Ухвала

іменем україни

03 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Мукачівської міської ради Закарпатської області, ОСОБА_4 про визнання протиправним і скасування рішення міської ради, усунення перешкод у володінні та користуванні земельними ділянками шляхом демонтажу самовільно встановленої огорожі, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 11 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що п. 4 рішення 71 сесії 5-го скликання Мукачівської міської ради Закарпатської області «Про передачу, надання, вилучення земельних ділянок громадянам м. Мукачева» від 29 січня 2015 року № 1354 вирішено розділити спірні земельні ділянки по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 порівну між землекористувачами: позивачем та ОСОБА_4, з врахуванням відступів, визначених у генплані 1989 року. Дане рішення є протиправним, оскільки земельна ділянка ОСОБА_4 частково накладається на земельну ділянку ОСОБА_3, яка перебуває у приватній власності останньої, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю. Також оскаржуване рішення суперечить рішенню Мукачівської міської ради Закарпатської області від 30 квітня 2014 року № 1116 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність», яким позивачу надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 орієнтованою площею 0,10 га. Відповідач самовільно захопив частину земельних ділянок, які належать ОСОБА_3 на праві власності та праві користування, де протиправно встановлює огорожу, чим створює останній перешкоди у користуванні цим майном. Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просила позов задовольнити.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 11 серпня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзіОСОБА_3, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що оскаржуваним рішенням не порушено прав та інтересів позивача. Разом з тим, рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 листопада 2014 року, яке набрало законної сили, визначено межі між сторонами по огорожі, яка була встановлена з 2001 року.

Проте з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що відповідно до витягу з рішення Мукачівської міської ради 71 сесії 6-го скликання від 29 січня 2015 року за № 1318 «Про передачу, надання, вилучення земельних ділянок громадянам м. Мукачева», п. 4 даного рішення вирішено розділити спірні земельні ділянки порівну між землекористувачами: ОСОБА_3 АДРЕСА_1 та ОСОБА_4 АДРЕСА_2 з врахуванням відступів визначених у генплані 1989 року. Підставою винесення даного рішення є висновок юридичного відділу виконавчого комітету Мукачівської міської ради (лист № 24/04-08 від 01 жовтня 2014 року) та відсутність документів, які давали б сторонам безперечне право на отримання у власність земельних ділянок, які перебувають у їхньому фактичному користуванні.

Як вбачається з матеріалів справи, будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_5 і знаходився на земельній ділянці площею 1816 кв.м. Після смерті ОСОБА_5 власниками 1/2 частини будинку стали ОСОБА_6 та ОСОБА_3 ( мати сторін спору) в рівних частках.

Порядок користування будинком та земельною ділянкою було встановлено рішенням народного суду м. Мукачева від 10 червня 1974 року, згідно якого права сторона ділянки шириною 15,9 кв.м закріплена за ОСОБА_6, а ліва сторона шириною 12 кв. м - за ОСОБА_3 (а.с. 62). За письмовою згодою останньої, з її земельної ділянки рішенням Мукачівського міськвиконкому № 142 від 14 вересня 1988 року було виділено 600 кв. м ОСОБА_4.( відповідачу) для будівництва житлового будинку (а.с. 84).

Після смерті ОСОБА_3, право власності на 1/2 частину будинку та земельної ділянки перейшло до позивача у справі - ОСОБА_3

Рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області від 22 квітня 1997 року дозволено позивачу провести будівництво індивідуального житлового будинку на земельній ділянці площею 1200 кв.м за вищевказаною адресою.

Актом відводу земельної ділянки Державно-адміністративного підприємства «Архітектура» Мукачівської міської ради Закарпатської області від 13 грудня 1998 року, відповідно до вказаного рішення ради, позивачу проведено відвід земельної ділянки загальною площею 1200 кв. м по АДРЕСА_1 з зазначенням габаритів земельної ділянки з визначеними лінійними розмірами (а.с. 6).

Таким чином, сторони у справі набули права на будівництво житлових будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,0131 га по АДРЕСА_1, що підтверджується державним актом на право власності на землю від 13 грудня 2000 року (а.с.10).

Рішенням Мукачівської міської ради Закарпатської області від 21 жовтня 2010 року № 1354 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_2 площею 0,0926 га.

Рішенням Мукачівської міської ради Закарпатської області від 30 квітня 2014 року № 1116 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 орієнтованою площею 0,10 га.

Відповідно до положень статей 4, 10, 60 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Разом з тим, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 вказувала у позовній заяві, що оспорюване рішення Мукачівської міської ради Закарпатської області від 29 січня 2015 року № 1318 «Про передачу, надання, вилучення земельних ділянок громадян м. Мукачева» суперечить раніше виданим рішенням цієї ж ради від 22 квітня 1997 року та від 30 квітня 2014 року.

Положеннями статей 116, 118 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності або права користування земельними ділянками на підставі рішень органів місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Проте, суди на вказане уваги не звернули, не встановили дійсного розміру земельної ділянки, яку виділено позивачам, чи відповідає половина цього розміру 1200 кв.м, які виділені позивачу попередніми рішеннями ради, які не скасовані. Отже, не дали оцінки оспорюваному рішенню на предмет його відповідності вимогам чинного законодавства.

Крім того, суди не дослідили рішення народного суду м. Мукачева від 10 червня 1974 року, в якому встановлено порядок користування спірною земельною ділянкою між ОСОБА_6 (за згодою якої та з її частини земельної ділянки відповідачу було виділено 600 кв. м для будівництва будинку) та ОСОБА_3 (правонаступником якої стала позивач). Не з'ясували розміру земельних ділянок під будинками сторін, які земельні ділянки необхідно виділити сторонам для обслуговування їх будинків.

Також суди не дослідили Генплану 1989 року, оскільки останній в матеріалах справи відсутній, а наявний в матеріалах справи Генеральний план (схема) земельної ділянки АДРЕСА_1 датований 25 липням 1954 року (а.с 63).

Крім того, позивач заявляла позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, зазначаючи, що відповідач самовільно захопив частину земельних ділянок, які знаходяться у її власності та користуванні та встановив на її частині земельної ділянки огорожу, чим створює їй перешкоди у користуванні власністю.

Разом з тим, дійшовши висновку, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 листопада 2014 року визначено межі земельних ділянок між сторонами по огорожі, яка була встановлена з 2001 року, суди не звернули уваги, що вказана огорожа була демонтована ОСОБА_3 у 2014 році (а. с. 67-71).

Крім того, посилання судів на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 листопада 2014 року, як на підставу звільнення від доказування, щодо встановлення межі між земельними ділянками сторін та відсутності предмету спору в цій частині, суди не звернули уваги, що предметом спору у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було стягнення шкоди, завданої останніми ОСОБА_4 та питання встановлення меж чи інших обставин, які є предметом даного спору судами не розглядались.

Передбачене статтями 10, 27, ч. 1 ст. 143 ЦПК України право сторін на подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості щодо обставин, які мають значення для вирішення справи, кореспондується з обов'язком суду сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Із матеріалів справи вбачається, що в суді першої інстанцій позивач заявляла клопотання про призначення експертизи (а. с. 25), у той же час на порушення приписів статей 10, 27, ч. 1 ст. 143 ЦПК України це клопотання судом залишено без задоволення (а. с. 81-82).

Разом з тим, суди не звернули уваги на те, що предметом позову, зокрема, є захист порушеного права - усунення перешкод у володінні та користуванні земельними ділянками, отже встановлення дійсних обставин справи можливе, зокрема, шляхом призначення експертизи.

Отже, місцевим судом неповно з'ясовані дійсні обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

На порушення вимог вищевказаної норми права, місцевим та апеляційним судами під час розгляду справи не було встановлено обставини справи у повному об'ємі, не досліджено доказів по справі.

Ураховуючи, що судами не дотримані вимоги процесуального закону, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалені судові рішення законними та обґрунтованими визнати не можна, а тому вони підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 11 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська