У Х В А Л А

іменем україни

10 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення та заборони вчиняти певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 15 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 1990 року в належному їй житловому будинку АДРЕСА_1 проживала її дочка з чоловіком, ОСОБА_4, та двоє їхніх дітей. Після розлучення її дочка з синами виїхала із цього будинку, проте відповідач, який не був і не є членом її сім'ї, відмовився у добровільному порядку його звільняти та продовжує незаконно, без її дозволу у ньому проживати.

Враховуючи викладене, позивачка просила усунути їй перешкоди у здійсненні права власності зазначеним житловим будинком шляхом виселення із нього відповідача та заборонити відповідачеві перебування у цьому будинку та на присадибній ділянці.

Рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 06 липня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Усунуто перешкоди в здійсненні ОСОБА_3 права користування та розпорядження житловим будинком АДРЕСА_1, шляхом виселення з нього ОСОБА_4 без надання іншого жилого приміщення. Заборонено ОСОБА_4 перебувати у вказаному будинку та на присадибній ділянці, на якій він розташований. Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 15 вересня 2015 року рішення районного суду скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не був членом сім'ї власника житлового будинку, тому положення ст. ст. 116, 157 ЖК УРСР щодо виселення членів сім'ї власника будинку та осіб, що припинили із ним сімейні відносини, на спірні правовідносини не розповсюджуються. Крім того, суд послався на те, що відповідач не довів правомірності свого вселення та наявності підстав постійного проживання у спірному житловому будинку.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що відповідач проживає у спірному житловому будинку як колишній член сім'ї власника і після розлучення із дочкою позивачки, власника будинку, залишився у ньому проживати разом з неповнолітніми дітьми, що відповідно до ст. ст. 156, 157 ЖК УРСР позбавляє власника права виселити його зі спірного житлового приміщення.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 09 квітня 1990 року до житлового будинку АДРЕСА_1 вселились дочка позивачки, ОСОБА_5, та ОСОБА_4, а в подальшому у цьому будинку також були зареєстровані їхні діти: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується домовою книгою для прописки громадян.

18 вересня 1996 року право власності на зазначений житловий будинок було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору дарування.

Рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 24 травня 2011 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано.

Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з батьком.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що відповідач незаконно проживає у належному їй житловому будинку, чим створює їй перешкоди у здійсненні права власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 64 ЖК УРСР визначено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Апеляційний суд дійшов передчасного висновку про те, що відповідач є членом сім'ї позивачки та має право проживати у спірному житловому будинку на підставі ст. 157 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України, оскільки за відсутності родинних відносин з позивачкою він міг стати членом її сім'ї лише у результаті постійного проживання та ведення із нею спільного господарства, проте позивачка не проживала у зазначеному вище житловому будинку.

Суд апеляційної інстанції не врахував того, що одруження дочки позивачки із відповідачем саме по собі не породжує родинних відносин між позивачкою та відповідачем.

Згідно зі ст. ст. 98, 99 ЖК УРСР наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача. Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» судам роз'яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Отже, наявність реєстрації у житловому будинку не змінює правового статусу тимчасового мешканця незалежно від тривалості проживання у цьому будинку.

Крім того, посилання апеляційного суду на положення ст. 405 ЦК України є передчасними, оскільки правовідносини сторін виникли зі вселенням відповідача у спірний житловий будинок у 1990 році, а ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Отже, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України доводів сторін по суті позовних вимог не перевірив; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановив; не визначив статус ОСОБА_4 у житловому будинку, не визначився, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 15 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська