УХВАЛА

іменем україни

19 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом приватного підприємства «Зевс» до ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за договором позики за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року приватне підприємство «Зевс» (далі - ПП «Зевс») звернулось до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 8 квітня 2013 року між ПП «Зевс» та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно з умовами якого підприємство передало у власність відповідачу грошові кошти у сумі 90 тис. грн, які останній зобов'язався повернути до 15 березня 2014 року, а саме: 8 квітня 2013 року ОСОБА_3 отримав 40 тис. грн, а 17 січня 2014 року - 50 тис. грн. Грошові кошти були видані з каси підприємства, що підтверджується видатково-касовими ордерами.

Позивач зазначав, що відповідач взяті на себе зобов'язання у добровільному порядку не виконав, борг у строк, визначений договором, не повернув.

З урахуванням зазначеного ПП «Зевс» просило стягнути з ОСОБА_3 на користь ПП «Зевс» заборгованість за договором позики у розмірі 90 тис. грн та судовий збір у розмірі 900 грн.

Заочним рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 грудня 2015 року, позов ПП «Зевс» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПП «Зевс» суму боргу за договором позики у розмірі 90 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ОСОБА_3 на порушення вимог ст. 1049 ЦК України умови договору позики не виконав, борг у встановлений договором строк не повернув, доказів на підтвердження того, що він не підписував вказаний договір відповідач суду не надав.

Проте повністю з таким висновком судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 8 квітня 2013 року між ПП «Зевс» та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти (позику), а останній зобов'язується повернути таку ж суму грошей у визначений цим договором строк. Сума позики за цим договором становить 90 тис. грн. Позичальник зобов'язався повернути позику до 15 березня 2014 року.

Пунктами 2.1, 2.3 договору позики передбачено, що позика надається у готівковій формі з каси підприємства, а також позика може надаватися частинами. Факт надання позики засвідчується видатковим касовим ордером або розпискою позичальника про отримання коштів із зазначенням дати складення розписки та дати отримання позики.

Відповідно до видатково-касового ордеру від 8 квітня 2013 року ПП «Зевс» надало ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 40 тис. грн, які відповідач отримав, про що свідчить його особистий підпис.

Згідно з видатково-касовим ордером від 17 січня 2014 року ПП «Зевс» надало ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 50 тис. грн, які відповідач отримав, про що свідчить його особистий підпис.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки; попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо за своїм внутрішнім переконанням. Результати оцінки доказів відображаються в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій у порушення наведених норм права, вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а саме, не перевірили доводи ОСОБА_3 про те, що він працював у ПП «Зевс», між ними були трудові відносини, посадові особи якого примусили його підписати договір позики на суму 90 тис. грн, про що він повідомив правоохоронні органи; кошти за вказаним договором він не отримував. Також ОСОБА_3 зазначав, що між ним та відповідачем 8 квітня 2013 року було укладено договір позики на суму 40 тис. грн, зі строком повернення 21 грудня 2013 року, який було укладено на вимогу ПП «Зевс» як страховку від незаконного заволодіння ним грошових коштів. ПП «Зевс» є юридичною особою та займається реалізацією горілчаних виробів, а не наданням фінансових послуг.

Суди не перевірили вказаних обставин, не з'ясували обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору, не встановили справжньої правової природи спірних правовідносин, тому дійшли передчасного висновку про укладення між сторонами договору позики.

Висновок судів про доведеність позовних вимог ПП «Зевс» ґрунтуються на припущеннях, що є порушенням вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Крім того, згідно зі ст. ст. 143, 144 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі і експертиза призначається ухвалою суду.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2015 року клопотання відповідача про призначення судово-почеркознавчої експертизи, задоволено та призначено експертизу.

Встановлено, що експерт просив суд надати на розгляд експертів вільні зразки підпису ОСОБА_3 (зі всіма варіантами підпису) за період до 2013 року, які можуть знаходитись в заявах, квитанціях, особистих паперах (15-20 документів).

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, відповідач зазначав, що ним було надано для проведення експертизи необхідну кількість документів, однак судом було відмовлено у їх прийнятті, у зв'язку з чим Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз було відмовлено у проведенні експертизи.

Матеріали справи містять надані відповідачем вільні зразки підписів для проведення експертизи, однак суд апеляційної інстанції не направив такі зразки до експертної установи, що унеможливило проведення почеркознавчої експертизи.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик