Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 333/6307/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Фунжий О.А.
Номер провадження 22-ц/778/814/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Спас О.В.

Суддів Бабак А.М.

ОСОБА_2

При секретарі: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про стягнення грошової компенсації, припинення права власності на частку квартири, стягнення судових витрат,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, який в процесі розгляду справи неодноразово уточнювала, до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про стягнення грошової компенсації, припинення права власності на частку квартири, стягнення судових витрат.

В обґрунтування позову позивач зазначала, що вона є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 в Комунарському районі м. Запоріжжя. Решта квартири по 1/3 частині належить відповідачеві ОСОБА_4 та третій особі ОСОБА_5, які фактично користуються квартирою.

Позивач мешкає в іншому населеному пункті, що унеможливлює володіння та користування квартирою. Крім того, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перешкоджають їй у користуванні житловим приміщенням, не пускають її в квартиру. Спірна квартира є двохкімнатною, її поділ в натурі на три частки неможливий, визначити порядок користування квартирою також неможливо, оскільки сторони не є членами однієї сім'ї та неможливо кожному виділити відповідну кімнату. Оскільки, вона іншого житла, окрім частки у вказаній квартирі, не має, тому має намір придбати житло за рахунок відчуження своєї частки.

Посилаючись на зазначені обставини, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості своєї частки в квартирі у сумі 158379,24 грн.; припинити право власності на 1/3 частину квартири, яка їй належить після одержання грошової компенсації від ОСОБА_4; передати ОСОБА_4 1/3 частину квартири після одержання грошової компенсації від відповідача; визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину квартири після одержання грошової компенсації від нього; стягнути з відповідача ОСОБА_4 витрати на сплату судового збору у сумі 1331,83 грн., витрати на оцінку квартири у сумі 500 грн., витрати на проведення судової експертизи у сум00і 2500 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки суд першої інстанції не врахував правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України № 6-4ц14 від 19.02.2014 року, де зазначено, що обмежуючи право позивача на грошову компенсацію вартості частки квартири, якою фактично володіють та користуються лише відповідачі, і виходячи при цьому з інтересів останніх (їх скрутного матеріального становища), суд не перевірив можливості сплати відповідачами такої компенсації і не врахував, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Крім того, при вирішенні справи, судом порушені вимоги ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, а також приписи ст.ст. 183, 319, 358, 364 ЦК України. Судом також не враховано загальні засади цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. Відмовивши в задоволенні позову, суд фактично позбавив позивача можливості реалізувати свої права співвласника у відношенні спірної квартири. Крім того, посилання суду першої інстанції на те, що відповідач ОСОБА_4 не має коштів на сплату грошової компенсації, у разі її підтвердження доказами, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки відповідач ОСОБА_4 забезпечений іншим житлом двокімнатною квартирою за адресою: АДРЕСА_2, де зареєстрований та проживає відповідач.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_3, що підтверджено копією свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 9 серпня 2012 р. державним нотаріусом Семенівської районної державної нотаріальної контори Чернігівської області (а.с.7).

Співвласниками решти квартири по 1/3 частині є відповідач ОСОБА_4 та третя особа ОСОБА_5 (а.с. 8).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що до співвласника ОСОБА_5, яка фактично користується квартирою, позивачем позов не предявлений, а відповідач ОСОБА_4 не має змоги сплатити ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості її частки.

Судова колегія вважає, що висновок суду є вірним. Розглядаючи спір, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 212-214 ЦПК України, повно, всебічно та обєктивно зясував обставини справи на які посилалися сторони, дав належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між учасниками процесу, та закон, що їх регулює.

У разі, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Як встановив суд першої інстанції, співвласниками квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних, по 1/3 частках (а.с.7,8).

В постанові Верховного Суду України № 6-2925цс-15 від 13.01.2016 року викладена правова позиція, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

У вказаній постанові Верховний Суд України дійшов висновку про те, що, виходячи з аналізу статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358, 364 ЦК України, глави 26 ЦК України, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

При вирішенні спору у даній справі, суд першої інстанції встановив, що виділ у натурі частки квартири, що належить позивачеві неможливий. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення грошової компенсації з відповідача ОСОБА_4 та припинення права власності на частку квартири ОСОБА_3 суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в разі коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання компенсації вартості належної йому частки від інших співвласників, тому до участі у справі в якості відповідачів мають бути залучені всі співвласники та позивач наділений правом вимоги такої компенсації від всіх співвласників. Законодавець не визначив право позивача на предявлення позову до співвласника за вибором позивача.

Крім того, при розгляді позовів стягнення компенсації, суд має встановити чи спроможні інші співвласники виплатити позивачеві компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Суд першої інстанції на підставі доказів, які надані позивачем дійшов висновку про неможливість відповідача співвласника ОСОБА_4 сплатити ОСОБА_3 компенсацію вартості її частки, яка відповідно висновку будівельно-технічної експертизи від 11.11.2015 року становить 158379,24 грн. (475137,74 грн./3).

Крім того, у разі задоволення позову та стягнення компенсації частки вартості квартири лише з одного співвласника ОСОБА_4, порушуються права як цього співвласника так і іншого співвласника - ОСОБА_5, оскільки, право власності на частку буде визнано лише за одним із співвласників, в той час як ОСОБА_5 також має право на право власності у відчуженій ОСОБА_3 частці квартири у разі припинення права власності за ОСОБА_3

Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-4ц14 від 19.02.2014 року, де зазначено, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Тому, довід апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дотримався вказаної правової позиції є неспроможний.

Інші доводи апеляційної скарги не містять правового підґрунтя.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Докази та обставини, на які посилається апелянт були предметом дослідження судом першої інстанцій, при їх дослідженні та встановленні, судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновком суду першої інстанції з їх оцінкою та не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: