АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Стрижеуса А.М.

при секретарі: Бережняк Н.В.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової ЕсталіниАнатоліївни про визнання договору позики удаваним правочином, визнання укладеним між сторонами договору позики та застосування щодо нього відповідних наслідків, а також визнання договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя припиненими,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення відповідача з нерухомого майна, а саме з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

У грудні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватного нотаріуса КМНО КоноваловоїЕ.А. про визнання договору позики від 20.04.2012, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 удаваним правочином, визнання укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 договору позики, визнання договору іпотеки від 20.04.2012 та договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 20.04.2012, укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 припиненими.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15.09.2015 у задоволенні вимог за первісним та зустрічним позовами відмовлено.

Справа № 753/15343/14
№ апеляційного провадження:22-ц/796/2253/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Каліушко Ф.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Рішення в частині зустрічних позовних вимог сторонами не оскаржувалося, у зв'язку з чим набрало законної сили.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити первісний позов в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін. Посилається на необґрунтованість рішення, ухваленого з порушенням норм процесуального права при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду, обставинам справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що позивачем було зареєстроване право власності на спірну квартиру, а тому її права як власника охороняються законом. Зазначила, що судом не було досліджено чи має відповідач нерухоме майно, яке можна використовувати як інше постійне житло.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні передбачені законом підстави для виселення відповідача із спірної квартири без надання їй іншого постійного житла.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

З матеріалів справи вбачається, що 20.04.2012 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом КМНО КоноваловоюЕ.А. та за умовами п. 1 якого позивач передає, а відповідач приймає у позику 300 658 грн., що за курсом ПАТ КБ «Правекс-Банк» становить 37 400 дол. США (а. с. 6-7). Підпунктом 1.1 цього договору встановлено, що грошові кошти у визначеному розмірі ОСОБА_4 передала ОСОБА_5 під час його підписання. У відповідності до п.п. 2.1 п. 2 договору позики, остання зобов'язалася повернути грошові кошти позивачу у сумі, яка буде відповідати гривневому еквіваленту 37 400 доларів США за курсом їх продажу ПАТ КБ «Правекс-Банк» на дату здійснення платежу в строк до 20.10.2012. З метою забезпечення належного виконання грошових зобов'язань за вказаним договором позики, 20.04.2012 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом КМНО КоноваловоюЕ.А., за умовами п. 1.1 якого іпотекодавець передала іпотекодержателю в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 55-60). 20.04.2012 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами п. 1.1 якого відповідач зобов'язується передати, а позивач прийняти у власність за вартістю і на умовах, визначених цим Договором, належне ОСОБА_5 на праві приватної власності нерухоме майно, яке є предметом укладеного між ними договору іпотеки(а. с. 61-64). У зв'язку з невиконанням ОСОБА_5 умов договору позики, ОСОБА_4 скористалася наданими їй умовами договору про задоволення вимог іпотекодержателя та зареєструвала за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності НОМЕР_1 (а. с. 12-13). 26.06.2014 відповідачу було надіслано вимогу про добровільне звільнення спірної квартири, яку остання отримала 05.07.2014 (а. с. 15). Враховуючи те, що відповідач продовжує жити в спірній квартирі, позивач звернулась з відповідним позовом до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим законом.

Згідно з ст. 589 ЦК України, яка узгоджується з приписами ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель управі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Пунктом 6.2 договору про задоволення вимог іпотекодержателя передбачено, що права і зобов'язання за цим договором виникають з моменту виникнення у іпотекодержателя (ОСОБА_4.) права на звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання, тобто на 31 день після документально підтвердженого надіслання на адресу іпотекодавця та позичальника письмової вимоги про усунення порушення основного зобов'язання та попередження про звернення стягнення предмет іпотеки у відповідності до ст. 35 Закону «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_4 відповідно до умов вищевказаного договору зареєструвала за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 (предмет іпотеки) відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності НОМЕР_1 (а. с. 12-13) та 26.06.2014 ОСОБА_5 було надіслано вимогу про добровільне звільнення спірної квартири, яку остання отримала 05.07.2014 (а. с. 15).

Згідно з ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Аналіз зазначеної норми права дає можливість дійти до висновку про те, що особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Матеріали справи свідчать, що спірна квартира була придбана у власність ОСОБА_5 на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 15.04.2003 та свідоцтва про право власності 22.04.2003, а не за рахунок коштів отриманих в позику відповідачем від 20.04.2012, а тому при зверненні з вищевказаним позовом позивач повинен був зазначити в позові адресу житла, в яке необхідно виселити відповідача, але цього, в порушення вимог чинного законодавства не зробив.

За наведених обставин висновки суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову, колегія суддів вважає правильними.

При цьому, приймаючи таке рішення, суд апеляційної інстанції враховує, що при апеляційному розгляді справи позивач надав докази на підтвердження того, що відповідачу на праві власності належить будинок АДРЕСА_2 (а. с. 195), разом з тим вказаний доказ не був предметом розгляду в суді першої інстанції, в зв'язку з чим не є підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було досліджено чи має відповідач нерухоме майно, яке можна використовувати як інше постійне житло не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що позивач звертався до суду першої інстанції з проханням виселити відповідача до конкретного житла, тому у суду першої інстанції не було правових підстав для дослідження зазначених обставин.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 313, 314, 315, 325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

А.М.Стрижеус