Справа № 756/9219/15-ц С
Головуючий у суді першої інстанції: Богдан О.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі головуючого-судді: Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко Н.О.,Стрижеуса А.М.,

при секретарі: Юрченко А.С.,

за участю: позивача - ОСОБА_3

представника позивача - ОСОБА_4

відповідача - ОСОБА_5

представника відповідача - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 8 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа: Головне територіальне управління юстиції в м.Києві про визнання правочину недійсним та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності на житлове приміщення шляхом виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, мотивуючи вимоги тим, що уклала 22 липня 2013 року договір дарування квартири АДРЕСА_1 під впливом помилки щодо природи правочину та наслідків такого правочину, оскільки, передаючи безоплатно квартиру у дар, вона помилково вважала, що відповідач повинна довічно забезпечувати її доглядом.

У січні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності на житлове приміщення та виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, . без її дозволу та всупереч її волі бувший власник залишається проживать в квартирі, чим чинить їй перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою. Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_7 просила суд зобов'язати ОСОБА_3 не чинити їй перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_3 із спірної квартири.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року об'єднано в одне провадження справу №756/9219/15ц, №2/756/545/16 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа ГУЮ в м. Києві про визнання правочину недійсним та справу №756/956/16-ц, №2/756/2219/16 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності на житлове приміщення шляхом виселення під №756/9219/15ц, №2/756/545/16.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 8 червня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа: Головне територіальне управління юстиції в м. Києві про визнання правочину недійсним.

Задоволені позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності на житлове приміщення шляхом виселення.

Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_5 перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її вимоги про визнання правочинів недійсними та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності на житлове приміщення та виселення. В апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного її вирішення.

В судове засідання представник третьої особи не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, у зв'язку з чим колегія вважала за можливе розглянути справу у його відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити.

ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_6 проти доводів апеляційної скарги заперечували і просили рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що спірною є двокімнатна квартира АДРЕСА_1, яка була придбана ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу від 23 квітня 1999 року на українській біржа Десятинна.

22 липня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. За умовами договору ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_5 квартиру, яка складається з двох кімнат, загальною площею 48 кв.м., житловою 31, 2 кв.м.

В цей же день 22 липня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2, за умовами якого ОСОБА_3 прийняла в дар зазначену квартиру - однокімнатну квартиру загальною площею 21,40 коп. та житловою 12,50 кв.м.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, що під час укладення оспорюваного договору дарування мала місце помилка стосовно правової природи правочину та наявності обставин, які зумовлюють визнання договору дарування квартири недійсним. Обставини справи свідчать про те, що, укладаючи спірний договір, ОСОБА_3 усвідомлювала умови укладеного правочину і його правові наслідки. Задовольняючи вимоги ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні її власністю та виселення ОСОБА_3 з квартири, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 є власником квартири, її право власника порушується ОСОБА_3, яка безпідставно користується квартирою та не звільняє її.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на встановлених судом обставинах і відповідає вимогам матеріального закону, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно із ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом ( ч.1 ст.229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в п.19 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжких обставин, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч.3 ст.203 та ст.229 ЦК України ( правова позиція, висловлена 19 березня 2014 року Верховним Судом України у справі № 6-9цс13).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач ОСОБА_3 посилалася на те, що вона, укладаючи договір дарування, помилково вважала, що відповідачка повинна довічно забезпечувати її доглядом. На інші обставини в обґрунтування позовних вимог про визнання договору дарування недійсним як такого, що укладений внаслідок помилки, позивачка не посилалася.

Оскільки належних і допустимих доказів на підтвердження того, що при укладенні договору дарування квартири АДРЕСА_1 відповідачка ОСОБА_5 зобов'язувалася довічно забезпечувати дарувальника доглядом, що свідчило би про те, що укладений сторонами договір не є договором дарування, правовою метою якого є передача позивачкою свого майна у власність відповідача без отримання взаємної винагороди, суду у передбаченому ст..ст.10,60, 137 ЦПК України не надано, - суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність передбачених ст..229 ЦК України підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Саме по собі погіршення стану здоров'я ОСОБА_3 вже після укладення договору дарування, її похилий вік не дають підстав уважати, що позивач на час укладення договору помилялась щодо правової природи укладеного правочину та правових наслідків такого договору.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Отже, виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги в тій частині, що між сторонами фактично був укладений договір міни квартир, які за вартістю є нерівнозначними, внаслідок чого у позивача значно погіршився майновий стан, що такий договір був укладений ОСОБА_3 під впливом тяжкої обставини, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки на такі обставини позивач в обґрунтування своїх позовних вимог не посилалася і вони не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.

З огляду на викладене, передбачених ст.309 ЦПК України підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції по даній справі немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 8 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: