Справа № 157/549/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Гончарук О.Н.
Провадження № 22-ц/773/9/16 Категорія: 21 Доповідач: Мудренко Л. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Мудренко Л. І.,

суддів Осіпука В.В., Матвійчук Л. В.,

за участю:

секретаря Губарик К. А.,

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами та земельної ділянки для будівництва та обслуговування цих будівель за апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 11 червня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами та земельної ділянки для будівництва та обслуговування цих будівель.

Позов мотивовано тим, що між позивачем та відповідачем було укладено два договори дарування, за якими позивач подарувала відповідачу, яка є її онукою, житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянку для їх обслуговування, що по вул. Яблунева, 26 в селі Запруддя Камінь-Каширського району Волинської області. Позивач зазначала, що підставою для укладення вказаних договорів була домовленість між сторонами, що у зв'язку з похилим віком позивача, відповідач буде здійснювати за нею догляд. Однак, відповідач догляду не здійснювала, дарунок фактично не прийняла, переїхала жити до своєї свекрухи, а тому просила суд вказані договори дарування визнати недійсними.

Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 11 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

12 липня 2015 року ОСОБА_4 померла, у звязку з чим ухвалою апеляційного суду Волинської області від 20 липня 2015 року провадження у справі було зупинено на підставі п. 1 ч.1 ст. 201 ЦПК України до залучення до участі у справі правонаступників померлої.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 27 січня 2016 року відновлено провадження та залучено до участі у даній справі правонаступників померлої ОСОБА_4 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як позивачів.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнала та просила її відхилити.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, а також доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що між сторонами укладено саме договори дарування, зміст яких їм був розяснений, будь-яких умов щодо довічного утримання дарувальниці обдарованою у них не обумовлено, доказів на підтвердження того, що угоди є удаваними, позивачем суду надано не було.

Висновки суду ґрунтуються на встановлених обставинах справи, підтверджених належними доказами.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 20 січня 2014 року сторони уклали і посвідчили у державного нотаріуса Камінь-Каширської державної нотаріальної контори два договори дарування, за умовами яких ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 відповідно житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,25 га. для будівництва і обслуговування цих будівель, що по вул. Яблунева, 26 в селі Запруддя Камінь-Каширського району Волинської області (а.с. 4, 5).

Дарунок було прийнято обдарованою, що підтверджується проживанням її у подарованому будинку близько одного року, реєстраціями її права власності на вказаний будинок з надвірними будівлями і спорудами та присадибну земельну ділянку (а.с. 17, 18).

Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Для визнання правочину удаваним необхідною умовою є те, що умисел на приховання іншого правочину має виходити від обох сторін договору.

Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

У ч. 2 ст. 235 ЦК України зазначено, що якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно роз'яснень, даних у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про визнання його недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Твердження позивача про удаваність договорів дарування з посиланням, що насправді було укладено договір довічного утримання, суперечить змісту укладених сторонами договорів, підписавши які ОСОБА_4 підтвердила, що вона обізнана про безоплатність цих правочинів (п. 1.1. договору дарування земельної ділянки, п. 1 договору дарування житлового будинку).

Крім того, в п. 5.1. договору дарування земельної ділянки вказано, що договір не укладається під впливом тяжкої для дарувальника обставини, а в п. 5 договору дарування житлового будинку вказано, що укладення договору не повязане із виконанням обдарованою будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому (а.с. 4, 5).

У пункті 5.3. договору дарування земельної ділянки сторони стверджують, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами розяснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Дарувальник стверджує, що дарування ним здійснюється за доброю волею.

У пункті 8. договору дарування житлового будинку сторони стверджують, що договір укладається ними не про людське око, не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін.

Зі змісту договорів дарування судом встановлено, що 20 січня 2014 року ОСОБА_4 виразила своє волевиявлення на безоплатну передачу належного їй будинку та земельної ділянки у власність ОСОБА_3

Наведене свідчить про те, що позивач мала намір на укладення саме договорів дарування, а не іншого правочину. Сам текст договорів викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння їх змісту.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок. квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання має містити певні істотні умови, характерні для цих договорів.

З укладеного сторонами договорів дарування вбачається, що жодних істотних умов договору довічного утримання в підписаних сторонами договорах дарування не міститься.

Крім того, існування таких домовленостей між сторонами до підписання договору дарування також не встановлено.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що між сторонами насправді було укладено договір довічного утримання, а не договори дарування. Не є безспірним доказом удаваності договору дарування вік позивача. Крім того, відсутні докази того, що існував умисел на приховання іншого правочину у обох сторін договору. ОСОБА_4 усвідомлювала характер договору, підписуючи договір дарування будинку та земельної ділянки, не могла не зауважити, що підписує саме договори дарування, враховуючи зміст договорів та ознайомлення щодо змісту та правових наслідків укладення договорів.

Сподівання дарувальника на допомогу та догляд з боку відповідача ґрунтуються на обов'язках повнолітніх дітей, внуків щодо непрацездатних батьків, передбачених сімейним законодавством, та безпосередньо не випливають з укладених між ними цивільних угод.

Таким чином, колегія суддів вважає недоведеним удаваний характер договорів дарування від 20 січня 2014 року.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 11 червня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: