У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2015 року, рішення апеляційного суду Запорізької області від 18 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» про стягнення заборгованості за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із указаним позовом, мотивуючи його тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 липня 2014 року позов ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор», (далі -

ПАТ «Запоріжтрансформатор») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, утриманих грошових коштів, відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Визнано незаконним наказ від 20 серпня 2013 року

№ 309 ПАТ «Запоріжтрансформатор» про звільнення з роботи

ОСОБА_2 за п.7 ст.40 КЗпП України та поновлено його на роботі електромонтером по ремонту та обслуговуванню електрообладнання ЦЕЮ ПАТ «Запоріжтрансформатор».

Стягнуто з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на користь

ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, з

21 серпня 2013 року за 11 місяців в загальній сумі 49 545 грн 43 коп, які повинні бути виплачені на підприємстві з відрахуванням податків та інших обов'язкових платежів, а також грошові кошти в сумі 280 грн

09 коп. безпідставно стягнуті з розрахунку при звільненні за книги та спецодяг. В решті вимог відмовлено за безпідставністю. Стягнуто з

ПАТ «Запоріжтрансформатор» на користь держави судовий збір в сумі 495 грн 45 коп.

Також вказує, що його поновлено на роботі тільки 06 серпня

2015 року. Стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу було лише до миті винесення рішення суду 23 липня

2014 року. За період з часу ухвалення рішення суду 23 липня 2014 року про поновлення його раніше займаній посаді 06 серпня 2015 року, він не мав змоги працевлаштувалися та заробляти кошти.

Зазначав, що оскільки в результаті незаконного звільнення йому не було нараховано середньомісячну заробітну плату в повній мірі, відповідач при поновленні його на раніше займаній посаді зобов'язаний виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, в тому числі і з 23 липня 2014 року по 06 серпня 2015 рік.

Посилаючись на зазначені обставини позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від

10 листопада 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на користь

ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 липня 2014 року на день поновлення на роботі за 12 місяців 14 днів в загальній сумі 56 078 грн 56 коп., які повинні бути виплачені підприємством з відрахуванням податків та інших обов'язкових платежів. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 18 лютого 2016 року змінено рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору з ПАТ «Запоріжтрансформатор» в дохід держави, зменшивши його суму з 1218 грн до 560 грн 79 коп.

У касаційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та змістом оскаржуваних судових рішень, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції з висновками якого погодився й апеляційний суд виходив з неправомірності невиконання відповідачем судового рішення про поновлення ОСОБА_2 на роботі.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті

34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада

1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.

Отже законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Частина 1 статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (частина 5 статті 235 КЗпП України).

За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Установивши у справі, яка переглядається, той факт, що після ухвалення Ленінським районним судом м. Запоріжжя від 23 липня

2014 року рішення про поновлення позивача на роботі, його поновлено на роботі тільки 06 серпня 2015 року, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про затримку з вини відповідача виконання судового рішення у розумінні статті 236 КЗпП України, яка зумовлює відповідальність, передбачену цією нормою.

Висновки судів попередніх інстанцій є обґрунтованими та ґрунтуються на законі, зокрема ст. 236 КЗпП України.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі

№ 6-435цс15.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав для висновку, що судами були допущені порушення норм процесуального права чи не правильно застосована норма матеріального права.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2015 року, рішення апеляційного суду Запорізької області від 18 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» про стягнення заборгованості за час вимушеного прогулу, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали повернути скаржнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович