У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 12 жовтня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Писаної Т.О., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до приватного підприємства «Свяс», третя особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, про стягнення боргу за договором позики за касаційними скаргами приватного підприємства «Свяс» та ОСОБА_7 на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 30 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 02 лютого 2016 року, в с т а н о в и л а: У січні 2015 року позивач звернулася до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що 26 березня 2009 року між нею та приватним підприємством «Свяс» (далі - ПП «Свяс») укладений договір позики, відповідно до умов якого вона передала у власність підприємства грошові кошти в розмірі 264 350 гривень, які відповідач зобов'язався повернути не пізніше 26 травня 2009 року. Оскільки кошти не були повернуті, рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 24 квітня 2015 року стягнуто з відповідача на її користь борг за договором позики з урахуванням штрафних санкцій, інфляційних нарахувань та трьох процентів річних у розмірі 374 178 гривень 75 копійок. Посилаючись на те, що вказаним рішенням стягнуто штрафні санкції за період з 27 травня 2009 року по 19 вересня 2012 року, вважає, що має право на отримання штрафних санкцій за період з 20 вересня 2012 року по 29 квітня 2015 року, у зв'язку з чим просила суд стягнути з відповідача на свою користь пеню за порушення грошового зобов'язання у розмірі 1 256 984 гривні 25 копійок, проценти за користування позикою - 70 854 гривні 88 копійок, три відсотки річних від простроченої суми за порушення грошового зобов'язання - 20 655 гривень 72 копійки, інфляційні нарахування в сумі 175 158 гривень 31 копійку та судові витрати. Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 30 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 02 лютого 2016 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ПП «Свяс» на користь ОСОБА_6 пеню за порушення грошового зобов'язання у розмірі 482 438 грн. 75 коп. Стягнуто з ПП «Свяс» на користь ОСОБА_6 проценти за користування позикою у розмірі 70 854 грн. 88 коп. Стягнуто з ПП «Свяс» на користь ОСОБА_6 три проценти річних від простроченої суми за порушення грошового зобов'язання у розмірі 20 655 грн. 72 коп. Стягнуто з ПП «Свяс» на користь ОСОБА_6 інфляційні нарахування у розмірі 175 158 грн. 31 коп. Вирішено питання про стягнення судового збору. В решті позовних вимог відмовлено. У касаційних скаргах ПП «Свяс» та ОСОБА_7 просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що між сторонами був укладений договір позики, за яким відповідач отримав гроші, які на час ухвалення рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24 квітня 2015 року позивачу не повернув, у зв'язку з чим дійшов висновку, що правовідносини між сторонами за договором позики від 26 березня 2009 року продовжують існувати, а тому стягнув з відповідача на користь позивача три проценти річних за період з 20 вересня 2012 року по 29 квітня 2015 року та інфляційні нарахування на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Проте з такими висновками судів у повній мірі погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Судами встановлено, що 26 березня 2009 року між ОСОБА_6 та ПП «Свяс» укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передала у власність підприємства грошові кошти в розмірі 264 350 гривень, які відповідач зобов'язався повернути не пізніше 26 травня 2009 року. У зв'язку з невиконанням зобов'язань за договором позики рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 24 квітня 2015 року стягнуто з ПП «Свяс» на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики від 26 березня 2009 року у розмірі 374 178 гривень 75 копійок. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст.625 ЦК Україниборжник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов'язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Згідно із ч. 3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (ч. ч. 1, 2 ст.551 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, п. 7.4 договору позики передбачено, що за несвоєчасне повернення суми позики позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі 0,5 % від простроченої до повернення суми позики за кожен день прострочки. У випадку несвоєчасного повернення суми позики позичальник, окрім пені, сплачує позикодавцю також штраф у розмірі 10 % від суми позики. За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (п. 1 ч. 1 ст.258 ЦК України). При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст. 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Крім того, ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, ч. 3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Встановивши, що розмір стягнутої судом пені не перевищує розміру збитків, завданих позивачу, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, при цьому не звернув уваги на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Берегівського районного суду від 15 червня 2009 року затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_6 та ПП «Свяс», за умовами якої в рахунок погашення заборгованості підприємства перед позивачем за договором позики від 26 березня 2009 року підприємство передало позивачу належні на праві власності нежитлові приміщення: під літерою «А» площею 455,6 кв.м, під літерою «Л» площею 343,8 кв. м, під літерою «Р» площею 17,5 кв.м та земельні ділянки площею 0,50 га і 0,25 га за адресою: АДРЕСА_1. 15 та 17 липня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 укладено договори купівлі-продажу вказаних приміщень та земельних ділянок, за яким позивач отримала грошові кошти в рахунок погашення позики (201 400 гривень за продаж нежитлових приміщень без врахування вартості земельних ділянок). Рішенням апеляційного суду від 28 серпня 2009 року ухвалу Берегівського районного суду від 15 червня 2009 року, якою затверджено мирову угоду, скасовано, справу направлено для розгляду по суті до суду першої інстанції. Оскільки ухвала про затвердження мирової угоди, на виконання умов якої вказане нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_6 та в подальшому нею відчужено ОСОБА_9, скасована, рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 24 квітня 2015 року витребувано від ОСОБА_9 на користь ПП «Свяс» нежитлові приміщення та земельну ділянку та скасовано реєстрацію права власності за ОСОБА_9 Дійшовши висновку про наявність між сторонами невиконаних зобов'язань за договором позики, суд першої інстанції не перевірив доводів представника третіх осіб щодо повернення позивачем майна або коштів підприємству після скасування ухвали про затвердження мирової угоди, оскільки починаючи з 15 червня 2009 року позивач користувалася майном підприємства, отриманого в рахунок погашення заборгованості за договором позики, а з липня 2009 року - коштами від його продажу, якими продовжує користуватися. За змістом ч. 2 ст. 613 ЦК України, якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора, у зв'язку з чим судом не з'ясовано, чи є порушеним право позивача, чи підлягає воно захисту з підстав, передбачених ст. 16 ЦК України та чи не допускаються нею дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Без з'ясування вказаних обставин висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав вважати, що ПП «Свяс» є таким, що прострочило виконання за договором позики, і як наслідок стягнення з останнього на користь позивача трьох процентів річних за період з 20 вересня 2012 року по 29 квітня 2015 року та інфляційних нарахувань є передчасним. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін. За таких обставин заочне рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційні скарги приватного підприємства «Свяс» та ОСОБА_7 задовольнити частково. Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 30 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 02 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Т.О. Писана О.В. Попович О.В. Попович О