Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 314/1202/15Головуючий у 1-й інстанції Кофанов А.В.
№22-ц/778/108/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Стрелець Л.Г., Каракуші К.В.

при секретарі Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 вересня 2015 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (надалі - Банк) до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИЛА:

Банк звернувся до суду із вищевказаним позовом (а.с.2-5), в якому просив стягнути з відповідача за кредитним договором № б/н від 10.11.2006 року заборгованість станом на 31.01.2015 року у розмірі 13729,96 грн., що складається із: 6291,67 грн. - заборгованості за кредитом; 5269,49 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 1038,80 грн. - заборгованості з комісії за користування кредитом; 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 630,00 грн. - штрафу (процентна складова), від сплати якої на користь Банку відповідач у добровільному порядку ухиляється, а також судові витрати у розмірі 243,60 грн.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 вересня 2015 року (а.с.43) у задоволенні позову Банку у цій справі відмовлено через сплив позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 із вказаним рішенням суду першої інстанції погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк, як позивач, у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, а саме про задоволення позовних вимог Банку у повному обсязі, судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на відповідача.

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за цією скаргою Банку було відкрито (а.с.72), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.74).

Банк надав апеляційному суду через канцелярію клопотання про долучення до матеріалів цієї справи доказів, а саме: виписки за рахунком відповідача, фотокартки клієнта з продуктом/карткою зі скріншотом від 10.06.2011 року, фотокартки клієнта зі скріншотом від 20.01.2012 року, фотокартки клієнта з продуктом/карткою зі скріншотом від 03.02.2012 року, фотокартки клієнта з продуктом /карткою зі скріншотом від 18.12.2012 року (а.с.78-100), яке було зі згоди відповідача на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України задоволено апеляційним судом у судовому засіданні 10 грудня 2015 року, в якому було розпочато розгляд цієї справи апеляційним судом по суті та оголошено перерву до 11 лютого 2016 року за клопотанням відповідача.

Заслухавши у судовому засіданні 11 лютого 2016 року доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, у тому числі:

- пояснення представника Банку за довіреністю (а.с.104) ОСОБА_5, яка у тому числі просила апеляційний суд в порядку ст. 10 ч. 4 ЦПК України долучити до матеріалів цієї справи копію наказу Банку № С-89 від 24.05.2005 року, яким були затверджені Умови та правила надання банківських послуг, які діяли на час укладення Банком вищезазначеного договору із ОСОБА_3, а також копію наказу, яким були внесені зміни в ці Умови та правила, та анкету -заяву ОСОБА_3 від 14.12.2010 року про приєднання до змінених Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанк; наполягала на тому, що позов Банком до суду першої інстанції був поданий в межах строків позовної давності, так як відповідач постійно користувався кредитною карткою, остання була перевипущена, мали місце постійні платежі за цією карткою відповідача, які переривали перебіг позовної давності,

- пояснення відповідача ОСОБА_3, який проти долучення до матеріалів цієї справи вказаних копій документів Банку не заперечував, проте зазначав, що на заяві позичальника від 10.11.2006 року не його підпис, але у нього немає коштів на почеркознавчу експертизу, тому він не заявляв клопотання про її проведення у суді першої інстанції та не заявляє його зараз у суді апеляційної інстанції, з випискою Банку про рух коштів по його рахунку він ознайомлений, він карткою дійсно користувався, але іншою, кошти на погашення кредиту здійснювались за рахунок коштів, які зараховувались на картку його роботодавцем, він особисто нічого не платив, строк позовної давності для стягнення заборгованості збіг,

перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги Банку, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга Банку підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Згідно із п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право його скасувати і ухвалити нове рішення по суті.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Встановлено, що відмовляючи у задоволенні позову Банку у цій справі у повному обсязі, суд першої інстанції керувався ст.ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України та виходив із наявності у відповідача перед Банком заборгованості за договором № б/н від 10.11.2006 року станом на 31.01.2015 року у розмірі 13729,96 грн., яка складається із: 6291,67 грн. - заборгованості за кредитом; 5269,49 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 1038,80 грн. - заборгованості з комісії за користування кредитом; 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 630,00 грн. - штрафу (процентна складова), від сплати якої останній на користь Банку у добровільному порядку ухиляється, та пропуску Банком строку позовної давності для стягнення останньої при зверненні до суду із вищезазначеним позовом до відповідача у цій справі у березні 2015 року, про застосування якої у судовому засіданні у суді першої інстанції просив відповідач ОСОБА_3

Проте з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції у цій справі вказаним вимогам не відповідає.

Хоча судом першої інстанції було правильно встановлено, що права Банку порушені та відповідач ОСОБА_3 має перед Банком заборгованість за кредитним договором № б/н від 10.11.2006 року станом на 31.01.2015 року у розмірі 13729,96 грн., яка складається із: 6291,67 грн. - заборгованості за кредитом; 5269,49 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 1038,80 грн. - заборгованості з комісії за користування кредитом; 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 630,00 грн. - штрафу (процентна складова), від сплати якої на користь Банку у добровільному порядку відповідач ухиляється.

Та суд першої інстанції правильно виходив із презумпції правомірності вищезазначеного договору сторін № б/н від 10.11.2006 року, укладеного між сторонами у цій справі.

Оскільки, в силу вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не заявляв у цій справі чи окремо позовних вимог щодо визнання недійсним вищезазначеного договору із Банком, рішення суду про це було відсутнє на час ухвалення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі.

Також відповідач ОСОБА_3 не надав суду першої інстанції у цій справі належних, допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень на позов Банку у цій справі, у тому числі, що він не укладав вищезазначеного договору із Банком.

Судом першої інстанції також було правильно встановлено, що вищезазначений договір № б/н від 10.11.2006 року є укладеним між сторонами у цій справі - Банком та ОСОБА_3 із додержанням вимог до письмової форми правочину, передбачених ст. 207 ЦК України та за своїм змістом є договором приєднання (ст. 634 ЦК України) і складається із заяви ОСОБА_3 від 10.11.2006 року (а.с.13), Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом № С-89т від 24.05.2005 року (а.с.14-19, 104), із змінами (а.с.107-111), Правил користування платіжною карткою і Тарифів Банку.

За змістом ст. 634 ч. 1ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією стороною у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору

ОСОБА_3 своїм підписом у заяві від 10.11.2006 року (а.с.13) та у подальшому у заяві від 14.12.2010 року (а.с.111) підтвердив, що він ознайомлений та згодний з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку та виражає свою згоду, що заява разом із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і тарифами складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та відповідачем ОСОБА_3 суду першої інстанції у матеріали цієї справи надані не були.

Хоча кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_3 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Суд апеляційної інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи, у тому числі попереджував відповідача про невчинення ним певних процесуальних дій, зокрема що у разі незаявлення ним клопотання про проведення почеркознавчої експертизи у цій справі щодо підпису на заяві ОСОБА_3 від 10.11.2016 року (а.с.13), суд розгляне дану справу в межах наявних у справі матеріалів та доказів, на що відповідач ОСОБА_3 зазначив, що у нього не було коштів на оплату вказаної експертизи у суді першої інстанції та не має зараз.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно із ст. 625 ч.1 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Проте, висновки суду першої інстанції про те, що Банком при подачі у березні 2015 року вищезазначеного позову до суду цій справі до відповідача ОСОБА_3 пропущений строк позовної давності для стягнення вищезазначеної заборгованості за вказаним договором, не відповідають обставинам справи, ґрунтуються не на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а - на припущеннях, та призвели до неправильного вирішення цієї справи судом першої інстанції, що є підставою для скасування рішення останнього у цій справі.

Оскільки, суд першої інстанції у цій частині на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України не сприяв повному та всебічному з'ясуванню фактичних обставин справи у цій частині.

Дійсно в силу вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 (три) роки.

Позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ст. 258 ч. 2 п. 1 ЦК України).

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116 цс 13, яка є обов'язковою для загальних судів в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України:

«Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів».

В силу вимог ст. 267 ч. ч. 3,4 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_3 у цій справі просив у суді першої інстанції застосувати строк позовної давності (заява а.с. 40).

Проте, суд першої інстанції не звернув належної уваги на зміст розрахунку заборгованості відповідача ОСОБА_3 перед Банком за вищезазначеним договором № б/н від 10.11.2006 року, який був додатком до позову Банку у цій справі (а.с.6-11), та із стовпців № 11 «сплачено відсотків» та № 15 «сума погашення за наданим кредитом» якого вбачається, що ОСОБА_3 постійно з 27.01.2007 року по січень 2015 року робив часткові погашення заборгованості за вказаним договором (27.01.2007 року, 20.02.2007 року, 26.03.2007 року, 28.04.2007 року, 31.05.2007 року, 30.07.2007 року 27.08.2007 року, 28.09.2007 року, 26.10.2007 року, 26.11.2007 року, 22.12.2007 року, 26.01.2008 року, 29.02.2008 року, 02.04.2008 року, 25.04.2008 року, 05.05.2008 року, 10.06.2008 року, 22.07.2008 року, 29.08.2008 року, 12.09.2008 року, 12.09.2008 року, 11.10.2008 року, 06.11.2008 року, 08.12.2008 року, 26.01.2009 року, 02.02.2009 року, 05.02.2009 року, 06.02.2009 року, 06.03.2009 року, 04.04.2009 року, 26.05.2009 року, 12.06.2009 року, 26.06.2009 року, 03.07.2009 року, 27.07.2009 року, 03.08.2009 року, 04.08.2009 року, 06.08.2009 року, 14.09.2009 року, 06.10.2009 року, 06.11.2009 року, 09.12.2009 року, 26.01.2010 року, 05.02.2010 року, 26.02.2010 року, 05.03.2010 року, 06.04.2010 року, 06.05.2010 року, 26.05.2010 року, 31.05.2010 року, 29.06.2010 року, 05.07.2010 року, 15.07.2010 року, 15.07.2010 року, 28.07.2010 року, 29.07.2010 року, 26.08.2010 року, 31.08.2010 року, 06.09.2010 року, 15.10.2010 року, 24.11.2010 року, 04.12.2010 року, 26.01.2011 року, 10.02.2011 року, 05.03.2011 року, 08.04.2011 року, 20.05.2011 року, 29.06.2011 року, 30.06.2011 року, 05.07.2011 року, 26.07.2011 року, 26.08.2011 року, 05.09.2011 року, 26.092011 року, 04.10.2011 року, 05.10.2011 року, 26.10.2011 року, 02.11.2011 року, 04.11.2011 року, 28.11. 2011 року, 26.12.2011 року, 28.12.2011 року, 26.01.2012 року, 26.02.2012 року, 27.02.2012 року, 03.03.2012 року, 05.03.2012 року, 26.03.2012 року, 05.04.2012 року, 26.04.2012 року, 08.05.2012 року 28.05.2012 року, 05.06.2012 року, 05.07.2012 року, 26.07.2012 року, 03.08.2012 року, 31.08.2012 року, 07.09.2012 року, 26.09.2012 року, 05.10.2012 року, 26.10.2012 року, 06.11.2012 року, 26.11.2012 року, 06.12.2012 року, 29.12.2012 року, 30.01.2013 року, 08.02.2013 року, 27.02.2013 року, 05.03.2013 року, 06.03.2013 року, 28.03.2013 року, 12.04.2013 року, 22.04.2013 року, 26.04.2013 року, 29.04.2013 року, 28.05.2013 року, 12.06.2013 року, 27.06.2013 року, 05.07.2013 року, 08.07.2013 року, 20.07.2013 року, 08.08.2013 року, 26.09.2013 року, 04.12.2013 року, 17.01.2014 року, 26.02.2014 року, 12.06.2014 року), що свідчить про визнання ОСОБА_3 боргу перед Банком за вищезазначеним договором та в силу вимог ст. 264 ч.1 ЦК України перериває перебіг позовної давності.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ст. 264 ч. 3 ЦК України).

Додатковими доказами, які свідчать про подачу позову Банком до відповідача у цій справі саме в межах позовної давності, є інформація про карту/рахунок (а.с.49), виписка по особовому рахунку ОСОБА_3 (а.с.55-67, 79-99), анкета-заява ОСОБА_3 від 14.12.2010 року (а.с.111) про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанк (а.с.107-110), які були надані Банком у матеріали цієї справи у суді апеляційної інстанції, які судом першої інстанції не досліджувались, оскільки останній не сприяв повному та всебічному з'ясуванню всіх обставин цієї справи на виконання вимог ст. 10.ч. 4 ЦПК України, та які можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі при апеляційному перегляді останньої в силу вимог ст.ст. 10 ч. 4, 303 ч.2 ЦПК України.

Із яких також вбачається, що відповідач ОСОБА_3 постійно користувався кредитною карткою, останню перевипущену карту він отримав 24.08.2012 року зі строком дії до 08 місяця 2016 року (доказ перевипуску а.с. 49).

Згідно із ст. 303 ч. 2 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Доказів у спростування вищезазначеного розміру 13729,96 грн. заборгованості перед Банком за договором № б/н від 10.11.2006 року станом на 31.01.2015 року., яка складається із: 6291,67 грн. - заборгованості за кредитом; 5269,49 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 1038,80 грн. - заборгованості з комісії за користування кредитом; 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 630,00 грн. - штрафу (процентна складова), відповідач ОСОБА_3 суду першої інстанції не надав.

Від сплати цієї заборгованості на користь Банку відповідач у добровільному порядку ухиляється, тому остання у повному обсязі підлягає стягненню з відповідача на користь Банку за рішенням суду у цій справі.

Оскільки, встановлено, що пеня Банком відповідачу ОСОБА_3 за вказаним договором не нараховувалась, а лише - комісія, яка є складовою основного боргу за цим договором, для стягнення останньої застосовується загальний строк позовної давності - три роки, який при вищевикладених обставинах на час подачі позову Банком до суду до відповідача у цій справі не збіг.

Штрафи 500,00 грн. (фіксована частина) та 630,00 грн. - штрафу (процентна складова) також підлягають стягненню з відповідача на користь Банку за рішенням суду у цій справі, оскільки вони передбачені п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг (а.с.17), з якими погодився ОСОБА_3, підписавши вищезазначену заяву 10.11.2006 року, і нараховуються Банком безпосередньо при подачі позову до суду, а тому заявлені також в межах строків позовної давності.

При вищевикладених обставинах, доводи Банку, як особи, яка подала апеляційну скаргу, ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 213-214 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Тому, рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 вересня 2015 року у цій справі слід скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов Банку задовольнити; стягнути з ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 10.11.2006 року заборгованість станом на 31.01.2015 року у розмірі 13729,96 грн., що складається із: 6291,67 грн. - заборгованість за кредитом; 5269,49 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1038,80 грн. - заборгованість з комісії за користування кредитом; 500,0 грн. штраф (фіксована частина) та 630,0 грн. - штраф (процентна складова).

Крім того, в силу вимог ст. 88 ч.ч. 1,5 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь Банку слід стягнути понесені останнім судові витрати у вигляді судового збору, пов'язані із розглядом цієї справи судом першої та апеляційної інстанцій у розмірі 511,56 грн. (розрахунок: судовий збір за подачу позову до суду першої інстанції 243,60 грн., платіжне доручення а.с.1+ судовий збір за подачу апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції 267,96 грн., платіжне доручення а.с. 46).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 вересня 2015 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» () заборгованість за кредитним договором № б/н від 10.11.2006 року заборгованість станом на 31.01.2015 року у розмірі 13729,96 грн., що складається із: 6291,67 грн. - заборгованість за кредитом; 5269,49 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1038,80 грн. - заборгованість з комісії за користування кредитом; 500,0 грн. штраф (фіксована частина) та 630,0 грн. - штраф (процентна складова).

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» () судові витрати у розмірі 511,56 грн. (п'ятсот одинадцять гривень п'ятдесят шість копійок).

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Стрелець Л.Г.Каракуша К.В.