_________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/9568/16-ц
Провадження № 2/520/4367/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2016

Київський районний суд м.Одеси у складі головуючого судді Бескровного Я.В., при секретарі Маценко В.В., розглянувши цивільну справу за позовом Хаслам Світални Юріївни до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договору дійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Хаслам звернулася до суду з даним позовом у якому посилається на те, що 24.06.1997р. між нею та відповідачами укладено договір купівлі-продажу квартири на Одеській спеціалізованій біржі нерухомості. Оскільки відповідачі ухиляються від нотаріального посвідчення договору, посилаючись на ст.47 ЦК УРСР, просила суд визнати такий договір дійсним.

Представник позивача ОСОБА_3 позов підтримала просила його задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, надали суду письмову заяву про розгляд справи у їх відсутність, у якій зазначили, що нотаріальне посвідчення спірного договору на час його укладання не передбачалося, позивач не звертався до них з вимогою щодо нотаріального посвідчення спірного договору, а тому вважають, що права позивача не порушені.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2003р. до правовідносин, які виникли до 01.01.2004р. застосовуються норми ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Купівля-продаж житла є договірним зобов'язанням і регулюється правилами цивільного законодавства.

Згідно ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що 24.06.1997р. між відповідачами та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №97.06-479, а саме квартири АДРЕСА_1, який був оформлений «Одеською спеціалізованою біржею нерухомості», та зареєстрований в журналі реєстрації біржових правочинів із нерухомістю, під реєстраційним № 97.06-479.

Після укладення зазначеного договору, 26.06.1997р. він був зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН».

Відповідно до змісту спірного договору купівлі-продажу від 24.06.1997р., вказана вище квартира належала відповідачам.

26 серпня 2005р. позивач зареєструвала шлюб, після чого змінила прізвище «ОСОБА_1» на «ОСОБА_1».

Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Згідно ч.1 ст.47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди с наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідно до ст.48 ЦК недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.4 постанови від 28 квітня 1978року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна.

Згідно ч.2 ст.47 ЦК УРСР якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Отже, закон надавав суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є недійсним за нормами ЦК УРСР та нікчемним за вимогами ЦК України.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

В матеріалах справи відсутні, тобто сторони не надали, документи, які б підтверджували факт належності відповідачам на праві власності квартири АДРЕСА_1 до укладання спірного договору.

Виходячи з аналізу положень ч.2 ст. 47, 227,ч.1 ст.55 закону України «Про нотаріат», норма ст.224 ЦК містить виключення, а саме - не може бути укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, яке не є об'єктом права власності продавця на момент укладення договору, оскільки такий договір не міг бути посвідчений нотаріально в момент цього укладення через відсутність у продавця документа про належність йому квартири на праві власності, хоча цей договір підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Таким чином, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК УРСР може визнати дійсним такий договір, який на момент його укладення міг бути укладений сторонами з дотриманням вимог закону, в тому числі й щодо цього нотаріального посвідчення, однак одна зі сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення.

Отже виходячи з змісту вимог ст.227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу нерухомо-

го майна №97.06-479 від 24.06.1997р. є нікчемним і не може прийматися судом як правовстановлюючий документ на вказану вище квартиру.

Відповідно до п.61,62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства Юстиції України від 03.03.2004р. № 20/5, яка діяла на час звернення позивачки до суду, при нотаріальному посвідченні договорів про відчуження житлового будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності на вказане майно, та, у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів, наприклад: свідоцтво про право власності на об'єкти нерухомого майна, рішення суду, договір дарування, договір купівлі-продажу, тощо.

Отже, посилання відповідачів у клопотанні, отриманим судом 10.10.2016р., на не звернення до них позивача про нотаріальне посвідчення спірного договору, підкреслюють те, що відповідачі не ухилялися від нотаріального його посвідчення, а отже суд приходить до висновку, що позивач не надала суду доказів того, що сторони дійсно зверталися до нотаріуса з проханням посвідчити спірний договір, що нотаріусом був призначений час для вчинення нотаріальних дій, а належним чином повідомлений відповідач не з'явився до нотаріуса, що стало причиною недодержання нотаріальної формі вказаного вище договору купівлі-продажу.

На підтвердження вимог у позові йде посилання на те, що статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» встановлена відсутність необхідності нотаріального посвідчення вчинених на біржі договорів.

Втім, суд зазначає, що відповідно до ст. 3 ЦК УРСР та ст.2 Основ цивільного законодавства Союзу РСР і республік, положення Цивільного кодексу УРСР мають пріоритет перед Законом України «Про товарну біржу», у тому числі враховуючи вимоги ч.2 ст.74 Основ цивільного законодавства Союзу РСР і республік щодо застосування до продажу на біржах загальних правил про купівлю-продаж.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, оскільки, відповідно до ст.1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільним справ саме з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Проаналізувавши викладене, суд вважає, що між сторонами відсутній спір, оскільки доказів того, що позивач зверталася до відповідачів з вимогою щодо нотаріального посвідчення спірного договору і після цього відповідачі ухилялися від вчинення таких нотаріальних дій, суду не надано, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.10,11,60,215,218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції, шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя Бескровний Я. В.