У Х В А Л А

16 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - державний нотаріус Шостої Одеської державної нотаріальної контори Лангольф Ю.Д., про визнання недійсними договору довічного утримання та договору про зміну набувача в договорі довічного утримання, визнання права власності на квартиру,

в с т а н о в и л а :

Київський районний суд м. Одеси рішенням 16 червня 2015 року відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4

Апеляційний суд Одеської області рішенням від 4 листопада 2015 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 червня 2015 року скасував і ухвалив нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив, визнав недійсним договір довічного утримання від 23 грудня 2010 року, визнав недійсним договір про зміну набувача у договорі довічного утримання від 20 січня 2011 року, визнав за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_5 і ОСОБА_6 задоволено, рішення Апеляційного суду Одеської області від 4 листопада 2015 року скасовано, рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 червня 2015 року залишено в силі.

31 жовтня 2016 року (згідно з поштовим штемпелем на конверті) до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 203, 229, 717 ЦК України.

На обґрунтування своїх вимог заявник послався на постанову Верховного Суду України від 16 березня 2016 року (справа № 6-93цс16).

Водночас заявник просить поновити строк подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року, посилаючись на поважність причин його пропуску. Зокрема, вказує, що у передбачений цивільним процесуальним законодавством строк він звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд судових рішень, яку визнано неподаною та повернуто, оскільки ним не усунено недоліки заяви. Зазначає, що вимоги Верховного Суду України щодо усунення недоліків заяви не виконано з поважних причин, а саме перебування на амбулаторному лікуванні.

Відповідно до частини третьої статті 356 ЦПК України заява про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 цього Кодексу, подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подається заява про перегляд, або з дня прийняття постанови Верховного Суду України, на яку здійснюється посилання на підтвердження підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 цього Кодексу, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява.

У разі пропущення строку, встановленого частинами першою-третьою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суд за клопотанням особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, може поновити цей строк у межах одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява (частина четверта статті 356 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що строк подання заяви про перегляд судового рішення підлягає поновленню, оскільки наведені ОСОБА_4 причини пропуску строку є поважними.

Разом з тим, перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 При цьому суд виходив із недоведеності позивачем факту його помилки при підписанні спірних договорів, оскільки встановлено, що позивачу були відомі умови договору довічного утримання, які передбачали надання виключно грошового утримання, а не догляду, відповідачами надавалась матеріальна допомога як під час підписання спірних договорів так і під час розгляду справи, яку позивач отримував без заперечень. Посилання позивача на неналежне виконання відповідачами умов спірних договорів є підставою для розірвання таких договорів, а не визнання їх недійсними.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року (справа № 6-93цс16) викладено правовий висновок про те, що виходячи з положень статей 203, 229, 717 ЦК України особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічний висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 19 березня, 18 червня 2014 року та 21 жовтня 2015 року.

Порівняння змісту наданих постанов Верховного Суду України зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаній постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Поновити ОСОБА_4 строк подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - державний нотаріус Шостої Одеської державної нотаріальної контори Лангольф Ю.Д., про визнання недійсними договору довічного утримання та договору про зміну набувача в договорі довічного утримання, визнання права власності на квартиру за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко