АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Ратнікової В.М.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/9645/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Лісовська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1, ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Зазначають, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_4 зареєстрована в АДРЕСА_1, проте за вказаною адресою не проживає.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вважала, що спір вирішений судом правильно.

В судове засідання ОСОБА_2, особисто ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, представник Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_3 забезпечила явку в судове засідання свого уповноваженого представника, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1, ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири від 27 червня 2002 року, укладеного між ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_1, ОСОБА_2 (а.с.11).

З 15 лютого 2005 року по 16 лютого 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.13).

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають неповнолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до довідки форми №3 від 18 березня 2016 року, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» м. Києва, у вказаній квартирі зареєстровано п'ять осіб: ОСОБА_1 - з 23 липня 2002 року, ОСОБА_2 - з 19 березня 2013 року, неповнолітня ОСОБА_4 - з 05 жовтня 2010 року, ОСОБА_11 - з 22 лютого 2011 року та ОСОБА_12 - з 10 вересня 2013 року (а.с.6).

Після розлучення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 неповнолітня ОСОБА_4 залишилася проживати разом із своєю матір'ю і на даний час проживає у АДРЕСА_2.

ОСОБА_4 навчається у гімназії №283 Деснянського району м. Києва, спостерігається у КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» Деснянського району м. Києва, що підтверджується відповідними довідками (а.с.12, 32, 33, 36).

Також даний факт було підтверджено й показами свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14, допитаними у судовому засіданні.

В березні 2016 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, в якому просили визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1, посилаючись на те, що ОСОБА_4 не проживає у вказаній квартирі, а позивачі несуть додаткові витрати у зв'язку з її реєстрацією.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що причини тимчасового не проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі є поважними, оскільки з урахуванням її віку вона не може самостійно обирати місце проживання. Також у суду відсутні будь-які відомості про забезпечення дитини її батьком іншим придатним для проживання житлом.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Разом з тим, згідно зі ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Статтею 4 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року визначено, що дитині належить право на відповідне житло.

Згідно із ч. 1 та 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Як вбачається з матеріалів справи та було визнано сторонами у справі, неповнолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, була зареєстрована в квартирі батька ОСОБА_1 з 05 жовтня 2010 року, тобто вже після розірвання шлюбу, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, що свідчить про те, що сторони погодили між собою місце реєстрації дитини та зберігання за нею права користування саме за місцем проживання батька, в квартирі, половина якої належить йому на праві власності. При цьому, в ході апеляційного розгляду позивач визнав той факт, що реєстрації дитини в належній йому квартирі передувало вибуття з цієї квартири та добровільне зняття з реєстраційного обліку колишньої дружини.

Крім того, як було з'ясовано судом, у ОСОБА_3 є лише право користування житловим приміщенням, в якому вона проживає разом із неповнолітньою ОСОБА_4, а саме в квартирі АДРЕСА_2, в той час, як 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 є приватною власністю ОСОБА_1 Зберігання права користування житловим приміщенням за малолітньою дитиною надасть їй у майбутньому визначити свої місце проживання самостійно.

Колегія суддів також враховує положення статті 3 ЦК України та вважає, що ухвалене у справі рішення відповідає загальним засадам цивільного законодавства, а саме є справедливим, добросовісним та розумним.

З урахуванням викладених обставин, суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

В.М. Ратнікова