АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2183/16 Справа № 196/1052/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Бойко Ю. О. Доповідач - Єлізаренко І.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Єлізаренко І.А.

суддів - Гайдук В.І., Калиновського А.Б.,

за участі секретаря - Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Дніпропетровської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України, Прокуратури Дніпропетровської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури.

В обґрунтування позовних вимог, які в ході судового розгляду справи уточнювалися, позивач посилався на те, що 29 червня 2002 року прокуратурою Петриківського району Дніпропетровської області було порушено кримінальну справу за фактом незаконного відчуження майна Петриківського ССТ посадовими особами Царичанської МДПІ за ст. 364 ч.2 КК України № 21029018. 02 липня 2003 року слідчим прокуратури Петриківського району Шипуновим А.М. йому було пред'явлено обвинувачення за ст. ст. 364 ч.3, 366 ч.2 КК України, обрано запобіжний захід - підписку про невиїзд та накладено арешт на все його майно. Протягом 2004-2006 років кримінальна справа у його відношенні перебувала на розгляді в Петриківському, Царичанському та Магдалинівському районних судах Дніпропетровської області. Ухвалою Магдалинівського районного суду кримінальна справа була повернута на додаткове розслідування прокурору Царичанського району 24 жовтня 2006 року. За інформацією його захисника адвоката Руденка В.І. у відповідь на його скарги на зволікання розслідування кримінальної справи, порушеної щодо нього ще у 2003 році, 10 грудня 2014 року надійшов лист заступника прокурора Царичанського району Райковича К.Ф., у якому повідомлялося про закриття кримінальної справи в листопаді 2012 року, та додана до листа копія постанови про закриття кримінальної справи №21029018 слідчого прокуратури району Чернова В.В. за мотивами відсутності в його діях складу злочинів, передбачених ст. ст. 364 ч.2, 366 ч.2 КК України. Весь цей час щодо нього було застосовано з 2003 року міру запобіжного заходу - підписка про невиїзд, а також було накладено з того ж часу арешт на належне йому нерухоме і рухоме майно. Зазначив, що по справі вчинена фальсифікація щодо часу винесення зазначеної вище постанови слідчим Черновим В.В., оскільки він та його захисник постійно упродовж 2010-2014 років і усно і письмово зверталися в прокуратуру району, прокуратуру Дніпропетровської області та Генеральну прокуратуру України з приводу зволікання розслідування по справі. Вказує, що ні копії постанови слідчого Чернова В.В. про закриття кримінальної справи щодо нього, ні зазначеного вище повідомлення з роз'ясненням порядку відшкодування спричиненої йому безпідставним притягненням до кримінальної відповідальності, арештом майна та обмеженням його прав на вільний вибір місцезнаходження, шкоди він не отримував. Копію постанови про закриття кримінальної справи він отримав 09 квітня 2015 року. У зв'язку з незаконними діями працівників прокуратури він був позбавлений права на свободу пересування, вільного вибору місця проживання, права вільно залишати територію України, а також розпоряджатися своєю власністю, гарантованих ст. ст. 33, 41 Конституції України. Також зазначив, що через незаконні дії працівників прокуратури він зазнав матеріальних витрат, у розмірі 39 800 грн., сплачених ним за надання юридичної допомоги під час розслідування та розгляду кримінальної справи адвокатом Руденком В.І., та моральних страждань у зв'язку з незаконним пред'явленням обвинувачення та тривалим застосуванням відносно нього запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, тому просив стягнути з Державної Казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на його користь в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 39 800 грн. та моральну шкоду у розмірі 322 560 грн.

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 154 958 грн. 32 коп. на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 29 червня 2002 року прокуратурою Петриківського району було порушено кримінальну справу №21029018 за фактом незаконного відчуження майна Петриківського ССТ посадовими особами Царичанської МДПІ.

02 липня 2003 року слідчим прокуратури Петриківського району Шипуновим А.М. ОСОБА_2 було пред'явлено обвинувачення за ст. ст. 364 ч.3, 366 ч.2 КК України, обрано запобіжний захід - підписку про невиїзд та накладено арешт на все належне йому майно.

Протягом 2004-2006 року кримінальна справа у відношенні ОСОБА_2 перебувала на розгляді в Петриківському, Царичанському та Магдалинівському районних судах Дніпропетровської області (а.с.57).

Ухвалою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2006 року кримінальна справа була повернута на додаткове розслідування прокурору Царичанського району Дніпропетровської області.

16 листопада 2012 року слідчим прокуратури Царичанського району Черновим В.В. кримінальну справу № 21029018 за обвинуваченням ОСОБА_2 за ст. ст. 364 ч.3, 366 ч.2 КК України було закрито у зв'язку з недоведеністю вини та відсутністю в його діях складу злочинів, запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, накладений арешт на майно - скасовано (а.с.15, 16).

З матеріалів справи вбачається, що 06 квітня 2015 року, позивач ОСОБА_2, посилаючись на вищезазначені обставини, звернувся до прокуратури Царичанського району Дніпропетровської області із заявою про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури та просив стягнути за рахунок Державного бюджету на його користь у рахунок відшкодування майнової шкоди - 39 800 грн., та моральну шкоду у розмірі 171 738 грн. (а.с.17, 18).

Листом прокуратури Царичанського району Дніпропетровської області від 30 квітня 2015 року на вищевказану заяву було роз'яснено позивачу його право на звернення до суду з питання про відшкодування моральної шкоди (а.с.19).

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода.

У випадках, зазначених у ч. 1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення самостійних цивільних правовідносин (ст. 11 ЦК).

При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Крім того, п. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК моральна шкода відшкодовується незалежно від органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Згідно із пп. 5 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Стягуючи на користь позивача 154 958 грн. 32 коп. моральної шкоди, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність таких вимог, з урахуванням розумності та співмірності, та правильно визначився з характером спірних правовідносин, оскільки як вбачається з матеріалів справи кримінальну справу за обвинуваченням позивача було закрито у зв'язку з недоведеністю його вини, відсутністю в його діях складу злочину та незаконними діями органів прокуратури відносно позивача тривалий час було застосовано запобіжний захід - підписка про невиїзд та було накладено арешт на все належне йому майно, що позбавляло позивача його права вільно пересуватися та позбавляло права розпоряджатися власним майном (а.с.15, 16).

Стосовно вимог позивача ОСОБА_2 про стягнення з Державної казначейської служби за рахунок Державного бюджету України на його користь 39 800 грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу слід зазначити.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до ст.2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов'язані роз'яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

Згідно ст.12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір

відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). У разі незгоди з винесеною постановою про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду.

Таким чином, визначення розміру суми, сплаченої позивачем за надання йому правової допомоги належить до компетенції органів прокуратури, як органу, який провадив слідчі дії, про що має бути винесена відповідна постанова. У випадку незгоди з визначеним розміром суми, сплачених позивачем за надання йому правової допомоги, позивач має право оскаржити таку постанову до суду.

Така ж правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України у справі №6-11643св09 від 21 квітня 2010 року.

На звернення позивача до прокуратури Царичанського району Дніпропетровської області із заявою про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури, в якій він просив стягнути за рахунок Державного бюджету на його користь у рахунок відшкодування майнової шкоди - 39 800 грн., та моральну шкоду у розмірі 171 738 грн., листом прокуратури Царичанського району Дніпропетровської області від 30 квітня 2015 року було роз'яснено позивачу його право на звернення до суду з питання про відшкодування моральної шкоди (а.с. 17, 18, 19).

З матеріалів справи вбачається відповідна постанова органу, який проводив слідчі дії про визначення розміру суми, сплаченої позивачем за надання йому правової допомоги, в матеріалах справи відсутня, а також відсутні будь-які відомості щодо винесення такої постанови відповідним органом згідно чинного законодавства.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про відшкодування на його користь витрат на правову допомогу у кримінальні справі, оскільки вимоги в цій частині на теперішній час є передчасними.

Доводи апеляційної скарги стосовно незаконності рішення суду щодо часткового задоволення позовних вимог позивача в частині відшкодування моральної шкоди та в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування витрат на правову допомогу є безпідставними.

Однак, в резолютивній частині рішення суд не зазначив, що стягнення коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди з Державної казначейської служби України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 в розмірі 154 958 грн. 32 коп. має проводитися за рахунок коштів Державного бюджету України, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду має бути змінено в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Дніпропетровської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури змінити, виклавши резолютивну частину рішення суду в наступній редакції:

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 154 958 грн. 32 коп. на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді