Справа № 203/2778/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Маймур Ф.Ф.,

при секретарі Авраменко А.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

14 травня 2015 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ПАТ КБ «ПриватБанк» через свого представника із вищевказаним первісним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що між банком та відповідачем ОСОБА_3 24 лютого 2006 року було укладено кредитний договір №DNG0AK00125670, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 67050 гривень, зобовязавшись його повернути до 25 лютого 2013 року, сплативши відсотки за користування кредитом, а також інші обовязкові платежі. Виконання зобовязань позичальника за кредитним договором забезпечено договором поруки №DNG0AK00125670 від 24 лютого 2006 року, укладеним між банком та відповідачем ОСОБА_4 Посилаючись на те, що позичальник не виконав своїх договірних зобовязань, кредитні кошти банку не повернув у визначений кредитним договором строк і порядок, а також не виконав своїх зобовязань і поручитель, не зважаючи на письмове звернення банку 24 березня 2015 року до обох відповідачів із вимогами про погашення кредитної заборгованості, первісний позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором станом на 23 березня 2015 року в розмірі 404611,99 гривень, а також покласти на відповідачів судові витрати по справі.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі.

Представник відповідачів проти задоволенні позову заперечував з підстав його необґрунтованості.

Від відповідача ОСОБА_4 до суду надійшли письмові заперечення проти позову, в яких даний відповідач просила суд відмовити у задоволенні позову банку відносно неї як поручителя з підстав припинення поруки у відповідності до положень ст.559 ч.4 ЦПК України. (а.с.99-100)

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому просив суд стягнути із зустрічного відповідача на свою користь грошові кошти в розмірі 9242,44 гривень. Свої позовні вимоги зустрічний позивач мотивував тим, що в забезпечення виконання ним зобовязань за кредитним договором №DNG0AK00125670 від 24 лютого 2006 року між ним та банком було укладено договір застави автотранспорту №DNG0AK00125670 від 24 лютого 2006 року, предметом застави за яким виступив автомобіль Skoda Fabia 2005 р.в., кузов/шасі TMBMY46Y36B051875, вартістю, визначеною сторонами в розмірі 74500 гривень. 11 березня 2009 року вказаний автомобіль було вилучено банком примусово у зустрічного позивача в заклад, а 01 червня 2010 року набрало законної сили заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2010 року, яким задоволено позовні вимоги банку про звернення стягнення на вищевказане заставне майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNG0AK00125670 від 24 лютого 2006 року в розмірі 65257,56 гривень. На підставі викладеного позивач за зустрічним позовом просив стягнути різницю між розміром боргу за заочним рішенням суду від 18 червня 2010 року та вартістю заставного майна, визначеною сторонами при укладенні договору застави автотранспорту №DNG0AK00125670 від 24 лютого 2006 року. (а.с.64-66)

Відповідач за зустрічним позовом проти задоволення зустрічного позову заперечував, надав суду письмові заперечення, пославшись на те, що позивачем за первісним позовом невірно вказана вартість заставного майна, яка насправді становить 60500 гривень, а реалізоване це заставне майно було 01 липня 2014 року в за 59500 гривень. (а.с.102-104)

Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що 24 лютого 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», як кредитодавцем, правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3, як позичальником, було укладено кредитний договір №DNG0AK00125670, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 67050 гривень, зобовязавшись його повернути в строк до 25 лютого 2013 року щомісячними платежами, сплативши 1,23% річних за користування кредитом, а також інші обовязкові платежі. (а.с.22-27, 30-36)

Виконання позичальником його договірних кредитних зобовязань забезпечено договором поруки №DNG0AK00125670 від 24 лютого 2006 року, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4, згідно якого остання, як поручитель, зобовязалась перед кредитодавцем відповідати солідарно та в повному обсязі із позичальником ОСОБА_3 за невиконання останнім взятих на себе договірних зобовязань за кредитним договором №DNG0AK00125670 від 24 лютого 2006 року. (а.с.20-21, 28-36)

Крім того, виконання позичальником своїх договірних зобовязань із повернення кредиту за вищевказаним кредитним договором було забезпечено в повному обсязі і договором застави рухомого майна №DNG0AK00125670 від 24 лютого 2006 року, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк», як заставодержателем, правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3, як заставодавцем. Предметом вказаного договору застави став автомобіль Skoda Fabia 2005 р.в., кузов/шасі TMBMY46Y36B051875, вартість якого сторони договору на момент його укладення визначили в розмірі 74500 гривень. При цьому, положеннями даного договору застави визначено, що звернення стягнення на предмет застави може здійснюватися заставодержателем як на підставі рішення суду, так і в позасудовому порядку, зокрема, на підставі виконавчого напису нотаріуса. Договором передбачено і прийняття предмету застави банком в заклад. (а.с.75-76, 30-36)

Судом також встановлено, що 11 березня 2009 року співробітниками ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», з подвіря буд. №64/66 по вул. Комсомольська в м. Дніпропетровську за допомогою евакуатора було вилучено автомобіль Skoda Fabia 2005 р.в., кузов/шасі TMBMY46Y36B051875, як предмет застави в заклад, та доставлено до стоянки вказаного банку. (а.с.67-71)

18 травня 2010 року за наслідками розгляду Кіровським районним судом м. Дніпропетровська по суті цивільної справи №2-183/10 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення, було ухвалено заочне рішення, яке набрало законної сили 01 червня 2010 року. Даним рішенням судом позовні вимоги було задоволено в повному обсязі та вирішено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNG0AK00125670 від 24 лютого 2006 року в розмірі 65257,56 гривень звернути стягнення на предмет застави автомобіль Skoda Fabia 2005 р.в., кузов/шасі TMBMY46Y36B051875, який на той час належав на праві власності ОСОБА_3, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Виконавчий листа на вказане заочне рішення суду позивачем було отримано 25 червня 2010 року. (а.с.72-73, 156-170)

05 грудня 2012 року за заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснено експерту оцінку заставного транспортного засобу Skoda Fabia 2005 р.в., кузов/шасі TMBMY46Y36B051875, вартість якого на дату оцінки (05 грудня 2012 року) визначено в розмірі 60500 гривень. (а.с.108-111)

01 липня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснило продаж автомобіля Skoda Fabia 2005 р.в., кузов/шасі TMBMY46Y36B051875 за 59500 гривень, які були спрямовані на банківські рахунки як погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором №DNG0AK00125670 від 24 лютого 2006 року, та продовжило нарахування заборгованості позичальнику. (а.с.6-11, 112-117, 152-153, 191-192)

В квітня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило на адреси позичальника ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_4 письмові повідомлення, датовані 24 березня 2015 року, із вимогами погасити заборгованість за кредитним договором №DNG0AK00125670 від 24 лютого 2006 року. Розмір кредитної заборгованості, заявленої до стягнення за первісним позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» визначає станом на 23 березня 2015 року в розмірі 404611,99 гривень, з яких 63758,97 гривень заборгованість за кредитом, 41103,13 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом, 11063,58 гривень заборгованість по комісії за користування кредитом, 288686,31 гривень пеня. (а.с.6-19)

Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вказаного вище договору, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про заставу», Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договір, який є обовязковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, договір поруки, застави (ст.ст.553, 574, 1054 ЦК України).

Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, різновидом якої є пеня (ст.549 ЦК України).

За змістом ст.ст.546, 547 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватись порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобовязання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна або кілька осіб.

Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Нормою ст.559 ч.4 ЦК України визначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

За змістом ст.ст.546, 547, 572 ЦК України, ст.ст.1, 13 Закону України «Про заставу» виконання зобовязання може забезпечуватись заставою. Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі.

Нормою ст.589 ЦК України, ст.19 Закону України «Про заставу» визначено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Положеннями ст.590 ЦК України, ст.20 Закону України «Про заставу», ст.24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Вирішуючи позовні вимоги за первісним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, суд приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення даного позову. Правова позиція суду, покладена в основу вказаного висновку, ґрунтується на тому, що підставою для стягнення заборгованості є доведення перед судом позивачем фактів наявності та розміру кредитної заборгованості, чого в ході розгляду справи первісним позивачем здійснено не було, навпаки, судом зясована низка обставин, які ставлять під сумнів достовірність заявленого позивачем як розміру, так і наявності кредитної заборгованості позичальника ОСОБА_3 Так, в судовому засіданні судом зясовано наявність такого, що набрало законної сили 01 червня 2010 року, заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2010 року у справі №2-183/10 про звернення стягнення на предмет застави Skoda Fabia 2005 р.в., кузов/шасі TMBMY46Y36B051875 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором №DNG0AK00125670 від 24 лютого 2006 року в розмірі 65257,56 гривень. Це рішення ПАТ КБ «ПриватБанк», отримавши його 25 червня 2010 року, реалізував лише 01 липня 2014 року, вчинивши перші дії щодо цього тільки на початку грудня 2012 року (здійснення оцінки предмета застави а.с.108-111), тобто фактично без будь-яких поважних причин затягнув на декілька років погашення наявної на час ухвалення вказаного заочного рішення суду кредитної заборгованості ОСОБА_3 за рахунок вилученого в нього ще 11 березня 2009 року заставного майна, продовжуючи при цьому весь час своїх зволікань нараховувати борг позичальнику. За таких обставин, враховуючи, що початкова вартість предмета застави за договором застави рухомого майна №DNG0AK00125670 від 24 лютого 2006 року була вищою за розмір кредитної заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором №DNG0AK00125670 від 24 лютого 2006 року, визначеною у згаданому заочному рішенні суду по цивільній справі №2-183/10, а в матеріалах цивільної справи, що слухається, відсутні дані щодо актуальної вартості предмета застави на той же час, в суду відсутні будь-які підстави вважати обґрунтованим і доведеним як заявлений первісним позивачем розмір кредитної заборгованості позичальника, так і сам факт наявності такої заборгованості у позичальника. При цьому, не приймає суд до уваги як належні докази наявні у справі документи щодо оціночної вартості предмет застави та вартості продажу предмета застави, оскільки такі документи датовані та визначають оціночну вартість та вартість продажу груднем 2012 року та липнем 2014 року, а отже не дозволяють суду підтвердити обґрунтованість нарахувань кредитної заборгованості за період зволікання первісного позивача з реалізацією наданого заочним рішенням суду права на продаж предмета застави та погашення за його рахунок кредитної заборгованості, адже очевидним є те, що вартість автомобіля з плином часу лише зменшувалась. Не приймає суд до уваги в якості належного доказу по справі надану стороною первісного позивача копію акту приймання автомобіля позичальника від 23 квітня 2012 року, оскільки такий акт не підписано самим позичальником, а також, як зясовано судом в ході розгляду справи, фактичне вилучення автомобіля банком в заклад відбулось не в 2012 році, а в 2009 році.

З тих же підстав суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні і зустрічного позову, оскільки в основу заявленої за ним єдиної позовної вимоги про стягнення суми боргу покладений розрахунок у вигляді різниці між вартістю предмета застави за договором застави рухомого майна №DNG0AK00125670 від 24 лютого 2006 року станом на дату укладення такого договору та сумою боргу, визначеною заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2010 року у цивільній справі №2-183/10. Але такий підхід зустрічного позивача для встановлення факту погашення ним своєї кредитної заборгованості за рахунок заставного майна при зверненні на нього стягнення та встановлення наявності залишкових коштів за наслідками такого звернення стягнення є хибним, оскільки у своєму розрахунку зустрічний позивач відштовхується від початкової, актуальної на час укладення договору застави вартості заставного майна, а фактична ж реалізація заставного майна шляхом укладення договору купівлі-продажу відбувається заставодержателем від імені заставодавця за ціною, розмір якої узгодять сторони договору купівлі-продажу, і ця ціна зазвичай має відповідати актуальній оціночній вартості заставного майна на час його продажу. Однак, в матеріалах справи докази, які б дозволяли суду встановити належним чином таку ціну, відсутні, а приймати до уваги ціну фактичного продажу аж у 2014 році заставного майна суд вважає недоречним і несправедливим, оскільки такий продаж на підставі заочного рішення суду від 18 травня 2010 року відбувся зі значним і безпідставним зволіканням з боку банку, що призвело до очевидного знецінення за цей час заставного майна, нарахування за час зволікань позичальникові додаткового боргу.

Крім того, вирішуючи первісні позовні вимоги, суд не приймає до уваги твердження сторони відповідача ОСОБА_4 про припинення строку дії договору поруки №DNG0AK00125670 від 24 лютого 2006 року на підставі ст.559 ч.4 ЦК України, оскільки п.12 вказаного договору поруки фактично встановлений строк його дії пять років, який обчислюється з дня спливу строку виконання основного зобовязання (а.с.21). Згідно ж п.1.1 кредитного договору №DNG0AK00125670 від 24 лютого 2006 року основне зобовязання мало бути виконаним до 25 лютого 2013 року шляхом сплати щомісячних платежів. До суду ж із даним позовом в тому числі до ОСОБА_4 як поручителя ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся 14 травня 2015 року, а отже вимога до поручителя предявлена без порушення строку дії договору поруки. Такий висновок суду повністю узгоджується із правовими висновками Верховного Суду України, викладеними в постановах від 13 лютого 2013 року та 17 вересня 2014 року у справах №6-3цс13 та №6-53цс14 відповідно.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні первісного та зустрічного позовів в повному обсязі.

Приймаючи до уваги результат вирішення справи та враховуючи положення ст.88 ЦПК України, судові витрати по справі відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.11, 15, 16, 525, 526, 530, 546, 547, 553, 554, 559, 572, 589, 590, 610-612 629, 1054 ЦК України, ст.ст.1, 13, 19, 20 Закону України «Про заставу», ст.24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», ст.ст.10, 11, 57-61, 64, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Публічному акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимоги до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовити.

ОСОБА_3 у задоволенні його зустрічних позовних вимог до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя Ф.Ф. Маймур