Справа № 202/9344/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 лютого 2016 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Шишляннікова О.В., представника позивача ОСОБА_1, представника відповідачів ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що під час шлюбу з ОСОБА_3 за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1. 24 березня 2009 року ОСОБА_3 без її згоди продав належну їм квартиру ОСОБА_5, після чого 6 жовтня 2009 року ОСОБА_6 продав зазначену квартиру ОСОБА_4 Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2015 року договір купівлі-продажу, укладений 24 березня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 був визнаний недійсним та визнано за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. У зв'язку з тим, що ОСОБА_5 не мав права відчужувати спірну квартиру ОСОБА_4, який наразі чинить їй перешкоди у володінні цією квартирою, позивач, посилаючись на положення статей 387, 388 ЦК України, просить визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений 6 жовтня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав.

Представник відповідачів ОСОБА_2 позов не визнав, зазначивши, що у разі визнання договору недійсним визнання недійсними наступних договорів не вимагається.

Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав:

Судом встановлено, що 24 березня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 був укладений договір-купівлі продажу, відповідно до якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_1

В свою чергу 6 жовтня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_5 продав вищевказану квартиру ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2015 року договір купівлі-продажу, укладений 24 березня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, був визнаний недійсним з тих підстав, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, а ОСОБА_8 при укладенні правочину своєї письмової згоди на її відчуження не надавала.

Цим же рішення суду за ОСОБА_8 визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1

Заявляючи позовні вимоги про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного 6 жовтня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, позивач посилається на те, що вона як власник 1/2 частини спірної квартири відповідно до вимог статті 387, 388 ЦК України має право на витребування такого майна з чужого незаконного володіння, в тому числі від добросовільного набувача.

Але погодитися з такими вимогами позивача суд не може, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону.

Згідно з нормами ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною, так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Положеннями статті 215 ЦК України встановлено загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до вимог статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі статтею 388 ЦК України добросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

З урахуванням наведеного, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року № 6-67цс15 та згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже належним способом захисту порушеного права позивача є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред'явлення віндикаційного позову.

Разом із тим, позивач хоча формально й посилається в своєму позові на положення статей 387, 388 ЦК України, але вимагає від відповідача повернення належної їй на праві власності частини квартири за наслідками визнання угоди недійсною.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги за своїм змістом не є віндикаційними, тобто такими, що спрямовані на відновлення порушеного права володіння індивідуально-визначеною річчю шляхом вилучення її в натурі.

Виходячи з вищевикладеного, позовні вимоги ОСОБА_8 задоволенню не підлягають. У зв'язку з відмовою в позові судові витрати відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 6 жовтня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.Ю. Марченко