Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 310/8064/15Головуючий у 1-й інстанції Черткова Н.І.
Пр. № 22-ц/778/2247/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Осоцького І.І.

за участі секретаря Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку недійсним, скасування державної реєстрації права власності на 1/2 частину житлового будинку та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому на підставі ст. ст. 230 (під впливом обману), 233 (під впливом тяжкої обставини) ЦК України просила:

-визнати договір купівлі-продажу від 07 листопада 2008 року нотаріально посвідчений нотаріусом Бердянської районної державної нотаріальної контори, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 недійсним;

-визнати право власності за нею - ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 недійсним;

-скасувати у державно-реєстраційній службі реєстрацію права власності на 1/2 частину житлового будинку на ім'я ОСОБА_4;

стягнути судові витрати з відповідача на її користь: за оцінку будинку 500,00 грн., судові витрати: 791,06 грн., комісія 7,91 грн., судовий збір за накладення арешту на 1/2 частину будинку - 121,80 грн., а всього 1426,77 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що вона проживає в житловому будинку по АДРЕСА_1 з 1960 року. На праві власності їй належить 1/2 частин вказаного житлового будинку. З 2005 року її стан здоров'я погіршився, оскільки вона страждає гіпертонічною хворобою та перебуває на обліку у ендокринолога, окуліста. Вона проходила лікування в Запорізькому діагностичному центрі м. Запоріжжя. 12.09.2008 року вона лягла на лікування у стаціонар, а 17.09.2008 року перенесла операцію, видалила жовчний міхур. Операція була з ускладненнями. Довгий час вона проходила лікування. 27.05.2008 року вона також перебувала на стаціонарі з гіпертонією, під наглядом кардіолога. З березня 2008 року в неї різко погіршився зір і вона проходила лікування у Бердянській міській лікарні та в Запорізькому центрі ока. Перенесла операцію на очі. Позивач зазначила, що її стан здоров'я не дозволяв їй прожити на її пенсію. Її син - ОСОБА_5, за життя запропонував зробити заповіт на онука - ОСОБА_4, який проживав в Росії. Відповідач обіцяв позивачу надавати допомогу, кошти на лікування, по господарству, підтримувати технічний стан будинку. 07.11.2008 року відповідач відвіз позивача в нотаріальну контору для складання заповіту, оскільки вони домовилися, що після смерті ОСОБА_2 саме відповідач буде спадкоємцем. В нотаріальній конторі позивачу запропонували поставити підпис, не даючи змоги прочитати документ. Позивач зазначила, що вона особисто документ не читала із-за поганого зору. По цій причині вона повністю довірилася сину та онуку, вважаючи, що підписує заповіт. Весь цей час позивач жила з надією, що 1/2 частина житлового будинку належить їй. Відповідач не надавав ніякої допомоги позивачу. Відповідач приїздив раз на рік відпочивати, та зупинявся у родичів дружини. На вимогу позивач про допомогу, відповідач не реагував. Позивач вказала, що поки був живий її син, він їй допомагав по мірі можливості, оскільки сам хворів. Знаходячись у передсмертному стані, син позивача признався, що його син - відповідач обманув її, підсунувши на підпис договір купівлі - продажу замість заповіту. ОСОБА_5 прохав в позивача вибачення та настоював на тому, що би позивач звернулася до суду з позовом про розірвання договору купівлі - продажу. Саме таким шляхом позивач дізналася про обман. Після смерті її сина ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідач став виганяти ОСОБА_2 з будинку, мотивуючи тим, що будинок нею проданий. Відповідач видав довіреність на ім'я своєї сестри ОСОБА_4, уповноважуючи її здійснювати будь-які дії по житловому будинку. Маючи таку довіреність, ОСОБА_4 стала ображати позивача, висловлювати погрози на її адресу, у зв'язку з чим позивач декілька разів зверталася в Бердянській ГУ МВД за захистом. 01.06.2015 року позивач направила лист на адресу відповідача з вимогою розірвати договір купівлі - продажу, але відповіді не отримала. Позивач вказувала, що підтвердженням того, що вона не знала, що підписує саме заповіт є також те, що вона не переоформляла рахунки по оплаті комунальних послуг, не знялась з реєстрації, а відповідач не перереєструвався. Позивач також вказувала, що ніяких грошей від відповідача вона не отримувала. Технічний стан будинку значно погіршився, ніяких ремонтів не було зроблено з моменту підписання договору. Відповідач вже три роки не приїздить та не спілкується з позивачем.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 березня 2016 року (т.с. 1 а.с. 219-220) в задоволенні позову позивача у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 225-229) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов позивача задовольнити у повному обсязі, стягнути з відповідача судові витрати на користь позивача.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області (т.с. 1 а.с. 247) провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 1 а.с. 249).

У судовому засіданні 26 травня 2016 року апеляційним судом було розпочато апеляційний розгляд цієї справи: заслухано доповідь-судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, оголошено перерву у розгляді цієї справи у зв'язку із витребуванням апеляційним судом на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України ухвалою суду (т.с. 2 а.с. 22-24) у Бердянської районної державної нотаріальної контори Запорізької області фотокопії всіх документів, на підставі яких нотаріусом Шевченко Т.В. був посвідчений 07 листопада 2008 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1, для долучення до матеріалів цієї справи.

15 червня 2016 року на виконання вищезазначеної ухвали апеляційного суду Бердянською районною державної нотаріальної контори Запорізької області поштою апеляційному суду були надані фотокопії всіх документів, на підставі яких нотаріусом Шевченко Т.В. був посвідчений 07 листопада 2008 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1, для долучення до матеріалів цієї справи (т.с. 2 а.с. 38-54).

У судовому засіданні 28 липня 2016 року апеляційним судом було заслухано додаткові пояснення осіб, які беруть участь у справі, та досліджено вищезазначені надані Бердянською районною державної нотаріальної контори Запорізької області фотокопії всіх документів, на підставі яких нотаріусом Шевченко Т.В. був посвідчений 07 листопада 2008 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1; оголошено перерву у розгляді цієї справи за заявою сторін для надання їм часу для мирового врегулювання спору до 13 жовтня 2016 року з урахуванням завантаженості судді-доповідача та колегії суддів, яка має постійний склад, та відпустки судді-доповідача і колегії суддів, яка має постійний склад, у період з 08 серпня 2016 року по 14 вересня 2016 року включно.

12 жовтня 2016 року в автоматизованому порядку змінено склад колегії суддів: на суддів Кухаря С.В. та Осоцького І.І. замість суддів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у зв'язку із звільненням останніх у відставку на підставі постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 року (т.с. 2 а.с. 89-90).

У судове засідання 13 жовтня 2016 року належним чином повідомлений апеляційним судом про час та місце розгляду цієї справи, у тому числі через свого представника ОСОБА_7, що узгоджується із вимогами ст. 76 ч. 5 ЦПК України (а.с.68), відповідач ОСОБА_4 не з'явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання відповідача ОСОБА_4 та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю його представника (т.с. 1 а.с. 80, 90) ОСОБА_7, позивача ОСОБА_2 та представника позивача за довіреністю (т.с. 1 а.с. 235) ОСОБА_3, які приймають участь у режимі відеоконференції, проведення якої забезпечено Бердянським міськрайонним судом Запорізької області.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, у тому числі:

- представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_7, яка у тому числі зазначала, що сторони у справі не примирилися; у судовому засіданні 16.11.2015 року у суді першої інстанції на запитання останнього позивач та представник позивача під звукозапис наполягали, що правовою підставою для заявлення та задоволення позову позивача у цій справі є саме ст. 230 ЦК України (правові наслідки вчинення правочину під впливом обману), хоча у своєму позові вони посилались також на ст. 233 ЦК України (правові наслідки правочину, який вчинений під впливом тяжкої обставини) в обґрунтування останнього, оскільки заявлення позову з цих двох підстав є неправильним; також позивач та її представник у суді першої інстанції у цій справі наполягали на тому, що омана мала місце як з боку відповідача у цій справі, так й з боку померлого сина позивачки - ОСОБА_5, який одночасно є батьком відповідача у цій справі, а також з боку нотаріуса, що посвідчував договір купівлі-продажу, хоча ст. 230 ЦК України зазначає, що навмисне введення в оману має бути виключно з іншої сторони договору - у даному випадку відповідача у цій справі ОСОБА_4, чого у суді першої інстанції стороною позивача не було доведено належними, допустимими доказами; доводи позивача ґрунтуються на припущеннях; доводи позивача - апелянта у цій справі у суді першої інстанції про те, що вона мала намір 07 листопада 20008 року скласти заповіт на ім'я відповідача, а не укласти договір купівлі-продажу із відповідачем відносно частини вищезазначеного будинку, спростовуються також заповітом позивача ОСОБА_2, складеним ще 09 листопада 2005 року на ім'я відповідача ОСОБА_4 відносно всього належного позивачеві майна, який був посвідчений секретарем Луначарської сільської ради Бердянського району Запорізької області Пушкар А.С., р. № 252, про існування якого відповідачу стало відоме у вересні 2016 року, коли його рідна сестра ОСОБА_4 наводила лад у будинку АДРЕСА_1 в квартирі № 1, яку успадкувала після смерті її батька, який одночасно був сином позивачки ОСОБА_2 та батьком відповідача і передала оригінал відповідачу, копія якого була надіслана апеляційному суду 13.10.2016 року електронною поштою для долучення до матеріалів цієї справи, який апеляційний суд має приймати до уваги у цій справі в силу вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України; також апеляційний суд має звернути увагу на те, що, крім договору купівлі-продажу 07 листопада 2008 року відносно частини будинку між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4 у той самий день був також укладений нотаріальний договір купівлі-продажу відносно земельної ділянки, а до цього позивач ОСОБА_2 видавала довіреність, посвідчену секретарем сільської ради, на родичів з метою збору документів для посвідчення зазначених договорів нотаріусом; крім того, позивач ОСОБА_2 є спадкоємцем за законом після смерті свого сина ОСОБА_5 - іншого співвласника іншої 1/2 частини спірного будинку разом із двома його дітьми, один з яких відмовився від спадщини на користь іншого, позивач ОСОБА_2 звернулась до нотаріуса за оформленням спадщини; відчужене житло не було єдиним у позивача ОСОБА_2 на час відчуження, остання також мала на той час і має зараз на праві власності інше житло у вигляді 3/4 часток житлового будинку у АДРЕСА_2 за договором дарування 2003 року, копія якого надавалась апеляційному суду у матеріали цієї справи раніше (т.с. 2 а.с 18), яку суд апеляційної інстанції має також прийняти до уваги при апеляційному перегляді цієї справи на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України;

- позивача ОСОБА_2 та представника позивача ОСОБА_3, які у тому числі зазначали, що сторони у справі не примирилися; сварки із родичами продовжуються із залученням правоохоронних органів та судів; за заповіт 2005 року на ім'я відповідача відносно всього її майна позивач ОСОБА_2 не пам'ятає; представникові позивача про нього не було відоме; інше житло у відповідачки з 2003 року і досі дійсно є, але воно було оформлено на неї іншої особою, в інтересах якої також діяла вона - представник ОСОБА_3, щоб його не конфіскували за вироком суду, крім того, позивач дійсно має право за законом на частку у спірному будинку в порядку спадкування після смерті сина, якому належала на праві власності інша 1/2 частина спірного будинку, та звернулась до нотаріуса за оформленням цієї спадщини, проте свідоцтво на спадщину на частину цього будинку позивач ще у нотаріуса не отримала, хоча 6 місяців з дня смерті сина вже пройшло; оригінали документів на будинок зберігались у померлого сина, тому лише перед смертю останнього у лютому 2015 року позивач дізналась про порушення своїх прав від сина та побачила документи на будинок у тому числі у вигляді оспорюваного договору купівлі-продажу, із яких вона дізналась, що замість заповіту на ім'я відповідача нею був укладений із відповідачем оспорюваний у цій справі договір купівлі - продажу її частини спірного будинку; правовою підставою позову позивача у цій справі у суді першої інстанції була саме ст. 230 ЦК України, на чому сторона позивача дійсно наполягала у суді першої інстанції; при цьому, омана мала місце, як з боку померлого сина, онука (відповідача у цій справі), так й нотаріуса; позову до нотаріуса у цій справі чи окремо позивач не подавала; дії нотаріуса не визнавались у цій справі чи окремо незаконними; зараз у суді першої інстанції розглядається інша справа за участю тих самих осіб з тих самих підстав відносного іншого договору сторін щодо купівлі-продажу земельної ділянки у той самий день;

перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст.230 ЦК України, ст. ст. 15, 30, 62, 202, 214, 221, 222 ЦПК України та виходив із необґрунтованості, недоведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 07.11.2008 року, посвідченого нотаріусом Бердянської районної державної нотаріальної контори в реєстрі № 3407 ОСОБА_2 продала ОСОБА_4 1/2 частину житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1, за 44317,50 грн., які продавець отримала від покупця до підписання цього договору (т.с. 1 а.с. 7).

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді настати не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Установлення наявності умислу в недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Добросовісність набувача презюмується, а факт обману повинна довести сторона, яка стверджує, що була введена в оману.

Також відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Однак, позивач ОСОБА_2 та представник останньої не надали суду першої інстанції у цій справі належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі, а саме того, що відповідач у цій справі ОСОБА_4, як сторона вищезазначеного договору купівлі - продажу частини житлового будинку (покупець), навмисно ввів другу сторону - позивача ОСОБА_2, як продавця, в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: запевнив про такі властивості й наслідки правочину (зокрема договору купівлі-продажу частини житлового будинку), які насправді настати не можуть; навмисно цілеспрямовано ввів позивача в оману щодо фактів, які впливали на укладення оспорюваного правочину (договору купівлі - продажу частини житлового будинку) шляхом повідомлення помилкових відомостей, надання підроблених документів, або замовчував потрібні відомості.

Хоча в силу вимог ст. 10 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_2 у суді першої інстанції не оспорювала, що вона власноручно здійснювала підпис на документі - вищезазначеному договорі сторін щодо купівлі-продажу частини вищезазначеного будинку.

Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню в силу вимог ст. 61 ч.1 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно критично оцінив доводи позивача у цій справі про те, що внаслідок плохого зору вона не читала підписуємий нею документ, повністю довіряла сину та онуку, вважаючи, що підписує заповіт.

Оскільки, зі змісту ст. 44 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін.

Таким чином, посвідчення правочину нотаріусом, здійснюється тоді, коли кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Крім того, згідно зі ст.54 Закону України «Про нотаріат» нотаріусами при посвідченні договорів перевіряється, чи відповідає їх зміст вимогам закону та дійсним намірам сторін, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що посилання позивача ОСОБА_2 на те, що в нотаріальній конторі вона здійснила підпис на договорі, вважаючи його заповітом, є надуманим.

Із змісту п.1 оскаржуваного договору вбачається, що сторони в справі, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому глузді та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо будучи ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин уклали договір, між сторонами погоджено всі істотні умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, передбачених ч.1 ст. 628 ЦК України.

Позивач ОСОБА_2 будь-яких позовних вимог до нотаріуса, який посвідчував вищезазначений договір сторін щодо купівлі-продажу частини вищезазначеного житлового будинку, у цій справі не заявляла.

Також у матеріалах цієї справи відсутні будь-які належні, допустимі докази того, що будь-які дії нотаріуса при посвідченні вищезазначеного договору від 07.11.2008 року сторін щодо купівлі-продажу вищезазначеної частини будинку були визнані за рішенням суду незаконними в іншій справі чи має місце відповідний вирок суду з приводу цього відносно вказаного нотаріуса.

Суд першої інстанції правильно вважав, що надані позивачем в обґрунтування її позовних вимог, а саме: документи на підтвердження того, що позивач продовжує мешкати у спірному будинку, сплачує комунальні платежі, продовжує відноситися до будинку, як до свого майна, на підтвердження наявності сварок між сторонами у цій справі та іншими родичами на час розгляду цієї справи судом першої інстанції з приводу вищезазначеного будинку чи його частини, не можуть бути підставою для визнання вищезазначеного договору купівлі-продажу сторін у цій справі недійсним на підставі ст. 230 ЦК України (саме лише з цієї підстави підтриманий позов позивачем та її представником у цій справі у суді першої інстанції (звукозапис судового засідання від 16.11.2015 року), саме лише з цієї правової підстави позивач та її представник також просили апеляційний суд ухвалити нове судове рішення у цій справі за результатами її апеляційного перегляду.

Оскільки, відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, не має значення для визнання правочину недійсним.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності у цій справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку у цій справі про те, що позов позивача у цій справі про визнання недійсним вищезазначеного договору сторін щодо купівлі-продажу частини житлового будинку, зокрема на підставі ст. 230 ЦК України, є необґрунтованим, недоведеним.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену нею в її позові у цій справі, та яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Деякі додаткові помилкові наряду із правильними посилання суду першої інстанції в обґрунтування правильних по суті висновків суду в оскаржуємому рішенні у цій справі не вплинули на правильність вирішення цієї справи судом першої інстанції по суті, а тому не можуть бути підставою для скасування апеляційним судом останнього або його зміни, як й наявні у рішенні суду першої інстанції деякі описки, які можуть бути виправлені у подальшому судом першої інстанції в порядку, передбаченому ст. 219 ЦПК України.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Доказами, передбаченими ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі, які можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги при апеляційному перегляді цієї справи з метою повного та всебічного перегляду останньої в межах доводів апеляційної скарги позивача, є:

- заповіт позивача ОСОБА_2 на ім'я відповідача ОСОБА_4 від 09.11.2005 року, тобто до ухвалення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі, (т.с. 2 а.с. 93), посвідчений секретарем Луначарської сільської ради Бердянського району Запорізької області Пушкар А.С., р. № 252, за замістом якого позивач заповіла відповідачу все належне їй майно, де б воно не знаходилось і з чого не складалось і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті та на що вона за законом матиме право;

- договір дарування від 24.01.2003 року, тобто до ухвалення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі, на користь позивача ОСОБА_2 3/4 частин будинку за адресою: АДРЕСА_2 (т.с. 2 а.с. 18-19);

- фотокопії всіх документів, на підставі яких нотаріусом Бердянської районної державної нотаріальної контори Шевченко Т.В. був посвідчений 07 листопада 2008 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 оспорюваний у цій справі договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 (т.с. 2 а.с. 38-54),

якими додатково спростовуються обґрунтування позивача ОСОБА_2 її позову у цій справі про намір скласти 07.11.2008 року саме заповіт на ім'я відповідача, а не оспорюваний договір купівлі - продажу щодо її частини вищезазначеного житлового будинку та те, що продана частина будинку є єдиним житлом позивача.

Встановлення судом першої інстанції, що при укладенні вищезазначеного договору купівлі-продажу сторін та зокрема діями відповідача ОСОБА_4 права позивача ОСОБА_2 не були порушені взагалі, виключало можливість застосування судом при вирішенні цієї справи строків позовної давності.

При вищевикладених обставинах, доводи позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Встановлено, що судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє не могло бути і не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 88 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких понесених нею витрат (судовий збір за подачу апеляційної скарги, витрати на правову допомогу тощо), пов'язаних із розглядом цієї справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 березня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кухар С.В.Осоцький І.І.