Справа № 561/557/16-ц
18 жовтня 2016 року смт. Зарічне
Зарічненський районний суд Рівненської області
в складі судді Снітчук Р.М.
секретар Расевич Г.І.
за участі позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Зарічне цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про захист прав споживача, визнання недійсними договорів фінансового лізингу, повернення коштів та стягнення моральної шкоди, -
Разом з цим, позивач просить визнати зазначені договори недійсними відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та застосувати наслідки недійсності правочину, стягнувши з відповідача на його користь сплачену ним суму комісії за організацію договорів фінансового лізингу 170000 грн. та комісію за переказ коштів 1700 грн.
При цьому вказує, що лізингодавець надав йому недостовірну інформацію щодо діяльності самого товариства та умов договору, свідомо занизивши відпускну ціну автобусів, відсоткові ставки по договору та авансових платежах, термінах поставик товару.
З направленого на його адресу листа ПАТ «Бориспільський автозавод» від 04.12.2014 року, який є заводом-виробник вказаних у договорі транспортних засобів, вбачається, що ціни на автобуси значно занижені та їх реалізація не проводиться у зв`язку з відсутністю сертифіката відповідності.
Покликаючись на ч. 1, ч. 2, ч. 6 ст. 19 Закону України «По захист прав споживачів», позивач вказує, що відповідач веде нечесну підприємницьку практику, вводить споживача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема заниженої відпускної ціни на предмет лізингу, недостовірні відомості щодо строків поставки автобусів, що тягне за собою недійсність зазначених дорговорів.
Крім того, вказує, що у порушення вимог ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» договір містить несправедливі умови. Зокрема, п. 3.5 договорів містить лише положення про відповідальність лізингоодержувача, п. 5.4, 8.3, 8.8, 8.13 надають право лізингодавцю в односторонньому порядку змінювати умови договору, розмір лізингових платежів, розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу без повернення вже сплачених платежів.
Також зазначені договори не містять положень про відповідальність лізингодавця у зв`язку з розірванням або невиконанням договору, виконання зобов`язання забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача, що підтверджується п. 8.14, 12.1, 12.2, 12.3, 12.7, 12.11, 12.12 договорів, які також захищають лише інтереси лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов`язками сторін.
Просить стягнути з відповідача на його користь також завдану моральну шкоду в сумі 5000 грн.
У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 заявлені вимоги підтримали, покликаючись на обставини, викладені у позовній заяві, не заперечували проти заочного розгляду справи.
Представник відповідача ОСОБА_3 «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» у судове засідання не з`явився повторно, про причини неявки суд не повідомив, про день, місце та час розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином, заяв про розгляд справи за його відсутнсоті до суду не надходило.
Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши пояснення позивача, його представника та дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають до часткового задоволення.
Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Згідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Судом встановлено, що 30 липня 2014 року між позивачем та ОСОБА_3 «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» укладено договори фінансового лізингу № 000723, № 000724, № 000725, № 000727, за умовами яких відповідач зобов`язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування позивача три автобуси марки Еталон БАЗ А079.53 (Euro-4) Турист за ціною 450000 грн. кожен та один автобус цієї ж марки за 350000 грн.
Сторони також погодили графік платежів, термінів поставки, досягли згоди щодо марки, моделі, ціни транспортних засобів, що підтверджується додатками № 1 3 до вказаних договорів.
На виконання вказаних договорів позивач згідно квитанцій від 30.07.2014 року сплатив комісію за організацію договорів у сумі 170000 грн. та комісію за переказ коштів у сумі 1700 грн.
Відповідно до положень ч. 1, 2, 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, тобто якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язку на шкоду споживача.
Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).
Аналізуючи вищевказані договори фінансового лізингу, суд приходить до висновку, що ряд умов цих договорів містять положення, які є несправедливими щодо споживача, призводять до істотного дисбалансу його прав, інтересів та обов`язків.
Так, відповідно до п. 3.5 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов`язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. За вищевказаними зобов`язаннями відповідає продавець.
Разом з цим, відомості про продавця в договорі і в додатках до нього взагалі відсутні, що свідчить про обмеження права споживача стосовно продавця, а також на товар належної якості та дане положення договору виключає будь-які гарантійні претензії споживача, які зазвичай забезпечуються при придбанні товару.
П. 8.14 передбачає відповідальність лізингоодержувача у виді штрафу за дострокове погашення лізингових платежів.
П. 8.15 вказує, що у разі зміни розмірів лізингових платежів лізингодавець та лізингоодержувач складає додаткову угоду до договору, а також на вимогу лізингодавця підписують акт коригування вартості предмета лізингу. У разі відмови лізингоодержувача від підприсання додаткової угоди лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач зобов`язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом 5 (п`яти) діб з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають.
Тобто у позивача відсутні права на одержання будь-якої компенсації від відповідача у зв'язку із невиконанням договору.
Крім того, п. 12.1, 12.2, 12.3, 12.7, 12.10 зазначених договорів містять умови про відповідальність лише лізингоодержувача та не містять положень щодо відповідальності лізингодавця за несвоєчасне та неналежне виконання умов договору.
Також такими, що містять істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків споживача є умови, зазначені у п. 5.4, 8.3, 8.8, 8.13 оспорюваних договорів.
Так, відповідно до п. 5.4 договору у разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає.
П. 8.3 передбачає, що у випадку виникнення податкових чи прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов`язаний прийняти такі зміни.
П. 8.8, 8.13 передбачають коригувнаня та індексацію платежів, однак не передбачають механізму їх проведення, відповідних розрахунків.
З наведеного вбачається, що нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості предмета договору у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору, призводить до істотного дисбалансу прав та обов`язків сторін, на шкоду інтересам і правам споживача.
Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється.
Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок чи інших цінових переваг.
Забороняються як такі, що вводять в оману пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції.
Судом встановлено, що лізингодавцем запропоновано лізингоодержувачеві у користування транспортні засоби за заниженими цінами і такі, які станом на 30.07.2014 року не реалізовувалися заводом-виробником, у зв`язку з відсутністю сертифікату відповідності, їх реалізація була розпочата лише після 12 вересня 2014 року, відпускна ціна автобуса Еталон А079.53 типу турист з регульованими сидіннями становила 504384 грн., а не 450000 та 350000 грн., як зазначено в додатках до договорів, що підтверджується листом ПАТ «Бориспільський автозавод» № 902 від 4.12.2014 року.
З наведеного вбачається, що відповідач ввів позивача в оману стосовно ціни та предмета договору лізингу, строків поставки, що свідчить про ведення ним нечесної підприємницької діяльності.
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.
Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.
Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).
Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Доказів того, що відповідач отримав ліцензію на надання фінансових послуг матеріали справи не містять.
Разом з тим, з правової позиції Верховного Суду України, висловленої у справі № 6-2766цс15, яка є обов`язковою для застосування судами, вбачається, що відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку про нікчемність укладених між сторонами договорів фінансового лізингу № № 000723, № 000724, № 000725, № 000727 від 30 липня 2014 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно до ч. 1, ч. 2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Враховуючи нікчемність зазначених правочинів, суд приходить до висновку про зобовязання відповідача повернути позивачу сплачену комісію за організацію договорів у сумі 170000 грн., комісію за переказ коштів у сумі 1700 грн., як відшкодування завданих збитків та вважає за вірне стягнути також завдану позивачу моральну шкоду в сумі 5000 грн., яка виразилася у перенесенні ним душевних страждань та хвилювань, завданих протиправною поведінкою відповідача, внаслідок введення його в оману.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України.
На підставі викладеного та керуючись ч. 2 ст. 215, ч. 1, ч. 2 ст. 216, ч. 1 ст. 220, ч. 1, ч. 2 ст. 806, ч. 1 ст. 808 ЦК України, ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 10, 11, 60, 88, 212-214, 224-226 ЦПК України,
Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про захист прав споживача, визнання недійсними договорів фінансового лізингу, повернення коштів та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.
У порядку застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на користь ОСОБА_1 суму комісії за організацію договорів фінансового лізингу № 000723, № 000724, № 000725, № 000727 від 30 липня 2014 року в розмірі 170000 грн., суму комісії за переказ коштів в розмірі 1700 грн., а всього стягнути 171700 (сто сімдесят одну тисячу сімсот) грн.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на користь ОСОБА_1 кошти у відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 5000 (п`ять тисяч) грн. та понесені ним витрати зі сплати судового збору в сумі 2318 (дві тисячі триста вісімнадцять) грн. 20 коп., всього стягнути 7318 (сім тисяч триста вісімнадцять) грн. 20 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем до Зарічненського районного суду Рівненської області протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Рівненської області протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Зарічненський районний суд Рівненської області.

Суддя: Р. М. Снітчук