Ухвала

іменем україни

19 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Громадської організації «Садівниче товариство «Аврора», Публічного акціонерного товариства «Київобленерго» про визнання договору недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення апеляційного суду Київської області від 09 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що на підставі договору про користування електричною енергією від 19 вересня 2006 року № 9461, укладеного з ПАТ «Київобленерго», здійснюється постачання електроенергії до належного йому житлового будинку АДРЕСА_1 Постачання здійснюється по ПЛ-0,4 кВ від ЩТП-160/10/0,4 № 1330 відгалуження № 31 ПЛ-10 кВ «Л-ТП-515». Зазначені електромережі перебувають на балансі позивача, він є власником транзитних електричних мереж, тобто для підключення до електромережі кожен споживач повинен укласти договір з ПАТ «Київобленерго» та отримати його письмову угоду на договорі. У 2014 році позивач помітив змонтоване та підключене без його погодження електрообладнання, у зв'язку з чим направив звернення до Державної інспекції з електричного нагляду за режимами споживання електричної і теплової енергії у Центральному регіоні щодо неправомірних дій працівників Києво-Святошинського РП ПАТ «Київобленерго». У відповідь на своє звернення він отримав листа, в якому зазначено, що обстеженням електричних мереж та перевіркою у Києво-СвятошинськомуРП виявлено, що від опори № 9 відгалуження № 31ПЛ-10 кВ «Л-ТП-515» влаштовано відгалуження до ЩТП-160/10/0,4 № 1977, які відповідно до акта балансової належності електричних мереж та експлуатаційної відповідальності сторін належить Громадській організації «Садівниче товариство «Аврора» (далі - ГО «СТ «Аврора»), з яким електропостачальник уклав договір про постачання електричної енергії від 01 серпня 2009 року № 10873177, а на договорі стоїть його підпис, яким він виражає свою згоду на підключення ГО «СТ «Аврора» до мережі. Проте позивач вказував, що він своєї згоди на підключення не давав, жодних документів не підписував. Тому просив даний договір визнати недійсним.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір постачання електричної енергії від 01 серпня 2009 року.

В решті позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 09 лютого 2016 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає наведеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Частиною 1 ст. 26 Закону України «Про електроенергетику» встановлено, що споживання електроенергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником, який є основним документом, який регулює відносини між постачальником і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін.

Взаємовідносини сторін, які виникають в процесі продажу і купівлі електричної енергії між виробниками або постачальниками електричної енергії та споживачами (на роздрібному ринку електричної енергії) регулюються Правилами користування електричною енергією, затвердженими постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 31 липня 1996 року № 28 (далі - ПКЕЕН).

Згідно п. 1.3 ПКЕЕН постачання електричної енергії для забезпечення потреб електроустановки здійснюється на підставі договору про постачання електричної енергії, що укладається між власником цієї електроустановки (уповноваженою власником особою) та постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, або договору про купівлю-продаж електричної енергії, що укладається між власником цієї електроустановки (уповноваженою власником особою) та постачальником електричної енергії за нерегульованим тарифом.

Причому «об'єктом», на який згідно з ПКЕЕН може здійснюватись постачання електроенергії, визначено електрифіковану споруду (сукупність електрифікованих споруд на одній території) або частина електрифікованої споруди, що належить суб'єкту господарювання на праві власності або користування.

Статтею 26 Закону України «Про електроенергетику», п. 5 ПКЕЕН встановлено обов'язковість укладення договору між сторонами та вказано, що споживання електричної енергії без договору не допускається.

Згідно з п. 5.6 ПКЕЕН невід'ємними частинами договору про постачання електричної енергії є акт (акти) про розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін.

У пп. 2 п. 5.4 ПКЕЕН (в редакції, що діяла на момент укладення договору) зазначається, що для укладення договору про постачання електричної енергії, договору про технічне забезпечення електропостачання споживача або договору про спільне використання технологічних електричних мереж заявник має надати відповідній організації акти про розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін (у разі укладення відповідного договору щодо об'єктів, які вводяться в експлуатацію вперше).

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» фізична чи юридична особа, яка має намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває в її власності або користуванні, має право на одержання технічних умов згідно із поданою нею заявою.

У п. 1.2 Правил приєднання електроустановок до електричних мереж, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сфері енергетики від 17 січня 2013 рок № 32 (далі - Правила), технічні умови на приєднання до мереж (об'єктів) електроенергутики комплекс умов та вимог до інженерного забезпечення об'єкта замовника електричною енергією, які повинні відповідати його розрахунковим параметрам щодо електропостачання, та є невід'ємним додатком до договору про приєднання.

Згідно з абз. 2 п. 1.5 Правил у разі приєднання електроустановок замовника до електричних мереж суб'єкта господарювання, який не є електропередавальною організацією, електропередавальна організація, на території здійснення ліцензованої діяльності якої розташовані електроустановки замовника, видає технічні умови на приєднання до електричних мереж цього суб'єкта господарювання, які погоджуються цим суб'єктом господарювання.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, та якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом установлено, що 19 вересня 2006 року між позивачем та ПАТ «Київобленерго» було укладено договір про користування електричною енергією № 9461, відповідно до умов якого ПАТ «Київобленерго» як постачальник взяло на себе зобов'язання надійно постачати позивачу до належного йому житлового будинку АДРЕСА_1 електроенергію у необхідних обсягах відповідно до потужності 40 кВт електроустановок, з гарантованим рівнем надійності, безпеки і якості, а позивач зобов'язався оплачувати одержану електричну енергію.

Відповідно до акта розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін постачання електроенергії здійснюється за адресою: АДРЕСА_1 по ПЛ-0,4 кВ від ЩТП-160/10/0,4 № 1330 відгалуженням № 31 від ПЛ-10 кВ «Л-ТП-515»; зазначені електромережі перебувають на балансі позивача як споживача.

Листами Державної інспекції з електричного нагляду за режимами споживання електричної і теплової енергії у Київській області від 18 березня та 26 березня 2014 року на запити повідомлено позивача, що обстеженням електричних мереж та перевіркою у Києво-Святошинському РП виявлено, що від опори № 9 відгалуження № 31 ПЛ-10 кВ «Л-ТП-515» влаштовано відгалуження до ЩТП-160/10/0,4 № 1977, які відповідно до акта балансової належності електричних мереж та експлуатаційної відповідальності сторін належать ГО «СТ «Аврора».

Установлено, що 01 серпня 2009 року між ПАТ «Київобленерго» та ГО «СТ «Аврора» було укладено договір про постачання електроенергії № 4375, згідно з яким садівниче товариство є споживачем наданої ПАТ «Київобленерго» електричної енергії, яка за ним обліковується та оплачується цим споживачем. Також установлено, що лінія позивача використовується для забезпечення транзиту за оспорюваним договором.

У додатку № 2 до цього договору міститься акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін, підписаний споживачем - ГО «СТ «Аврора», власником транзитних електронних мереж - позивачем, постачальником Києво-Святошинським РП.

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 17 червня 2015 року № 1240 підпис в графі «власник транзитних ел. мереж» у вищевказаному акті розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін виконано не ОСОБА_3, а іншою особою.

Отже, задовольняючи частково позов ОСОБА_3 та визнаючи недійсним договір постачання електричної енергії від 01 серпня 2009 року, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивач не підписував акта розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін, який є додатком до оспорюваного договору, тому не мав волевиявлення на укладання цього договору на умовах, зазначених у договорі, а укладеним договором порушено його право власності.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального та процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення спору, всупереч вимогам ст. ст. 303, 304, 309, 316 ЦПК України належним чином не з'ясував характеру і суті заявлених позивачем вимог, а також на порушення вимог ст. ст. 10, 57, 60, 212, 303 ЦПК України не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Зокрема, помилковим є висновок апеляційного суду про відмову в задоволенні указаного позову лише із тих підстав, що позивач не є стороною оспорюваного договору, а умови договору не стосуються його прав та обов'язків, оскільки згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (ст. ст. 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила ст. ст. 15, 16 ЦК України, а також ст. ст. 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загаломможе розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 09 лютого 2016 року скасувати, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 листопада 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак