Дата документу 05.10.2016 Справа № 334/3586/15-ц
Провадження № 2/334/1093/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2016 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого-судді Колесник С.Г., при секретарі Манюхіні О.О., розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми інфляції та трьох відсотків річних,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2. про стягнення за період 01.01.2013 по 01.05.2015р. втрати від інфляції у сумі 6139,50 грн., 3-х відсотків річних в сумі 608,97грн., а всього 6748,47грн., а також судові витрати в розмірі 243,60грн.

Під час розгляду позивачем подано уточнений позов в якому зазначив, що 22.04.2002р. вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя, ОСОБА_2 засуджена до трьох років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнена, за умов, що на протязі двох років вона не скоїть нового злочину, буде зявлятися на реєстрацію в органи кримінально-виконавчої системи та відшкодує позивачу завдану злочином шкоду в розмірі 9 566 грн.

У 2004 році відповідачкою, відшкодовано частками позивачу 4 150 грн., та залишилося не відшкодованою сума 5 416 грн.

26.07.2010 року, рішенням Ленінського районного суду по справі з ОСОБА_2 стягнуто на користь позивача втрати від інфляції, 3% річних та судові витрати, всього у сумі 7933,99 грн.

Вищенаведені факти були встановлені судами, зокрема, 24.07.2012 року рішенням суду Ленінського району по справі 0814/4745/2012. Також цим рішенням було стягнуто додатково 1115 грн. 97 коп. втрат від інфляції, 3% річних та судові витрати.

Таким чином, відповідач повинна була відшкодувати 14465,96 грн. (5416+7933,99+1115,97)

Відповідачка частково сплатила витрати повязані з отриманням зобовязання та проценти, у 2012 році 1 450 грн. та у 2014 році 4 500 грн., таким чином відповідачкою не було відшкодовано 8 515,96 грн. яка має бути проіндексована.

Позивач просить стягнути, за період часу з 01.01.2013 р. по 01.07.2015 р., втрати від інфляції в розмірі 6 524,33 грн. та 3% річних в розмірі 654,14 грн.

Крім того, у звязку з тим, що відповідач порушив свої зобовязання, а потім не визнаючи та не виконуючи вирок та рішення судів, не повертав позивачу кошти, чим позбавив останнього можливості вільно користуватися своїми грошима, позивач вважає, що відповідач повинен відшкодувати витрати за користування кредитом, яким він користується у вигляді пластикової картки з певним лімітом грошових коштів, в розмірі 3 911,17грн.

Таким чином, позивач просить стягнути на його користь, за період з 01.01.2013р. до 01.07.2015р. втрати від інфляції у сумі 6 524 грн. 33 коп., три відсотки річних у сумі 654 грн. 14 коп., відшкодування витрат на сплату за користування кредитом у звязку з неможливістю вільно користуватися грошима в період з 02.07.2010р. до 30.04.2015р. у сумі 3 911 грн. 17 коп., а також судовий сбір у розмірі 243,60грн., а всього 11 333 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду від 28.08.2015 р. позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму компенсації з урахуванням індексу інфляції за період з 01.01.2013 року по 30.06.2016 року у розмірі 10 021 грн., а також 3% річних від простроченої суми у розмірі 1 473,14 грн., та витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн., а всього 11 737,60 грн.

10.12.2015 р. ОСОБА_2 подала заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою суду від 28.12.2015 р. заяву ОСОБА_2 було задоволено, заочне рішення від 28.08.2015 р. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 було скасовано., справу призначено до розгляду.

Під час розгляду справи позивач неодноразово уточнював свої позовні вимоги та остаточно просить стягнути з ОСОБА_2 за період з 01.01.2013 о. по 30.06.2016 р. втрати від інфляції 10 021 грн., 3% річних у сумі 1 473 грн., та відсотки у сумі 5 509 грн. за прострочення виконання вироку і рішень суду та незаконне користування грошима, що складає 17 003 грн., та судовий збір у сумі 243,6 грн., а всього 17 246,60 грн.

В судовому засіданні позивач підтримав уточнену позовну заяву, просив її задовольнити, оскільки вважає її обґрунтованою та законною.

Представник відповідачки в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову та надав письмові заперечення проти позову. В запереченнях зазначив, що позивачем розраховані втрати від інфляції та 3% річних за несвоєчасне виконання рішення суду за вироком від 22.04.2002 року Ленінського районного суду м. Запоріжжя. При цьому позивачем не надано доказів, що вказана сума підлягає з стягненню з відповідачки. У виконавчій службі не перебуває на виконанні виконавчий лист про стягнення з неї вказаної суми за вказаним вироком. Таким чином позивач не надав доказів, що з відповідачки підлягає стягненню вищевказана сума боргу, але при цьому просить стягнути інфляцію та 3% річних, які передбачені як відповідальність за порушення грошового зобов'язання при відсутності самого зобовязаний.

Крім того згідно Аналізу практики застосування ст. 625 ЦК України в цивільному судочинстві Верховного Суду України зазначено, що статтею 625 ЦК регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобовязань.

Слід також зазначити, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2013 р. № 10-74/0/4-13). Таким чином, дія ч. 2 ст. 625 ЦК не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди.

Також, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позивач звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права з пропуском установленого трирічного строку позовної давності.

Крім того позивачем розраховані інфляція, 3% річних на суму - 7933,99грн. за рішенням від 26.07.2010 року Ленінського районного суду м. Запоріжжя, яка складається з 6564,19 грн. інфляції за невиконання грошового зобовязання, 974,80 грн. відшкодування 3% річних, 85 грн. витрат на оголошення про виклик до суду, 310 грн.. ІТЗ, 1115,97грн. за рішенням від 24.07.2012 року по справі №0814/4745/2012 Ленінського районного суду м. Запоріжжя, яка складається з 515,32грн. інфляції за невиконання грошового зобовязання. 385,72 грн. відшкодування 3% річних, 214,88 грн. судового збору. Тобто позивачем нарахована інфляція на інфляцію.

Вищий господарський суд України в Постанові №3/277 від 16.03.2009 вказав, що інфляційні нарахування проводились на суму боргу з інфляційними нарахуваннями за попередні періоди, що не відповідає вимогам нормам діючого законодавства, зокрема положенню ст..625 ЦК України, що передбачає нарахування індексу інфляції тільки на суму боргу, що підтверджується Листом №62-97р.

Також позивач робив нарахування інфляції на суму 7933,99грн. за рішенням суду від 26.07.2010 року, а відповідачка з 2012 по 2014 роки сплатила на час розгляду справи 5950 грн.

Вислухав пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступних висновків.

В судовому засіданні встановлено, що вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.04.2002р. ОСОБА_2 визнана винною у скоєні злочину передбаченого ч. 2, ч. 3 ст. 190 КК України та стягнуто з неї на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 6 566 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди - 3000 грн., а всього 9 566 грн.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення зобовязання встановлює завдання майнової та моральної шкоди іншій особі.

Таке зобовязання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобовязанням.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідачка частково сплатила позивачу в рахунок відшкодування заподіяної шкоди 4150 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26.07.2010 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто суму інфляції за невиконання грошового зобовязання у розмірі 6 564,19 грн., 3% річних у розмірі 974,80 грн., витрати на оголошення про виклик до суду у сумі 85 грн., а також витрати на ІТЗ у сумі 310 грн., а всього 7 933,99 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.07.2012 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто суму компенсації з урахуванням індексу інфляції за період з 17.11.2010 р. по 01.04.2012 р. у розмірі 515,32 грн., а також 3% річних від простроченої суми у розмірі 385,72 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору у сумі 214,88 грн., а всього 1 115,97 грн.

Протягом 2012-2015 років відповідачка сплатила позивачу у добровільному порядку 4650 грн.

Таким чином, маючи обовязок сплатити позивачу обумовлену рішеннями суду грошову суму, відповідачка не виконала це зобов'язання належним чином відповідно до вимог ст. 610 ЦК України.

Права позивача були порушені у звязку з неналежним виконанням відповідачкою грошових зобовязань, встановлених рішеннями суду, він зазнав збитки у звязку з інфляцією, які повинні бути додатково покладені на відповідачку.

З урахуванням викладеного, з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача сума компенсації з урахуванням індексу інфляції за період з 01.01.2013 року по 30.06.2016 року у розмірі 10 021 грн., а також 3% річних від простроченої суми у розмірі 1473,14 грн., згідно наданого відповідачем розрахунку.

Відповідачка не спростувала вказаний розрахунок, хоча такий процесуальній обовязок передбачений ст.ст. 10, 11 ЦПК України.

При вирішенні вимог позивача щодо відшкодування витрат на сплату процентів за користування кредитом в розмірі 5 509 грн. у звязку з неможливістю вільно користуватись власними грошима в період 03.02.2013 р. по 30.06.2016 р. суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що протягом 2010-2015 рр. за вимогами позивача постановлено декілька судових рішень, повязаних із неповним відшкодуванням шкоди, визначеної за вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.04.2002 року, за якими позивачу з урахуванням вимог ст..625 ЦК України присуджені кошти з урахуванням індексу інфляції та 3-х % за прострочення виконання грошового зобовязання.

Щодо доводів позивача про неможливість вільного користування належними йому коштами, та необхідністю отримання кредитних коштів, то суд вважає їх безпідставними, бо позивачем не доведений факт укладення кредитного договору саме через невиконання відповідачкою зобовязань за рішеннями суду, бо в судовому засіданні позивач пояснив, що картка була йому навязана при оформлення статусу безробітного в центрі зайнятості в 2010 році, а крім того, позивачем не заперечується факт сплати відповідачкою грошових коштів на виконання рішень суду в 2012 - 2015 році, що ставить під сумнів наявність додаткових збитків. Також суд не приймає посилання позивача, що це проценти за користування позикою, оскільки між позивачем та відповідачкою не укладався договір позики, а відшкодована матеріальна та моральна шкода фізичній особі, яка потерпіла від кримінального злочину.

Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування витрат на сплату процентів за користування кредитом в розмірі 5 509 грн. повинно бути відмовлено.

Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На основі повно і всебічно зясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, суд прийшов до висновку, про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України також, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача і витрати, понесені ним по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн.

На підставі викладеного та ст.ст. 10, 57-61, 88, 169, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст. 11, 610, 625 ЦК України, суд

В и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму компенсації з урахуванням індексу інфляції за період з 01.01.2013 року по 30.06.2016 року у розмірі 10 021 грн., а також 3% річних від простроченої суми у розмірі 1473 грн. 14 коп., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн., а всього 11737,60 грн.

В задоволені інших вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особа, без участі якої було постановлено рішення, має право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: Колесник С. Г.