У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 12 жовтня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., ОСОБА_4, ОСОБА_5, розглянувши в судовому засіданні справу за позовомОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_10, про визнання договору купівлі-продажу частки жилого будинку з господарсько-побутовими будівлями недійсним, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання права власності на частину жилого будинку з господарсько-побутовими будівлями та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_11 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області 18 лютого 2016 року, в с т а н о в и л а: У січні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що йому на підставі договору дарування від 25 грудня 2003 року належало 9/25 частини домоволодіння АДРЕСА_1. У зв'язку з виїздом до Російської Федерації він надав дозвіл своїй матері ОСОБА_7 здійснювати догляд за своєю частиною домоволодіння та передавати її в оренду наймачам. На час його від'їзду в спірному домоволодінні були зареєстровані його дружина та дитина, які на теперішній час також перебувають на території Російської Федерації. Зазначив, що, маючи на руках копію його паспорта та правовстановлюючі документи на частину домоволодіння, 12 липня 2012 року його матір за допомогою приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_10 оформила фіктивну довіреність від його імені на себе з повноваженнями на продаж зазначеної частини будинку, яку в подальшому відчужила без його згоди та відома. Про існування даної довіреності йому нічого не було відомо, оскільки він її не підписував та не надавав згоди на здійснення дій, які зазначені в довіреності. На дату посвідчення довіреності він перебував на території Російської Федерації і фізично не міг її посвідчити. Вказує, що довіреність містить факти, які не відповідають дійсності: він ніколи не проживав та не був зареєстрований за адресою, зазначеною в довіреності; йому відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 07 серпня 2012 року належало 9/25 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, а не все домоволодіння, як зазначено в довіреності; відповідно до довідки з місця роботи в Російській Федерації та контракту, в зазначений період з її території не виїжджав. 10 серпня 2012 року ОСОБА_7, яка діяла за підробленою довіреністю, продала належну йому частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, уклавши договір купівлі-продажу з ОСОБА_9 та ОСОБА_8, згідно з яким він нібито продав, а відповідачі купили 9/25 частини будинку, кожний у рівних частках по 9/50 частин спірного будинку. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим № 374. Посилаючись на те, що незаконними діями відповідач позбавила його єдиного житла, майно вибуло з його володіння за договором купівлі продажу, підписаного особою, яка не мала права його відчужувати, просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями від 10 серпня 2012 року, скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на спірну частину житлового будинку, зобов'язати останніх повернути незаконно придбане майно, а саме 9/25 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1. Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 7 липня 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу частки жилого будинку з господарсько-побутовими будівлями від 10 серпня 2012 року, укладений між ОСОБА_7, що діяла на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_12 12 липня 2012 року за реєстровим № 262 від імені ОСОБА_6, та ОСОБА_13, ОСОБА_9 на 9/25 частки житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_12 та зареєстрованого в реєстрі за № 374. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_13, ОСОБА_9 на 9/25 частки житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1, а саме, ОСОБА_8 - на 9/50 частки, ОСОБА_9 - на 9/50 частки, зареєстрованого 20 серпня 2012 року в реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі договору купівлі- продажу № 374 від 10 серпня 2012 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_12 Визнано за ОСОБА_6 право власності на 9/25 частки житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_13, ОСОБА_9 повернути 9/25 частки житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1. Скасовано заходи забезпечення позову про заборону ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вчиняти будь-які дії щодо відчуження 9/25 частин будинку по АДРЕСА_1, яка належить їм на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу частки жилого будинку з господарсько-побутовими будівлями від 10 серпня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстрованого в реєстрі за №374, накладені ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 19 січня 2015 року. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 понесені судові витрати по справі у розмірі 1 255 грн 80 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 18 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасованота ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_10 про визнання договору купівлі-продажу частки жилого будинку з господарсько-побутовими будівлями недійсним, скасування державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, визнання права власності на частину жилого будинку з господарсько-побутовими будівлями та зобов'язання вчинити певні дії відмовлено. У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_11 - просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що укладення спірного договору купівлі-продажу не відповідало внутрішній волі позивача, відповідач ОСОБА_7 неправомірно відчужила належну йому частину домоволодіння та навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, у зв'язку з чим дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позивачем не ставилось питання про визнання недійсною чи нікчемною довіреності від 12 липня 2012 року, а також зазначив, що висновок експерта судово-почеркознавчої експертизи від 06 січня 2016 року, яким встановлено, що підпис від імені ОСОБА_6 в довіреності від 12 липня 2012 року виконаний не самим ОСОБА_6, а іншою особою, суперечить Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 січня 1998 року № 53/5. Крім того, встановивши, що на утриманні відповідачів ОСОБА_9 та ОСОБА_8 перебуває неповнолітня дитина, однак до участі у справі не було залучено орган опіки та піклування, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. ОСОБА_14 з таким висновком апеляційного суду в повній мірі погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України). Крім того, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено справедливий судовий розгляд в такому його елементі як мотивування судового рішення судом, який має право за певних обставин на дослідження нових доказів та переоцінку доказів. Однак рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним вимогам. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 07 серпня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_14, позивач був власником 9/25 частини будинку № АДРЕСА_1. Як вбачається з матеріалів справи, 12 липня 2012 року приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_10 посвідчив довіреність за реєстровим № 262, згідно з якою позивач уповноважив відповідача ОСОБА_7 представляти його інтереси, в тому числі на продаж належного на праві власності будинку № АДРЕСА_1. Діючи на підставі довіреності, відповідач 10 серпня 2012 року уклала з ОСОБА_9, ОСОБА_8 договір купівлі-продажу 9/25 частки жилого будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстрований в реєстрі за № 374. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватись за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Згідно з висновком експерта № 2355 судово-почеркознавчої експертизи від 06 січня 2016 року підпис від імені ОСОБА_6 в довіреності від 12 липня 2012 року, посвідченій приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_10, який міститься в графі «Підпис», виконаний не самим ОСОБА_6, а іншою особою з деяким наслідуванням підпису (ам) ОСОБА_6 Рукописний запис «ОСОБА_6» в довіреності від 12 липня 2012 року, посвідченій приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_10, який міститься в графі «Підпис», виконаний не ОСОБА_6, а іншою особою. Не беручи до уваги вказаний висновок експерта як належний доказ, апеляційний суд вважав, що він суперечить Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 січня 1998 року № 53/5, оскільки експертом не досліджувались вільні зразки підпису та письма позивача та не порівнювалися з досліджуваним підписом у дорученні. Умовно-вільних зразків підписів та письма позивачем надано не було. Разом з тимзгідно з п. 1.3 розділу 1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 (із змінами та доповненнями) передбачено, що для проведення досліджень орган, який призначив експертизу, повинен надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації. За змістом ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є беззаперечним доказом і оцінюється судом за правилами, установленими ст. 212 ЦПК України. Згідно зі ст. 150 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов'язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Істотними можуть визнаватися, зокрема, порушення, які призвели до обмеження прав обвинуваченого чи інших осіб. В ухвалі (постанові) про призначення повторної експертизи зазначаються обставини, які викликають сумніви у правильності попереднього висновку експерта. Проведення повторної експертизи може бути доручено тільки іншому експертові. В порушення ч. 4 ст.10 ЦПК України суд апеляційної інстації не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи щодо роз'яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов'язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України). Пославшись на те, що висновок експертизи є неналежним доказом, апеляційний суд всупереч вимогам ч. 4 ст. 10 ЦПК України не вирішив питання про призначення у справі повторної експертизи, дійшовши передчасного висновку про відмову у задоволенні позову. Крім того, за змістом ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ст. 215ЦК України вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним можуть бути заявлені як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Оскільки спірний договір купівлі-продажу стосується прав та інтересів позивача, останній відповідно до положень ст. ст. 15, 16, 215 ЦК України має право оспорювати його в судовому порядку. За таких обставин висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позову про визнання спірного договору недійсним у зв'язку з незаявленням вимог про визнання довіреності недійсною чи нікчемною є помилковим. Поряд з цим є помилковим висновок щодо незалучення до участі у справі органу опіки та піклування у зв'язку з наявністю на утриманні відповідачів неповнолітньої дитини, оскільки предмет спору не стосується прав та інтересів дитини. За таких обставин рішення суду апеляційної інстанцій підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_11 - задовольнити частково. Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 18 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М. Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Л.М. Мазур О.В. Попович О