Номер провадження 2/754/198/16
Справа №754/7912/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

06 жовтня 2016 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Таран Н.Г.

за участю секретарів судового засідання Чернишової А.М., Демчук.Ю.В., Моторенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про усунення перешкод у розпорядження своїм майном, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, вселення в жиле приміщення та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

В травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, про усунення перешкод у розпорядження своїм майном, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання.

В ході розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та просив суд встановити факт постійного проживання ОСОБА_3 в період з 2012 року по даний час за адресою: АДРЕСА_1. Встановити факт постійного проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з моменту народження по даний час разом зі своїми батьками за адресою: АДРЕСА_1. Усунути перешкоди в здійсненні права власністю - квартирою АДРЕСА_2. Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 у зв'язку з відсутністю в даному приміщенні без поважних причин понад один рік.

Вказані позовні вимоги вмотивовані тим, що позивачем шляхом інвестування грошових коштів було придбано однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2. Вказана квартира була придбана виключно для потреб сім'ї, яка складалася з чотирьох осіб. В 2002 році позивач разом з дружиною вирішили зареєструвати у спірній квартирі доньку ОСОБА_3, яка бажала проживати окремо. Відповідачка в свою чергу проживала в квартирі в період з 2002 року по 2012 рік. В 2012 році відповідачка познайомилася зі своїм майбутнім чоловіком та переїхала проживати до нього в квартиру за адресою: АДРЕСА_1. У листопаді 2013 року відповідачка офіційно зареєструвала шлюб зі своїм чоловіком і остаточно залишилась проживати разом з ним, за вказаною адресою. З того часу відповідачка більше не поверталась жити в належну позивачу квартиру. Оскільки відповідачка більше не проживала у спірній квартирі, позивач та його дружина вирішили, що в спірній кватирі буде проживати менша донька та попросили відповідачку віддати ключі від квартири. Згодом позивач дізнався про те, що відповідачка без жодних попереджень здала спірну квартиру в оренду, з приводу чого виник конфлікт. Жодних домовленостей з цього приводу у позивача та відповідачки не було, у зв'язку з чим позивач вимушений був самостійно вирішувати питання з виселенням квартирантів з належної йому на праві власності квартири. Виходячи з вищевикладених обставин справи позивач вважає, що відповідачка, залишаючись зареєстрованою в належній позивачу квартирі, та незаконно зареєструвавши в ній свою новонароджену доньку, порушує право власності позивача на квартиру АДРЕСА_2, а саме право вільно розпорядитися своєю власністю.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10.11.2015 року, занесеної до журналу судового засідання, ОСОБА_5 залучено до участі у справі в якості третьої особи.

В судовому засіданні позивач та представник позивача уточнені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Позивач суду пояснив, що в його родині ніколи не йшла мова про те, що він подарує відповідачці спірну квартиру. Відповідачка схильна вважати, що все, що вкладене в спірну квартиру, включно із самою квартирою є «подарунком». Інформація про те, що відповідачка здає квартиру іншим людям обурило позивача та його дружину, оскільки дочка не повідомляла та не попереджувала про такі наміри. Оскільки дочка без попереджень здавала квартирантам квартиру позивач вимушений був втрутитися в ситуацію, яка склалася та викликати працівників міліції, щоб примусово вирішити питання про виселення квартирантів з квартири. Згодом чоловік відповідачки почав погрожувати позивачу та пред'являти претензії з приводу відібрання доступу до квартири. Такі погрози з боку дочки та її чоловіка позивач розцінює як перешкоджання в розпорядження своєю власністю. Після погроз відповідачка разом з чоловіком переїхала мешкати до квартири свого чоловіка. Беззаперечно, що дочка не має наміру проживати з маленькою дитиною в спірній квартирі, а має намір тільки отримувати фінансову вигоду з цієї квартири. Також вказував на те, що відповідачка має у власності житло в спільній трикімнатній квартирі АДРЕСА_4, в якій вона підтвердила намір користуватись ним, запропонувавши укласти договір про порядок користування спільним частковим майном. Наголосив на тому, що він та його дружина ОСОБА_5 (третя особа по справі) не заперечують проти того, щоб донька ОСОБА_3 користувалася спірною квартирою і не збираються чинити перешкоди їй в користуванні квартирою, однак категорично проти того, щоб квартира здавалася квартирантам з метою отримання відповідачкою фінансової вигоди.

Не погоджуючись із позовними вимогами ОСОБА_2 відповідачка ОСОБА_3 збільшивши позовні вимоги звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, вселення в жиле приміщення та відшкодування моральної шкоди.

При цьому позивачка за зустрічним позовом вказує на те, що з 21.02.2002 року вона як дочка позивача за первісним позовом була зареєстрована та проживала в спірній квартирі. Зазначена квартира була придбана позивачем з метою користування та проживання саме позивачки за зустрічним позовом, а в наступному повинна була бути подарована їй як доньці. Жодних намірів самостійного проживання та користування цієї квартирою протягом усього періоду з моменту її придбання відповідач за зустрічним позовом не висловлював. Позивачка за зустрічним позовом власними силами здійснювала в ній ремонт, нею були придбані побутові меблі та побутова техніка, здійснювався поточний ремонт, сплачувались комунальні платежі. Відповідач за зустрічним позовом в свою чергу був ознайомлений з таким користуванням квартирою та відповідні умови користування були погоджені між сторонами. В 2015 році в спірну квартиру, в якій мешкав ОСОБА_6 згідно укладеного договору оренди з'явились позивач за первісним позовом та його дружина та почали вимагати негайного виселення. Було викликано дільничного міліціонера та змінено замки у вхідних дверях квартири. Після цього позивачка була змушена залишити приміщення спірної квартири, залишивши там свої речі. Таким чином, своїми діями ОСОБА_2 порушив встановлене за домовленістю сторін право на проживання та користування відповідачкою жилим приміщенням спірної квартири, що є порушенням її права на вільний вибір місця проживання, встановлений ст. 33 Конституції України, та права на користування жилим приміщенням відповідно до згоди власника, вставленого ст. 405 ЦК України та ст. 156 ЖК УРСР, а також своїми діями, які полягають у вчиненні перешкод у користуванні квартирою та виселенні її, порушує її право на сім'ю. Оскільки позивачкою подано позов з мотивів порушення її права на розпорядження спірною квартирою, відповідне задоволення первісного позову призведе до позбавлення дитини єдиного можливого місця проживання - місця проживання її матері. Наразі в квартирі № 65 проживають сторонні особи, яких заселив позивач на підставі договору найму. Відтак, на момент розгляду справи позивач жодним чином не усунутий від користування квартирою і відсутні будь-які обставини, які б свідчили про порушення його прав власника. Натомість, ОСОБА_2 порушуються права відповідачки за зустрічним позовом та її малолітньої дитини на проживання у спірній квартирі.

В судовому засіданні представник позивачки за зустрічним позовом збільшені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Суду пояснила, що позивачка за зустрічним позовом не має змоги користуватись спірною квартирою, через перешкоди, які створюють її батьки, які зокрема вигнали її з квартири в присутності міліції, змінили замки в дверях і не дають їй ключів, тому ОСОБА_3 досі не може потрапити в спірну квартиру. Вважа', що саме користування квартирою шляхом здачs квартири в оренду було погоджено з власником квартири.

Третя особа: ОСОБА_5 в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, в задоволенні зустрічних позовних вимог просила відмовити з підстав необґрунтованості. Суду пояснила, що дочка без попередження уклала договір оренди спірної квартири, що порушує право власності позивача на спірну квартиру. Спірна квартира є приватною власністю, яку вона з чоловіком ніколи не збиралися передавати дочці в дарунок. З квітня 2015 року ОСОБА_3 разом зі своїм чоловіком поїхала з спірної квартири до свого постійного місця проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_5.

Представник третьої особи: органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні з урахуванням інтересів малолітньої ОСОБА_4 просила зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 задовольнити, а первісні позовні вимоги ОСОБА_2 просила залишити без задоволення з причин необґрунтованості та недоведеності.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивича, представника відповідачки, третю особу, представника органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного.

Як встановлено в судовому засіданні, спірне жиле приміщення є однокімнатною квартирою, житловою площею 18,00 кв.м., в якій позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_3 зареєстрована з 21.02.2002 року, власником приміщення є ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру та довідкою за формою 3 (Том І. а.с.4,5).

Зокрема відповідачці ОСОБА_3, яка одночасно є позивачкою за зустрічним позовом, на праві спільної часткової власності належить ? частина квартири АДРЕСА_4, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 29.09.1998 року (Том І. а.с.39).

23.12.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 був укладений договір оренди квартири АДРЕСА_2, строк дії договору встановлений сторонами з 27.12.2013 року по 24.06.2014 року (Том І. а.с.59).

Матеріалами перевірки Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві по виклику міліції на адресу: АДРЕСА_2 за заявою ОСОБА_2 від 28.04.2015 року встановлено, що працівників міліції викликала ОСОБА_5, яка пояснила, що у неї виникли непорозуміння з дочкою, з приводу житлової площі квартири, та в подальшому всі спірні питання будуть вирішувати в суді (Том І. а.с.199-204).

Відповідно до акту здачі житлового приміщення від 25.05.2015 року вбачається, що винаймач ОСОБА_6 передає наймодавцю ОСОБА_2 однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (Том І. а.с.61).

Відповідно до акту про не проживання від 26.05.2015 року, складеного мешканцями квартири АДРЕСА_8 та затвердженого начальником ЖЕК -317, ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 не проживає з лютого місяця 2014 року (Том І. а.с.6).

10.06.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 укладений договір оренди квартири АДРЕСА_2. Строк дії вказаного договору визначено сторонами з 10.06.2015 року по 10.06.2016 року (Том І. а.с.63,64).

Відповідно до відповіді КНП «Консултативно-діагностичний центр» Оболонського району м. Києва від 17.09.2015 року вбачається, що ОСОБА_3 перебуваючи на обліку з приводу вагітності вказала адресу фактичного проживання: АДРЕСА_1, місце реєстрації: АДРЕСА_2 (Том І а.с.243).

Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, позивач за зустрічним позовом посилалася на те, що з 21.02.2002 року було зареєстровано її місце проживання в спірному жилому приміщенні і з цього часу вона постійно користувалася ним зі згоди позивача. 28.04.2015 року через неправомірні дії ОСОБА_2, вона була змушена залишити місце свого постійного проживання та в подальшому не змогла потрапити до нього, оскільки замки на вхідних дверях було замінено. Позивачка постійно користувалась квартирою, здійснювала поточні ремонтні роботи, слідкувала за станом квартири та сплачувала плату за користування нею. ОСОБА_2 був ознайомлений з таким користуванням квартирою та відповідні умови користування були погоджені між сторонами.

Зазначені обставини підтвердив допитаний в судовому засіданні свідок. Зокрема свідок ОСОБА_10, який є чоловіком позивачки за зустрічним позовом підтвердив, що він та його дружина ОСОБА_3 дійсно проживали за адресою: АДРЕСА_2, а потім після конфлікту, що виник між його дружиною та її батьками переїхали проживати за адресою проживання його матері: АДРЕСА_1. До шлюбу спірну квартиру здавали в оренду. Вважає, що такі дії батьків дружини це свого роду помста, за те, що рідну сестру дружини було звільнено з підприємства, де працює він та його дружина ОСОБА_3 Батьки дружини завжди вказували на те, що спірна квартира це придане для дочки і ця квартира є її власністю. В 2014 році батьки не зверталися з питанням щодо повернення їм квартири. Після виселення зі спірної квартири ні він, ні його дружина з дитиною не можуть туди потрапити, оскільки позивач ОСОБА_2 та його дружина забрали ключі від вхідних дверей. Зазначив, що він та його дружина з дитиною дійсно мають намір проживати в спірній квартирі.

З заяви ОСОБА_2 від 30.04.2015 року адресованої Начальнику ЖЕК 317 вбачається, що він звертався з приводу не здійснення будь-яких дій з реєстрації в квартирі АДРЕСА_2 (Том І а.с.242).

Відповідно до довідки форма 3 від 18.11.2015 року вбачається, що малолітня ОСОБА_4 з 28.08.2015 року зареєстрована в спірній квартирі (Том І а.с.242а).

До справи в якості письмових доказів представником позивачки за зустрічним позовом було долучено договір про надання послуг електрозв'язку № від 17.03.2003 року, послуги за яким сплачувались позивачкою протягом періоду користування квартирою, а саме до 28.04.2015 року (Том І. а.с.79-82).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад 1 рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Отже, як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами по справі з квітня 2015 року ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживає. Той факт, що вона не проживає у квартирі підтверджується окрім пояснень позивача, поясненнями свідка ОСОБА_10 та матеріалами справи.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що відповідачка тривалий час ніяких витрат по утриманню спірної квартири не несе, квартплату, комунальні послуги та електроенергію не сплачує, доказів того, що вона намагалася вирішити питання про вселення до спірної квартири, суду надано не було.

Відповідно до п. 30 (розділ «Житлове право») Правових позицій Верховного Суду України щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ наймачу або члену його сім'ї, який був відсутнім без поважних причин понад зазначені у ст. 71 ЖК України строк, суд вправі відмовити з цих підстав у задоволенні позову про виселення, вселення, обмін, поділ жилого приміщення, незалежно від того, чи було пред'явлено зустрічний позов про визнання позивача таким, що втратив право на жиле приміщення.

Представником позивачки в судовому засіданні не доведено факту постійного користування її довірителькою спірним жилим приміщенням з квітня 2015 року, оскільки доказів на підтвердження своїх вимог остання не надала. Та обставина, що ОСОБА_3 вселилася в спірну квартиру з моменту реєстрації в 2002 році і залишила її у 2013 році, після чого дане приміщення передала в оренду сторонній особі не доводить факту постійного користування спірним приміщенням та не свідчить про виникнення у неї відповідних прав та обов'язків щодо спірного приміщення, відповідно до положень ст. 156 Житлового Кодексу України. Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що власник спірного приміщення ОСОБА_2 не надавав своєї згоди на користування ОСОБА_3 спірною квартирою шляхом здачі її в оренду і також заперечував наявність будь-яких інших угод про порядок користування нею, а лише підтверджує факт її добровільного не проживання в квартирі.

Доводи позивачки за зустрічним позовом та її представника щодо того, що позивач чинить їй перешкоди в користуванні спірною квартирою, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Натомість позивач в судовому засіданні наголосив на тому, що не здійснює та не буде здійснювати жодних дій спрямованих на обмеження права ОСОБА_3 особисто користуватися спірною квартирою, а лише заперечує, що вона здавала в оренду стороннім особам квартиру, яка належить йому на праві власності.

Письмові пояснення ОСОБА_3 та її представника стосовно того, що вона як співвласник спірної квартири не може бути позбавлена права користування нею, суд до уваги не бере, так як в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження права власності відповідачки на спірне житло.

За таких обставин суд вважає за необхідне визнати відповідачку такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням на підставі ст. 405 ЦК України та відмовити у задоволенні зустрічного позову про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б обґрунтовували позовні вимоги в частині зобов'язання зняття відповідачку з реєстрації.

Крім того, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття її з реєстрації.

Відповідно до п.34 постанови №5 Пленуму ВССУ від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Зазначене свідчить, що питання зняття особи з реєстраційного обліку є похідним від вирішення питання про позбавлення права користування жилим приміщення, а тому у задоволенні вказаних вимог слід відмовити, у зв'язку з їх передчасністю.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як вбачається з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, враховуючи вказані положення ЦК України, звернення до суду з позовом, у задоволенні якого відмовлено, не може вважатися винним протиправним діянням.

Крім того, у відповідності до роз'яснень, які містяться в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди.

При цьому, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка за зустрічним позовом як на підставу задоволення позову, зокрема щодо протиправності дій відповідача та наявності причинного зв'язку між шкодою заподіяною їй і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Жодна особа не позбавлена права звернутись в окремому провадженні для встановлення такого факту, який має значення і стосується такої особи та від якої залежить виникнення, зміна або припинення її особистих чи майнових прав, якщо законом не визначено іншого порядку його встановлення.

За положеннями ч. 1 ст. 234 ЦПК у порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 258 ЦПК України заявник у своїй заяві зобов'язаний зазначити який факт він просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт.

За приписами ч. 1 ст. 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Відповідачка ОСОБА_3 є повнолітньою та дієздатною особою, позивач не є її законним представником, тому встановлювати відносно неї будь-які юридичні факти позивач не має права. Зокрема ОСОБА_3 є матір'ю малолітньої дитини ОСОБА_4, відповідно до закону є її законним представником, тому встановлювати будь-які юридичні факти відносно своєї дитини має право вона, а не позивач. Більш того як вбачається з письмових пояснень самої ОСОБА_3 та пояснень її представника наданих в судовому засіданні, ОСОБА_3 жодним чином не заперечує факт того, що малолітня дитина враховуючи її малолітній вік проживає разом зі своїми батьками за адресою: АДРЕСА_1.

Враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_3 в період з 2012 року по даний час за адресою: АДРЕСА_1, факту постійного проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з моменту народження по даний час разом зі своїми батьками за адресою: АДРЕСА_1 має бути відмовлено.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути понесені ним витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн.., оскільки первісний позов задоволено частково.

Враховуючи наведене, та, керуючись ст. ст. 23, 391, 405, 1167 ЦК України, ст.71, 72, 116, 156 ЖК України, ст.ст.10,11, 57-61, 88, 212-215, 218, 234, 242, 258, 294 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про усунення перешкод у розпорядження своїм майном, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_2.

В іншій частині позовних вимог позивачу відмовити.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, вселення в жиле приміщення та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в сумі 243,60 грн..

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через Деснянський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 11.10.2016 року.

Суддя: Н.Г. Таран