Справа № 297/2706/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 лютого 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Мацунича М.В. і ОСОБА_1,

при секретарі: Кухта М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Берегівського районного суду від 01 грудня 2015 р. за позовом ОСОБА_2 до Берегівського професійного ліцею сфери послуг про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до Берегівського професійного ліцею сфери послуг у листопаді 2015 р.

Просила визнати незаконним звільнення, поновити її на роботі у Берегівському професійному ліцеї сфери послуг на посаді викладача економіки та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування зазначала, що наказом директора Берегівського професійного ліцею сфери послуг від 19.08.15 р. № 177-К була прийнята з 01.09.15 р. на роботу за сумісництвом на посаду викладача економіки за 9 тарифним розрядом із неповним педагогічним навантаженням. Наказом в. о. директора Берегівського професійного ліцею сфери послуг від 22.09.15 р. № 277-К її було звільнено з посади за ст. 43-1 КЗпП України в звязку із прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником. Своє звільнення вважає незаконним, оскільки на день такого їй не було доведено педагогічне навантаження, жодного попередження від керівництва про звільнення не отримувала, з наказом ознайомилася 05.10.15 р., є одинокою матірю, котра виховує дитину-інваліда віком до 14 років.

Рішенням Берегівського районного суду від 01.12.15 р. у позові відмовлено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 487.20 грн. судового збору (а.с.32-34).

У апеляційній скарзі та в судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 просять скасувати це рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову. Доводять про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Указують на неналежну оцінку судом доказів у справі та зазначають про факт звільнення позивачки від сплати судового збору.

Письмових заперечень або пояснень на скаргу відповідач не подав, про час і місце розгляду справи був належно повідомлений, однак уповноваженого представника в судове засідання не направив.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення зміні, з таких мотивів.

Суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 була прийнята на роботу за сумісництвом на посаду викладача економіки за 9 тарифним розрядом з неповним педагогічним навантаженням і звільнення її з роботи за ст. 43-1 КЗпП України не потребувало попередження за два місяці. Твердження позивача про те, що вона є одинокою матір'ю дитини-інваліда віком до 14 років є недоведеним. На підставі ст. 88 ЦПК України судовий збір у сумі 487.20 грн. належить стягнути з позивача на користь держави.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком лише в частині вирішення питання судових витрат.

Згідно з положеннями ч.4 ст. 88 ЦПК України в разі залишення позову без задоволення, позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

У матеріалах справи відсутні відомості про те, що відповідач поніс судові витрати. Отже, позивач ОСОБА_2 за законом звільнена від сплати судового збору.

Таким чином, при розподілі судових витрат суд першої інстанції неправильно застосував ст. 88 ЦПК України та Закон України «Про судовий збір» і безпідставно стягнув із позивачки судовий збір на користь держави.

У цій частині доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

У решті висновок суду першої інстанції є правильним.

Так, відповідно до п.8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого спільним наказом Мінпраці, Мінюсту та Мінфіну України від 28 червня 1993 року N 43 звільнення з роботи за сумісництвом проводиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці, без виплати вихідної допомоги.

Згідно з вимогами ст. 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди органу первинної профспілкової організації допускається у випадку звільнення з сумісницької роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_2 була прийнята на роботу в Берегівський професійний ліцей сфери послуг викладачем економіки за сумісництвом, що підтверджується її заявою про прийняття на роботу від 19.08.2015 р. і наказом про прийняття на роботу від 19.08.2015 р. № 177-К (а.с.6).

Основним місцем роботи ОСОБА_2 є Берегівський ОМВК, де вона працює на посаді головного спеціаліста (а.с.14-15).

Наказом від 22.09.2015 р. № 227-К відповідно до вимог чинного законодавства ОСОБА_2 звільнено з 22.09.2015 р. з посади викладача-сумісника економіки в зв'язку з прийняттям на роботу працівника, який не є сумісником (а.с.7). Остання обставина підтверджується наказом відповідача № 183-К від 31.08.2015 р. (а.с.17-18).

Доводи апеляційної скарги про те, що її педагогічне навантаження, яке на момент звільнення склало 15 год., не є сумісництвом, суперечать чинному наказу № 177-К від 19.08.2015 р. про прийняття її на роботу саме за сумісництвом і не впливають на суть спірних правовідносин і правильність судового висновку. Так, згідно з Переліком робіт, які не є сумісництвом (додаток до Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій) усі працівники, крім основної роботи та роботи за сумісництвом, мають право виконувати такі роботи, які відповідно до чинного законодавства не є сумісництвом, зокрема, педагогічна робота з погодинною оплатою праці в обсязі не більш як 240 годин на рік.

Твердження ОСОБА_2 про порушення відповідачем ст. 49-2 КЗпП України, оскільки такий не попереджував її за два місяці про наступне звільнення, є безпідставними.

Указана норма закону регулює питання вивільнення працівників а це категорія, яка може застосовуватися тільки щодо припинення трудового договору на підставі, зазначеній у п.1 ст. 40 КЗпП.

Доводи ОСОБА_2 про те, що на неї поширюється передбачена ст. 184 КЗпП заборона звільнення, оскільки вона є одинокою матірю, яка виховує дитину-інваліда до 14 років, не заслуговують на увагу через таке.

За приписами ст. 184 КЗпП звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Як видно з матеріалів справи, позивачка з 26 травня 2014 р. є розлученою. Від шлюбу має доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є дитиною-інвалідом (а.с.2-5, 28). Однак, даних про те, з ким проживає дитина і ким та чи сплачуються аліменти на її утримання, немає. Указані обставини загалом не дають підстав вважати позивачку одинокою матірю, яка виховує та утримує дитину-інваліда одна.

Обмеження звільнення, установлені ч.3 ст. 184 КЗпП не поширюються на жінок, які мають дитину-інваліда, але не є одинокими матерями.

У контексті наведеного колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене в справі рішення суду підлягає зміні в частині розподілу судових витрат, а в решті залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 10, 31, 60, 88, 174, 212, 213, 303, 307 ч.1 п.3, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

2. Рішення Берегівського районного суду від 01 грудня 2015 р. змінити, виключивши з резолютивної частини такого вказівку про стягнення з ОСОБА_2 на користь держави 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп. судового збору.

3. У решті залишити рішення без змін.

4. Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: