Справа № 278/2895/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЯМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року Житомирський районний суд Житомирської області в складі: головуючого судді - Зубчук І.В.

секретаря с/з - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди, в якому зазначає, що 26.08.2015 року відповідач на зупинці громадського транспорту, що знаходиться за адресою м.Житомир вул.Щорса, 89 приблизно о 17.30 год. в присутності його представника ОСОБА_4 та інших пересічних громадян, які знаходились на зупинці публічно його принизила, а саме відповідач брутальною не цензурною лексикою обізвала позивача та показувала не пристойні жести в його бік та плювала, бажала якнайшвидшої найболючішої смерті та обзивала злодієм. Дані протиправні дії тривали близько 10-15 хвилин, а тому останній звернувся до суду з даним позовом та просить визнати недостовірними поширені відповідачем відомості, такими, що не відповідають дійсності, порушують права, свободи, ганьблять честь, гідність позивача.

Також позивач просить стягнути з відповідача завдану моральну шкоду в розмірі 10000 гривень

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов у повному обсязі з підстав зазначених у ньому та пояснили, що відповідач порочить репутацію позивача як людини.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що позов не підлягає задоволенню, оскільки факти викладені позивачем в позовній заяві не мали місце. Відповідач ОСОБА_3 позивача ОСОБА_2 брутальною лайкою та нецензурною лексикою у присутності пересічних громадян не обзивала.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав.

Так, позивач звернувся в суд на захист порушених немайнових прав, зокрема гарантованого статтею 28 Конституції України права на повагу до честі та гідності громадян.

Статтею 277 ЦК України визначаються підстави захисту особистого немайнового права від протиправних посягань з боку інших осіб.Зокрема порушенням права на честь, гідність і ділову репутацію особи є поширення відомостей, які порочать її, спричиняють шкоду її інтересам. Ці відомості мають не відповідати дійсності або бути неправдиво викладеними.

Разом з тим, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (ст.34 Конституції України).

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод від 04.11.1950 року, ратифікованої Україною та ст.19 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 року, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Пленум ВСУ) від 27.02.2009 року роз'яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації є сукупність наступних обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

При цьому на позивача покладається обов'язок довести факт поширення відомостей, які його порочать, особою, до якої пред'явлений позов, а відповідач, в свою чергу, повинен довести, що поширені ним відомості відповідають дійсності (ч.2 ст.302 ЦК України).

Обовязок доведення, що поширені відомості відповідають дійсності, покладається на позивача. Позивач зобовязаний довести факт поширення саме відповідачем відомостей, які його порочать, тобто сутність порушеного права і характер наслідків цього порушення.

Згідно з п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч.2 ст.471 Закон України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Прийняттям Закону України №1170-VII від 27 березня 2014 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України "Про інформацію" та Закону України "Про доступ до публічної інформації", що набув чинності 19 квітня 2014 року виключив положення ч.3 ст.277 ЦК України. Останньою нормою, в свою чергу, до 19 квітня 2014 року передбачалось, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Таким чином, аналізуючи дію зазначеної норми у часі, суд приходить до висновку, що положення ч.3 ст.277 ЦК України розповсюджується на дані правовідносини, адже інформація та протиправні дії була вчинені 26 серпня 2015 року після її виключення. За таких обставин, саме на позивача покладався обов'язок доведення факту поширення відповідачем саме недостовірної інформації.

Натомість, в судовому засіданні позивач та його представник не довели суду, в тому числі належними та допустимими доказами, факт поширення 26.08.2015 року відповідачем на зупинці громадського транспорту, що знаходиться за адресою м.Житомир вул.Щорса, 89 приблизно о 17.30 год. недостовірної інформації про позивача, що виключає можливість стверджувати про порушення прав позивача, адже вимагається доведення юридичного складу правопорушення за обов'язковою наявністю усіх чотирьох його складових, як то: 1) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; 2) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; 3) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; 4) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (пункт 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року).

Саме за таких обставин, суд вважає не порушеними права позивача через принизливі вислови відповідача і позов не підлягає до задоволення.

Інша і похідна вимога про стягнення моральної шкоди не підлягає до задоволення за відсутності правових підстав.

Керуючись ст.ст. 23, 277, 1166, 1167, ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 28.09.1990 року „Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій, ст.ст. 10, 11, 60, 209, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_2 відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Житомирський районний суд Житомирської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І. В. Зубчук