час при цьому порушені умови вказаного договору.

Так в договорі зазначено, що ОСОБА_4 має право на особисте спілкування з дитиною та відвідування, якщо це не перешкоджає розкладу дня та нормальному розвитку дитини, відвідування дитини відбувається за місцем проживання дитини або за погодженням з матірю в іншому місці.

З цих умов договору вбачається, що відвідування дитини відбувається за місцем проживання дитини, тобто де проживає матір, або без неї в іншому місці, однак за погодженням з нею.

Однак згідно п.1 оспорюваного розпорядження №395/6-15 від 30.07.2015 року побачення та спілкування ОСОБА_4 з дитиною має бути без присутності матері.

З врахуванням наведеного судова колегія прийшла до висновку, що заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на те, що твердження суду про те, що орган опіки і піклування своїм рішенням правомірно конкретизував та деталізував цивільно-правовий договір є помилковими, оскільки тільки сторони договору вправі вносити будь-які зміни до договору, в тому числі ті які його деталізують або конкретизують.

Як вказує ОСОБА_2, згідно ч.1 ст.159 СК України визначено, що саме суд, а не орган опіки і піклування вирішує спір між батьками якщо той із батьками з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків.

Провіряючи ці посилання ОСОБА_2, судова колегія вважає за необхідне дослідити те, чи вправі була Яворівська райдержадміністрація на підставі норм СК України вносити зміни у вказаний договір.

Встановлено, що відповідно до ст.19 СК України той з батьків, хто заперечує проти розгляду спору органом опіки та піклування, може звернутись до суду.

Отже таке право є у ОСОБА_2 і вона вважає, що в даному випадку Яворівська райдержадміністрація не вправі була вирішувати спір щодо участі ОСОБА_4 у вихованні дитини.

Згідно з частинами першою, дев'ятою статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо:

1. існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства;

2. заборона випливає із змісту акта законодавства;

3. така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм ЦК України при зміні чи визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у ст.ст.100,103 СК України.

Таким чином норми сімейного і цивільного законодавства не містять заборони чи обмеження права сторін договору у визначені цими сторонами правового режиму участі батька у вихованні дитини.

Встановивши, що правовідносини сторін щодо участі батька у вихованні дитини урегульовано договором, судова колегія прийшла до висновку, що до даних правовідносин слід застосувати норми договору, а не загальні норми СК України, а тому

спір щодо невиконання умов договоруповинен був вирішуватись в судовому порядку.

Отже висновок суду про те, що Яворівська райдержадміністрація діяла в межах своїх повноважень на підставі ст.ст. 19,158СК України є помилковим.

З врахуванням наведеного судова колегія прийшла до висновку, що Яворівська райдержадміністрація не вправі була приймати розпорядження щодо встановлення порядку побачень з малолітньою дитиноюпри наявності цивільно-правового договору між сторонами.

При таких обставинах рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про визнання незаконним розпорядження Яворівської районної державної адміністрації №395/6-15 від 30.07.2015 року слід скасувати і постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині скасування рішення Комісії з питань захисту прав дитини при Яворівській райдержадміністрації, суд вказав, що така не може бути відповідачем по справі.

Судовою колегією встановлено, що рішення Комісії з питань захисту прав дитини при Яворівській райдержадміністрації від 23.07.2015 року мало рекомендаційний характер, а тому прийняте нею рішення не є нормативно-правовим актом та не порушило права позивача (а.с.73-74).

Отже рішення в частині відмови в задоволенні позову в частині скасування рішення Комісії з питань захисту прав дитини слід скасувати та відмовити в задоволенні позову з вказаних підстав.

З врахуванням того, що частково задоволено позов та вимог ст.88 ЦПК України слід стягнути з позивача на користь відповідача 303,06 грн. судового збору (а.с. 107).

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.2-4 ч.2 ст.309, ст.314, ст.316, ст.317 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 12 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Визнати незаконним розпорядження Яворівської районної державної адміністрації про встановлення порядку побачень з малолітньою дитиною №395/6-15 від 30.07.2015 року та скасувати розпорядження Яворівської районної державної адміністрації про встановлення порядку побачень з малолітньою дитиною №395/6-15 від 30.07.2015 року.

В задоволені позову ОСОБА_2 про визнання протиправними рішення Комісії з питань захисту прав дитини Яворівської районної державної адміністрації від 23 липня 2015 року за заявою ОСОБА_4, а також скасування рішення Комісії з питань захисту прав дитини Яворівської районної державної адміністрації від 23 липня 2015 року - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 303,06 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Мусіна Т.Г.

ОСОБА_6