АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-1/09 22-ц/774/1874/К/16
Справа № 2-1/09 Головуючий в І інстанції
Провадження 22-ц/774/1874/К/16 ОСОБА_1
Категорія № 27 (ІV) Доповідач Бондар Я.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар: Маслова К.В.

за участю: позивача -ОСОБА_2,

розглянувши у від критому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 27 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2000 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилався, що у вересні 1999 року під розписку передав відповідачу грошові кошти у розмірі 2700 доларів США, в рахунок предоплати на придбання меблів, які відповідач, у разі ненадання меблів, зобов'язалась повернути до 30.12.1999 року. Після визначеного строку відповідач грошові кошти не повернула, на звернення позивача не реагувала. Після уточнення позовних вимог просить суд стягнути з відповідача суму боргу 2700 доларів США, 3% річних 1296 доларів США, а також 50 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, що завдана йому через тривалий час неповернення відповідачем грошових коштів та полягає в моральних стражданнях, що призвели до погіршення стану здоровя.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 27 липня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 боргу 2687,96 дол. США, 3% річних 1296 дол.США, та 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволені задоволення позовних вимог.

Вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що в обґрунтування заявлених вимог позивач ОСОБА_2 посилався на передачу коштів, як авансовий платіж для придбання меблів.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що відповідач кошти у борг ніколи у позивача не брала, розписка була ним незаконно викрадена, стосовно чого порушене та триває кримінальне провадження.

Висновки суду стосовно обсягу боргових зобовязань ґрунтуються на припущення, оскільки у розписці відсутнє імя кредитора, назва валюти та дата її написання.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача ОСОБА_3 в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заяву відповідача ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи у звязку із тим, що про час розгляду апеляційної скарги дізналась лише 17.10.2016 року залишено без задоволення. У матеріалах справи міститься зворотне поштове повідомлення про отримання ОСОБА_3 судової повістки-виклик в судове засідання на 19 жовтня 2016року ще 02 вересня 2016 року, тому посилання в заяві протирічать матеріалам справи. Відповідач повідомлена про дату та час розгляду її апеляційної скарги своєчасно.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно розписки, оригінал якої міститься в матеріалах кримінального провадження №2-1/09 відносно ОСОБА_2 обвинуваченого за ч.2 ст.141 КК України, ОСОБА_3 отримала у борг у предявника розписки грошові кошти у сумі 2700 умовних одиниць. Зобовязалася повернути 30 грудня 1999 року ( а.с.213 том 1).

Звертаючись із позовом ОСОБА_2 посилався на те, що відповідачу ОСОБА_3 передав кошти у розмірі 2700 дол.США для придбання для нього меблів. У звязку із не виконанням зобовязання просив суд стягнути кошти.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції керуючись ст.ст. 1146,1147 ЦК України вважав, що між сторонами укладено договір позики стягнув з відповідача кошти за розпискою у розмірі 2687,96 дол.США, за відрахуванням 298,41 грн., що були компенсовані отриманими позивачем продуктами харчування, у звязку із порушенням строку виконання зобовязання 3% річних та моральну шкоду.

Однак, колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна повністю визнати законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року справа № 6-63 цс13 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

В обґрунтування заявлених вимог позивач ОСОБА_2 зазначав у позовні заяві, що кошти відповідачу було передано, як авансовий платіж для поставки меблів. Отже, судом першої інстанції не було визначено справжню правову природу укладеного між сторонами договору, якщо його було укладено та на його виконання передано кошти.

В судовому засіданні колегії суддів позивач надав пояснення, що термін виконання договору поставки меблів було обумовлено сторонами 12 вересня 2000 року.

Таким чином, суд першої інстанції не встановив справжньої правової природи укладеного між сторонами договору та дійшов помилкового висновку про укладення між сторонами договору позики.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на доводи апеляційної скарги, стосовно не визначення розміру грошового зобовязання, а саме валюти зобовязання.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Предметом договору позики у справі, яка переглядається, є іноземна валюта.

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Не зазначення в договорі, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме умовної одиниці, може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року і відповідно до ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів звертає увагу, що розписка про отримання грошових коштів не містить найменування особи, у якої отримано кошти, лише посилання у предявника розписки, а також дату їх отримання та розмір боргового зобовязання.

У справі, яка переглядається, у тексті розписки відсутня дата її складання, отже судом не встановлено коли при яких обставинах отримано кошти, а також у кого, саме у якої особи кредитодавця, ОСОБА_3 у борг отримала кошти у розмірі 2700 умовних одиниць.( а.с.213 том 1).

Отже, на підставі встановлених судом обставин, з урахуванням пояснень позивача, викладених у позовній заяві та в судовому засіданні апеляційної інстанції про передачу коштів в рахунок поставки меблів, колегія суддів дійшла висновку, що існування між сторонами зобовязань за договором позики не доведено позивачем, а отже відсутні підстави для стягнення з відповідача коштів на підставі розписки, як за договром позики.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував вищезазначених вимог законодавства, не встановив правову природу правовідносин між сторонами, дійшов передчасного про часткове задоволення позовних вимог, тому рішення не можна вважати законним та обґрунтованим, відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п.1, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3задовольнити.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 27 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Я.М.Бондар

Судді: А.П. Барильска

ОСОБА_4