МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
_________________________________________________________
Номер провадження №2/521/1270/16
28 вересня 2016 року м. Одеса
Малиновський районний суд м. Одеси у складі
судді Маркарової С.В.,
за участю секретаря судового засідання Славової К.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «ОСОБА_3 ОСОБА_3» про визнання недійсним договору фінансового лізингу,-
23.11.2015 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом.
В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 послався на те, що 17.07.2015 року між сторонами був укладений договір фінансового лізингу, за яким ТОВ «ОСОБА_3 ОСОБА_3» зобовязалось придбати у свою власність та передати позивачу у користування транспортний засіб Toyota Land Cruiser Prado 150 3.0D AT Prestige 2014, а позивач зобовязався періодично сплачувати за користування ним лізингові платежі.
На виконання договору лізингу позивачем 24.07.2015 року була сплачена сума авансового платежу у розмірі 109 125,00 гривень та 50 % від повної вартості предмета лізінгу у розмірі 606 250, 00 гривень.
28.07.2015 року відповідач повідомив ОСОБА_2, що транспортний засіб (предмет лізингу) вже викуплений за повну вартість іншою особою та про неможливість придбання предмету лізингу за обумовлену договором вартість, запропонувавши доплатити певну суму, або змінити предмет лізингу.
ОСОБА_2 стверджував, що умови договору лізингу є несправедливими, оскільки договором встановлена одностороння відповідальність лізінгоодержувача не лише за будь-яке порушення зобовязання, а й за розірвання договору за його ініціативою, лізінгоодержувачу заборонено вимагати відшкодування або зменшення суми платежів у випадках перерви в експлуатації предмета лізінгу, незалежно від причин такої перерви, передбачені договором платежі виходять за межі передбачених законом, відсутня відповідальність лізінгодавця за невиконання чи неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізінгу, обовязок позивача сплатити 50 % від повної вартості предмета лізінгу у розмірі 606 250, 00 гривень є фактичним залученням коштів на придбання автомобілю.
Крім того, позивач стверджував, що оспорюваний договір мав укладатися у письмовій формі із його нотаріальним посвідченням.
Вказані вимоги закону недодержані сторонами.
Враховуючи викладене, позивач просив застосувати до оспорюваного договору наслідки нікчемного та недійсного правочину, стягнувши на свою користь сплачені за договором кошти у розмірі 715 375,00 гривень, а також судовий збір у розмірі 7 441, 20 гривень.
Позивач в останнє судове засідання не з'явився, повідомлений про розгляд справи належним чином (розписка учасників процесу), надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
В процесі розгляду справи представник позивача наполягав на задоволенні позову, стверджуючи, що умови оспорюваного договору порушують принцип добросовісності, призвели до дисбалансу прав та обовязків сторін, завдали шкоди позивачу як споживачеві.
Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлявся про розгляд справи належним чином, про причину неявки суд не сповістив, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надавав.
Зясувавши обставини справи, дослідивши наявні докази, суд вважає, позов підлягає задоволенню з наступних підстав
Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».
Так, за договором фінансового лізінгу лізингодавець зобов'язується придбати у власність у продавця (постачальника) річ відповідно до встановлених лізингоотримувачем специфікацій і передати її лізингоотримувачу в користування на певний строк (не менше одного року) за встановлену плату (лізингові платежі).
Відповідно до частин 1,2, ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною, зокрема, і з підстав несправедливості умов договору.
Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.
Водночас, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).
За договором відповідач як лізингодавець зобовязався придбати у продавця предмет лізингу (транспортний засіб Toyota Land Cruiser Prado 150 3.0D AT Prestige 2014) та передати його у користування позивача ОСОБА_2 на умовах визначених цим договором.
Позивач за договором зобовязався сплачувати за користування автомобілем періодичні щомісячні лізингові платежі.
Відповідно до пунктів 8.1, 10.2 договору фінансового лізингу сторонами погоджено, що на момент його укладання вартість предмета лізингу становить 1 212 500,00 гривень з ПДВ, а попередній розмір щомісячних платежів у разі залишення вартості предмета лізингу без змін, становив 16 061, 92 грн.
Згідно п. 4.2. лізингового договору лізингодавець зобовязаний купити предмет лізингу для передачі його у користування лізингоодержувачу виключно після того, як лізингодавець отримає від лізингоодержувача такі платежі: - платіж за оформлення договору; - авансовий платіж; - різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.5 ст. 9 даного договору (за наявності).
На виконання вимог договору ОСОБА_2сплатив авансовий платіж у розмірі 109 125,00 гривень, а також 50 % від повної вартості предмету лізингу у розмірі 606 250,00 гривень.
13.08.2015 року відповідач письмово повідомив позивача про неможливість продавця продати товариству вказаний у договорі автомобіль з причин відсутності вказаного предмета лізингу в Україні
Відповідачем також запропоновано позивачу замовити через нього предмет лізингу у продавця за ціною вищою за ту, що була обумовлена сторонами в оспорюваному договорі, доплативши різницю в розмірі 271 477, 51 гривень або замінити предмет лізингу на іншу модель.
Окрім того, відповідач звернув увагу ОСОБА_2 на односторонню відповідальність лізінгоодержувача за розірвання договору за його ініціативою, наполягаючи детально розглянути ситуацію та фактичнопримушуючи позивача погодитись на нові умови. (лист вих. 41).
При цьому, доказів зміни вартості предмета лізингу (рахунок фактура, прас-лист офіційного постачальника транспортного засобу) відповідачем надано не було.
Так, зі змісту оспорюваного договору судом встановлено, ним встановлена одностороння відповідальність лізінгоодержувача не лише за будь-яке порушення зобовязання, а й за розірвання договору за його ініціативою (ст. 12 договору), пунктом 10.4 договору лізінгоодержувачу заборонено вимагати відшкодування або зменшення суми платежів у випадках перерви в експлуатації предмета лізінгу, незалежно від причин такої перерви, що суперечить ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізінг», ст. 768 ЦК України, які надають лізінгоодержувачу в період строку гарантії при вияленні недоліків, що перешкоджають її використанню, право на зменшення плати за користування річчю, передбачені договором платежі виходять за межі передбачених законом, відсутня відповідальність лізінгодавця за невиконання чи неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізінгу, відповідач в порушення ст. 808 ЦК України усунений від відповідальності в частині якості, комплектності, справності предмета лізінгу, тощо.
Зясувавши фактичні відносини сторін, суд погоджується із доводами позивача про те, що вищевказані умови оспорюваного правочину порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України), призвели до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдали шкоди позивачу як споживачеві, що відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживчів» є несправедливим умовами.
Враховуючи, що зміна окремих положень договору або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, суд вважає вимоги позивача про визнання оспорюваного договору недійсним у цілому такими, що не суперечать ч. 6 статті 18 вищевказаного Закону, а обраний позивачем спосіб захисту порушеного права правильним в сенсі ст.16 ЦК України.
При вирішенні спору суд враховує також, що договір лізингу є змішаним договором, який містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу.
За ч.2 статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Зазначеного висновку дійшла також і Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України (правова позиція у справі №6-2766цс15 від 16.12.2015 року).
Так, оспорюваний договір нотаріально посвідчений не був.
Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК).
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування.
Враховуючи викладене, суд вважає вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача сплачених позивачем за договором грошових коштів у розмірі 715 375,00 гривень правомірними.
Судові витрати на оплату позивачем судового збору, документально підтверджені позивачем, підлягають присудженню на його користь в порядку ч.1 ст. 88 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 209, 213, 214, 215, 218 ЦПК України,
Позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 ОСОБА_3» про визнання недійсним договору фінансового лізингу задовольнити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 ОСОБА_3» на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 715 375,00 гривень.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 ОСОБА_3» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 7 441, 20 гривень.
Рішення суду може бути оскаржено позивачем до апеляційного суду Одеської області через Малиновський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня проголошення рішення.

Рішення може бути переглянуто Малиновським районним судом м. Одеси за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: С.В. Маркарова