Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/2328/16-ц Головуючий у 1-й інст. Колупаєв В. В.
Категорія 19 Доповідач Якухно О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді : Якухно О.М.

суддів: Жигановської О.С., Коломієць О.С.

з участю

секретаря судового засідання Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали за позовом ОСОБА_1 до Приватного вищого навчального закладу «Інститут підприємництва та сучасних технологій», Товариства «Лексон Маркетинг КОРП.» про визнання недійсним рішення Ліквідаційної комісії та договорів купівлі-продажу, пожертви за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Корольовського районного суду м.Житомира від 12 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом, в якому просив : визнати недійсним рішення Ліквідаційної комісії Приватного вищого навчального закладу «Інститут підприємництва та сучасних технологій» від 24.07.2014 року про продаж будівлі навчального корпусу за адресою : м.Житомир, майдан Путятинський, 4 за 710000 грн., яке оформлено протоколом від 24.07.2014 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу будівлі навчального корпусу за вказаною адресою від 04.08.2014 року, укладений між Приватним вищим навчальним закладом «Інститут підприємництва та сучасних технологій» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сітібілдком»; визнати недійсним договір пожертви від 12.10.2014 року, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сітібілдком» та Товариством «Лексон Маркетинг КОРП.».

Ухвалою судді Корольовського районного суду м.Житомира від 12 березня 2016 року відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі п.1 ч.2 ст.122 ЦПК України та розяснено право на звернення до господарського суду.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення суддею норм процесуального права, просить скасувати ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Зокрема, апелянт посилається на те, що судом не враховано розяснення постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 13 від 24.10.2008 року «Про практику розгляду судами корпоративних спорів», з яких вбачається відсутність корпоративного спору.

Представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги і пояснив, що позивач є засновником Приватного вищого навчального закладу «Інститут підприємництва та сучасних технологій», членом ліквідаційної комісії останнього та кредитором, а до суду звертається з позовом як фізична особа кредитор, права якої порушено укладеними договорами.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали судді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суддя виходив із розяснень, викладених у постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

Колегія суддів вважає зазначений висновок суду передчасним, оскільки він не узгоджується із нормами процесуального права.

Так, згідно розяснень, викладених у п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року « Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) (далі - КАС), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12; далі - ГПК), Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК) або Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Оскільки згідно зі статтею 16 ЦПК не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства. Разом із тим суд також має врахувати, що в порядку цивільного судочинства підлягають розгляду справи у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов'язані між собою і окремий їх розгляд неможливий.

Згідно п.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що з урахуванням приписів статей 1, 12 Господарського процесуального кодексу України(далі - ГПК) справи зі спорів, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, розглядаються господарськими судами за одночасної наявності двох умов: якщо ці спори виникають з цивільних (частина перша статті 1 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України) або господарських (стаття 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України) відносин, у тому числі з корпоративних, та суб'єктний склад сторін спору відповідає вимогам статті 1 ГПК).

Якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (п.2.10 постанови № 11 від 29.05.2013 року).

Отже, розгляд справи в порядку господарського судочинства за позовом фізичної особи можливий, якщо це передбачено нормами законодавства.

Відповідно до ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Поняття господарської діяльності та господарських відносин викладено у ст.3 ГК України, а підвідомчість справ господарським судам у ст.12 ГПК України.

За змістом останньої фізичні особи можуть звернутися до суду із позовом, що випливає з корпоративних прав, а також у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у спорах щодо обліку прав на цінні папери тощо.

Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач як фізична особа вважає порушеним своє право на отримання від боржника належних йому коштів, які присуджені заочним рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 08.06.2010 року, у разі продажу майна боржника за завідомо заниженою ціною.

В той же час позивач посилається на те, що він є членом ліквідаційної комісії навчального закладу (його засновником) і оспорюючи договори вважає, що у продавця не було повноважень на вчинення таких дій та порушена відповідна процедура його продажу, що призвело до унеможливлення проведення санації приватного навчального закладу, вчинення дій не в інтересах продавця, посилаючись на норми ГК України, Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Зазначені підстави позову можуть свідчити як про наявність спору цивільного так і господарського, а тому висновок суду першої інстанції про підсудність справи господарському суду без усунення вищевказаних протиріч (визначення конкретної підстави позову, а не одночасно різних) є передчасним.

Враховуючи наведене, ухвала судді підлягає скасуванню, з передачею питання про відкриття провадження у справі до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала апеляційного суду не перешкоджає подальшому провадженню у справі, а тому касаційному оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 312, 313-315 ЦПК України , колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу судді Корольовського районного суду м.Житомира від 12 березня 2016 року скасувати, а питання про відкриття провадження у справі передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: