Справа № 301/2027/13
У Х В А Л А

Іменем України

04 березня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого судді Леска В.В.

суддів Кожух О.А., Кондора Р.Ю.

при секретарі Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» про визнання недійсним кредитного договору та визнання частково недійсним договору відступлення прав вимоги за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» на ухвалу Іршавського районного суду від 15 вересня 2015 року та апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду від 12 жовтня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 7 березня 2007 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 285, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 45 000 доларів США зі сплатою 9,5% річних на строк та на умовах, що передбачені кредитним договором.

17 грудня 2012 року між ТзОВ «Кредитні Ініціативи» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило ТзОВ «Кредитні Ініціативи» право вимоги до кредитних договорів, укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами, в тому числі за кредитним договором № 285 від 7 березня 2007 року.

Первісний кредитор свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надавши відповідачеві кредит у сумі 45 000 доларів США. Порушуючи умови кредитного договору, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, у результаті чого загальна заборгованість згідно кредитного договору станом на 31 травня 2013 року складає: за кредитом 35356,93 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає - 282607,95 грн.; по відсотках 13339,50 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає - 106622,62 грн.; пеня 1052,30 дол. США, що по курсу НБУ на дату розрахунку складає 8411,03 грн..

Посилаючись на вказані обставини ТОВ «Кредитні Ініціативи» просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 397641,60 грн., з яких: за кредитом 282607,95 грн.; по відсотках 106622.62 грн.; пеня 8411,03 грн..

Рішенням Іршавського районного суду від 30 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 19 березня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Іршавського районного суду від 30 жовтня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 19 березня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

19 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним кредитний договір № 285 від 7 березня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», визнати частково недійсним договір про відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року, укладений між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТзОВ «Кредитні Ініціативи», в частині передачі права грошової вимоги за кредитним договором № 282 від 7 березня 2007 року, обґрунтовуючи тим, що боргові зобов'язання у кредитному договорі № 285 від 7 березня 2007 року виражені в іноземній валюті, а саме в доларах США, без визначення еквіваленту у гривні, кредит надавався на споживчі потреби придбання легкового автомобіля.

Під час укладення кредитного договору банк приховав від позивача інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту для здійснення ним свідомого вибору схеми кредитування, а також вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору та кінцевої загальної суми кредиту, яку позивач сплатив би банку, проводячи оплату встановленими у договорі розмірами щомісячних платежів у визначеній в договорі кількості таких платежів. Банк ввів ОСОБА_1 в оману - приховав реальну відсоткову ставку за договором та кінцеву сукупну вартість кредитування, що у розумінні ст. 638 ЦК України є істотними умовами договору.

Банк, як агент валютного контролю, не мав права надавати кредит в іноземній валюті для розрахунків між резидентами України. Спірний кредитний договір слід визнати недійсним на підставі ст. 227 ЦК України, оскільки правочин юридичної особи вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії).

Посилаючись на вказані обставини позивач за зустрічним позовом просив суд визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір № 285 від 7 березня 2007 року, укладений між ним, ОСОБА_1, та ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», визнати частково недійсним договір про відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року, укладений між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТзОВ «Кредитні Ініціативи», в частині передачі права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 282 від 7 березня 2007 року.

Ухвалою Іршавського районного суду від 15 вересня 2015 року первісну позовну заяву ТзОВ «Кредитні Ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду.

Рішенням Іршавського районного суду від 12 жовтня 2015 року в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» про визнання недійсним кредитного договору № 285 від 7 березня 2007 року, укладеного між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_1 та про визнання частково недійсним договору відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року, укладеного між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи», відмовлено.

В апеляційній скарзі ТзОВ «Кредитні Ініціативи» просить скасувати ухвалу суду, яка постановлена з порушенням норм процесуального права і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що заява про розгляд справи без участі позивача подана до суду повноважним представником у строки, встановлені довіреністю та в межах розгляду справи.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, яке ухвалене при неповно зясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що оспорюваний кредитний договір не містить відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту та не має умов, які передбачені ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які визнані обов'язковими. Крім того, суд не врахував висновку судово-економічної експертизи № 1276 від 9 липня 2015 року, що реальна відсоткова ставка в договорі не визначена, а фактично складає 20,22% річних та є вищою на 10.7% від ставки, зазначеної в п. 2.2 кредитного договору.

В запереченні на зустрічну позовну заяву представник ТзОВ «Кредитні Ініціативи» ОСОБА_3 просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_1 за зустрічним позовом до ТзОВ «Кредитні Ініціативи» про визнання правочинів недійсними як необгрунтовану та безпідставну, а рішення суду першої інстанції про відмову в зустрічному позові залишити без змін.

ОСОБА_2, яка по довіреності представляє інтереси ОСОБА_1, підтримала апеляційну скаргу і просила відхилити апеляційну скаргу ТзОВ «Кредитні Ініціативи» з тих підстав, що оскаржена ухвала суду постановлена з дотриманням вимог процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення ОСОБА_2, яка представляє інтереси ОСОБА_1, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 підлягає відхиленню, а апеляційна скарга ТзОВ «Кредитні Ініціативи» підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом 07 березня 2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 285, відповідно до п.п. 2.1, 2.2, 2.3 якого банк надав позивачеві кредит у розмірі 45 000,00 дол. США, а позивач зобовязався прийняти, належним чином використати та повернути вказаний кредит, а також сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 9,5% річних, кінцевий термін повернення кредиту та процентів за ним - не пізніше 6 березня 2014 року (Т-1 а.с.5-8).

Згідно п. 2.4 і п. 2.5 кредитного договору погашення кредиту та процентів за ним здійснюється позичальником щомісячно у відповідності до графіку (Додаток №1), який є невідємною частиною цього Договору. Кредит надається для придбання автомобіля Toyota Land Cruser.

Відповідно до п.п. 7.7 кредитного договору позичальник до укладення договору стверджує, що умови кредитування, закріплені цим договором, були попередньо йому повідомлені банком в письмовій формі. Підписання позичальником цього договору є свідченням його згоди на прийняття всіх умов договору в процесі здійснення банком його кредитування (Т. 1 а.с. 5-8).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача про те, що кредитний договір не відповідає вимогам закону, оскільки при його укладенні було порушено вимоги ст.ст. 11, 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 р. та п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 р. №168, зареєстрованих у МЮ України 25.05.2007 р. № 541/13808, де передбачено обовязок банків перед укладенням договору надати споживачу повну інформацію про умови кредитування, зокрема, і у разі надання кредиту в іноземній валюті попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за договором несе споживач; що банком було допущено істотне порушення вимог прав позивача, як споживача фінансових послуг, через невиконання ним вимог закону щодо надання позивачу повної своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом договору, у звязку із чим позивач був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для нього наслідки; що банком порушено ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. ст. 1,5 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», оскільки сторони кредитного договору не отримали індивідуальної ліцензії на видачу і отримання кредитних коштів у валюті відповідно до п. «в» ч. 4 ст. 5 даного Декрету КМУ, а банк як агент валютного контролю не мав права надавати кредит в іноземній валюті для розрахунків між резидентами України; що під час укладання кредитного договору банк приховав від позичальника ОСОБА_1 інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту для здійснення ним свідомого вибору схеми кредитування, а також вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів в оману позичальника щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку ОСОБА_1 сплатив би банку, проводячи сплату встановленими в договорі розмірами щомісячних платежів у визначеній у договору кількості таких платежів, - не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи, підтверджуються матеріалами справи.

Оспорюваний кредитний договір підписаний обома сторонами, що свідчить про те, що сторони погодилися з його умовами і умови договору їм зрозумілі.

Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до п. «д» ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», чинної на час укладення спірного кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Посилання позивача як на підставу позовних вимог на недотримання банком в момент укладення кредитного договору вимог підпункту «д» пункту 2 частини 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо неповідомлення перед укладенням договору про надання споживчого кредиту споживача ОСОБА_1 в письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, не заслуговує на увагу, оскільки підпункт «д» пункту 2 частини другої статті 11 Закону доповнено редакцією Закону № 3795-VI від 22.09.2011, а спірний кредитний договір був укладений 07 березня 2007 року, а отже, на момент укладення спірного договору норма закону у вказаній редакції не діяла і відповідно не була порушена відповідачем.

Суд вірно зазначив в рішенні, що на час укладення кредитного договору, 7 березня 2007 року, редакція підпункту «д» частини 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачала обовязку банку перед укладенням кредитного договору повідомляти споживача про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача, тощо), оскільки така редакція чинна згідно Закону № 3795-VІ від 22.01.2011 року.

Встановлено, що на виконання вимог вказаного закону 7 березня 2007 року банк повідомив споживача про основні кредитні умови, на яких ОСОБА_1 може отримати споживчий кредит на придбання транспортних засобів, в тому числі про тип відсоткової ставки, яка в іноземній валюті становила 9,5% (п. 4 Повідомлення) та орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та повернення) (п. 6 Повідомлення). Підписавши вказане повідомлення ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на умови, визначені у кредитному договорі та вказаному повідомленні. (Т-1а.с.207-210).

Посилання ОСОБА_1 на порушення банком п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ N 168 від 10 травня 2007 року, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808, щодо інформування споживача до укладення кредитного договору про умови та сукупну вартість кредиту, суд вірно не взяв до уваги, оскільки вказані Правила були затверджені НБУ після укладення оспорюваного кредитного договору.

Висновком судово-економічної експертизи № 1276 від 09 липня 2015 року (Т. 2 а.с.12-30) встановлено, що реальна процента ставка (ефективна ставка відсотка) у процентах річних у кредитному договорі № 285 від 7 березня 2007 року не визначена. Реальна процента ставка фактично складає 20,22 % та є вищою на 10,7 % від процентної ставки, передбаченої п. 2.2 кредитного договору № 285 від 07 березня 2007 року в розмірі 9,50%, встановлена, в межах наданих документів, сукупна вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту фактично складає: - 20,22 % у процентному значенні; - 30419,69 доларів США у грошовому виразі.

З розділу експертизи «Щодо розрахунку ефективної ставки відсотка та реальної процентної ставки» вбачається, що вказаний вище висновок експертизи обгрунтований Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року N168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та розясненнями Національного Банку України, викладеними в листі № 40-117/2093-6134 від 16 червня 2007 року «Про окремі питання практичного застосування Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» і Додатком до Правил, у якому надано зразок таблиці «Визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки».

Експертом не враховано, що вказана вище Постанова НБУ набирає чинності згідно ч. 4 вступної частини через 10 (десять) днів з дня реєстрації такої в Мінюсті 25 травня 2007 року, тобто 3 червня 2007 року.

Крім того, підпункт «д» пункту 2 частини 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», чинний на час укладення спірного кредитного договору, не передбачав обовязку кредитодавця повідомляти споживача перед укладенням договору про надання споживчого кредиту про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо).

Суд правильно дійшов висновку щодо відсутності порушень закону з боку ПАТ «Промінвестбанк» при укладанні вказаного кредитного договору.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», який є правонаступником Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку (закрите акціонерне товариство), і ТОВ «ФК «Кредитні Ініціативи» укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого банк відступив новому кредитору свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, зазначеними в реєстрі позичальників та в переліку кредитних договорів, право на вимогу якої належить банку, в тому числі й за кредитним договором № 285 від 7 березня 2007 року, який укладено з ОСОБА_1.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання частково недійсним договору відступлення прав вимоги, суд першої інстанції виходив з його безпідставності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 227 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Проте позивачем за зустрічним позовом не надано доказів на підтвердження наявності в діях чи рішеннях відповідачів при укладенні оспорюваного правочину порушень прав позивача.

Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного договору та не надав суду доказів про те, які саме його цивільні права або інтереси порушені укладенням договору про відступлення прав вимоги за кредитним договором, адже законодавець не пов'язує заміну кредитора у зобов'язанні зі згодою боржника.

Стосовно заявлених ОСОБА_1 обставин, посилаючись на які він просив визнати вказаний договір відступлення прав вимоги частково недійсним - укладання договору юридичною особою, ТзОВ «Кредитні ініціативи» без відповідного дозволу (ліцензії), ця підстава по своїй суті не може бути правовою підставою для визнання оспорюваного договору недійсним, будь-яких обставин при укладенні оспорюваного договору, які відповідно до положень ст. 203, 227 ЦК України є підставами недійсності правочину, судом не встановлено.

У звязку із викладеним, колегія суддів вважає правомірниим висновок суду, що зустрічні позовні вимоги щодо визнання частково недійсним договору про відступлення прав вимоги від 12 грудня 2012 року, укладеного між ПАТ «АК Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи», задоволенню не підлягають.

У відповідності до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на обставини, встановлені у справі в їх обєктивній сукупності, та з врахуванням вищезазначених норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскарженого рішення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не зявився в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

В ухвалі про залишення позовної заяви без розгляду суд зазначив, що позивач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи 13 серпня 2015 року та 15 вересня 2015 року (Т-2 а.с. 51, 56), повторно не зявився в судове засідання, а заяву представника ТзОВ «Кредитні ініціативи» ОСОБА_3 про розгляд справи без участі позивача в заочному порядку (Т-2 а.с. 60) суд не взяв до уваги через не надання документу, що посвідчує його повноваження на представництво в суді інтересів товариства.

Заяви представників товариства ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про розгляд справи в усіх судових засіданнях без участі представника ТзОВ «Кредитні ініціативи» (Т-1 а.с. 40, 52, 69-70, 183) суд не взяв до уваги, оскільки на день постановлення оскарженої ухвали припинились їхні повноваження на представництво в суді інтересів товариства.

Проте з таким висновком суду не можна погодитись, виходячи з наступного.

Встановлено, що в судові засідання, призначені на 13 серпня 2015 року та 15 вересня 2015 року (Т-2 а.с. 51, 56), представник ТзОВ «Кредитні ініціативи» не зявися, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи

З матеріалів справи вбачається, що 13 серпня 2013 року представник ТзОВ «Кредитні ініціативи» ОСОБА_4 з матеріалами позовної заяви подав до суду клопотання про розгляд справи ТзОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним догоровом № 285 від 7 березня 2007 року у всіх судових засіданнях без присутності представника позивача. Повноваження ОСОБА_4 на представництво інтересів товариства в судах загальної юрисдикції підтверджені довіреністю від 1 серпня 2013 року, термін дії якої закінчився 1 серпня 2014 року. (Т-1 а.с. 39-40).

Заяви ОСОБА_5 про розгляд справи в усіх судових засіданнях без участі представника ТзОВ «Кредитні ініціативи» подані до Іршавського районного суду 7 жовтня 2013 року та 25 листопада 2014 року, повноваження якого на представництво інтересів товариства в суді підтверджено довіреністю від 27 серпня 2013 року з терміном дії до 27 серпня 2014 року та довіреністю від 7 серпня 2014 року з терміном дії до 7 серпня 2015 року включно (Т-1 а.с. 52, 54, 69-70, 183, 184).

За змістом ч. 1 ст. 247 та п. 1 ч. 1 ст. 248 ЦК України у довіреності встановлюється строк, із закінченням якого припиняється дія довіреності.

Таким чином, судом першої інстанції було зроблено хибний висновок про наявність передбачених законом підстав для залишення позовної заяви ТзОВ «Кредитні ініціативи» без розгляду, оскільки заяви про розгляд справи без участі позивача подано до суду повноважними представниками товариства у строки, встановлені довіреностями та в межах розгляду справи.

З огляду на викладене та на підставі ст. 311 ЦПК України ухвала суду підлягає скасуванню як незаконна, а справа за первісним позовом направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 311, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити.

Ухвалу Іршавського районного суду від 15 вересня 2015 року скасувати, справу за первісним позовом направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Іршавського районного суду від 12 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: