АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арма», поданою через представника Сухарнікова Сергія Олександровича, на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року в справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арма» до ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування,

в с т а н о в и л а :

у грудні 2014 року ПрАТ «СК «Арма» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просило стягнути з останнього 4 122, 88 грн. страхового відшкодування в порядку регресу та 400 грн. за проведення експертизи посилаючись на те, що з вини відповідача сталася ДТП, внаслідок якої пошкоджено автомобіль НОМЕР_1, який був застрахований у ПрАТ «СК «Арма», за договором добровільного страхування транспортного засобу та на виконання умов договору ними виплачено страхове відшкодування у розмірі 4 122, 88 грн.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22.10.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Справа № 758/14662/14-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/2365/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Роман О.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ПрАТ «СК «Арма» через представника подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не взяв до уваги роз`яснення, викладені у п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року « Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відповідно до яких, у разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику (у передбачених випадках МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди. Відповідач не надав суду доказів його звернення до страховика з повідомленням про настання страхового випадку. Крім того, в полісі, який надано відповідачем зазначено, що франшиза складає 0 грн., а в інформації, яка отримана від МТСБУ зазначено, що франшиза складає 1 000 грн. та судом ці обставини не перевірені.

У судовому засіданні представник позивача Сухарніков С.О. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомив, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у його відсутності, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.02.2012 року по просп. Правди в м. Києві сталася ДТП за участю автомобіля НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_5 та автомобіля НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2, внаслідок якої автомобілі зазнали механічних пошкоджень.

Постановою Подільського районного суду м. Києва від 16.03.2012 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні даної ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.

На час ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля НОМЕР_2 була застрахована в ПрАТ «СК «Лафорт» відповідно до страхового полісу № АВ/0053471, ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну складає 50 000 грн., франшиза - 0 грн..

На час вчинення ДТП автомобіль НОМЕР_1, власником якого є ОСОБА_5 був застрахований у ПрАТ «СК «Арма» на підставі договору добровільного страхування № 022-75801372/1 від 21.11.2011 року, з визначенням страхової суми - 140 000 грн., франшиза - 0 грн..

Згідно висновку автотоварозначого дослідження № 0096, складеного ТОВ «Агенція експертиза та оцінка» 28.02.2012 року, варстіть відновлюваного ремонту автомобіля НОМЕР_1 становить 3 825, 64 грн.

Згідно платіжного доручення № 1974 від 03.03.2012 року, за складання дослідження сплачено 400 грн..

Відповідно до наряду-замовлення ТОВ «Ніко-Україна» № НМ064763 від 02.04.2012 року вартість ремонтних робіт для відновлення автомобіля складає 4 122, 88 грн.. Зазначена сума була сплачена ОСОБА_5

Згідно з видатковим касовим ордером від 25.02.2012 року, ПрАТ «СК «Арма» виплатило ОСОБА_5 страхове відшкодування у розмірі 4 122, 88 грн..

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки цивільно - правова відповідальність винної особи була застрахована відповідно до полісу обов'язкового страхування та розмір страхової виплати не перевищує ліміту страхового відшкодування, то зобов'язання по відшкодуванню шкоди має нести ПрАТ «СК «Лафорт».

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що з урахуванням змісту ст. 979 ЦК та ст. 16 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише у тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку. Наприклад, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку (п. 5 ч. 1 ст. 989 ЦК, п. 5 ч. 1 ст. 991 ЦК) може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у тому разі, якщо воно позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком.

Згідно з п.п. «ґ» п. 38.1, п. 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» в редакція, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Відповідно до п.п. 33.1.4 п. 33.1 ст. 33 цього ж Закону у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Суд першої інстанції на положення даних норм уваги не звернув та не врахував, що відповідачем не надано доказів про те, що він надав страховику у встановлені строки письмове повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду.

Суд також не звернув уваги на розбіжності у полісі, наданому відповідачем, у якому взагалі не зазначенна страхова сума (ліміт відповільності), проте вказано, що франшиза складає 0 грн. (а.с. 35), копії полісу, наданому МТСБУ, де зазначено ліміт відповідальності та також вказано, що франшиза складає 0 грн. (а.с. 65), та інформації з єдиної централізованої бази МТСБ, де зазначено, що франшиза складає 1 000 грн.

Крім того, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч.1 ст. 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ч. 2 ст. 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з ч.1 та ч. 4 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 року № 6-2808цс15.

Відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Статтею 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено в частині другій статті 16 ЦК України.

Зі змісту наведених норм вбачається, що страховик, який виплатив страхове відшкодування має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страхового відшкодування.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23.12.2015 року № 6-2587 цс 15.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення 22.10.2015 року не міг врахувати зазначені правові позиції, проте незалежно від цього такі висновки щодо застосування норм права підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в частині стягнення з відповідача виплаченого страхового відшкодування.

Вимоги про стягнення 400 грн. витрачених позивачем за складання висновку від 28.02.2012 року автотоварозначого дослідження задоволенню не підлягають, оскільки страхове відшкодування здійснене не на підставі такого висновку, а на підставі наряду - замовлення від 02.04.2012 року, рахунку - фактури та квитанцій від 03.03.2012 року та від 02.04.2012 року про сплату ОСОБА_5 на користь ТОВ «Ніко -Україна», яке проводило ремонтні роботи, 4 122,88 грн.

Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за правилами ст. 88 ЦПК України. До таких витрат відносяться витрати по сплаті судового збору за подачу позову та за подачу апеляційної скарги у розмірах, встановлених Законом України «Про судовий збір», які були чинні на час вчинення процесуальних дій.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арма» задовольнити частково.

Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арма» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого АДРЕСА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арма» ( п/р 3868, ВАТ «БТА» Банк, МФО 321723, ) 4 122,88 грн. виплаченого страхового відшкодування та 511,56 грн. судового збору.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді