Справа № 466/1074/13 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/783/1791/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року м. Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого Федоришина А.В.,

суддів: Крайник Н.П., Приколоти Т.І.,

секретаря: Іванової О.О.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 у інтересах ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8, будинкоуправління №4 квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції, Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради про визнання частково недійсним договору, витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно ,-

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Визнано недійсним правочин, укладений 29.01.2013 року між ОСОБА_9 (від імені якого діяла ОСОБА_4Ю.) та ОСОБА_6 і посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8, в частині купівлі-продажу 1/2 частки квартири № 38 на вул. Сорочинській, 8 у м. Львові.

Визнано недійсним та скасовано витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 18422, виданий на ім'я ОСОБА_6 в частині 1/2 частки квартири №38 на вул. Сорочинська, 8 у м. Львові.

Рішення оскаржив ОСОБА_2 у інтересах ОСОБА_4 Просить його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові. Посилається на те, що суд невірно встановив фактичні обставини справи, його висновки не відповідають дійсним обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права. Зокрема вказує, що оскаржуваний правочин був укладений відповідно до чинного законодавства, у тому числі без порушень житлових прав малолітніх дітей відчужувача житла. Унаслідок неналежної оцінки доказів ОСОБА_4, суд прийшов до помилкових висновків і ухвалив незаконне рішення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення апелянта ОСОБА_2 на підтримання скарги, представника ОСОБА_5 - на її заперечення, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги колегія суддів не знаходить законних підстав для її задоволення з огляду на викладені мотиви.

Встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_10 є батьками ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_9 зареєстрували 16.05.2008 року.

ОСОБА_9 та його доньці від першого шлюбу ОСОБА_4 належала на праві спільної сумісної власності квартира № 38 у будинку № 8 на вул. Сорочинській у місті Львові.

09.04.2012 року ОСОБА_9 видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_4 бути його представником з питань, повязаних із розпорядженням від його імені належним йому на праві власності нерухомим майном.

На підставі вказаної довіреності ОСОБА_4, діючи як представник ОСОБА_9 та від свого імені, 29.01.2013 року уклала із ОСОБА_6 договір купівлі-продажу, згідно з яким продала відповідачу квартиру АДРЕСА_1.

31.01.2013 року помер ОСОБА_9, який напередодні - 30.01.2013 року, склав заповіт на користь своєї дружини - позивача у справі ОСОБА_5, заповівши їй усе своє майно.

Звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, ОСОБА_5 дізналася про відчуження спірної квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦПК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Суд першої інстанції, визнавши недійсним оспорюваний договір в частині купівлі-продажу 1/2 частки квартири № 38 на вул. Сорочинській, 8 у м. Львові та скасувавши витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_6 на цю частку, правильно виходив із того, що зміст цього правочину суперечить законодавству України.

При цьому правильно застосував норми матеріального права, зокрема ч. 2 ст. 155 СК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» і ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за змістом яких правочин не може порушувати прав дітей.

Вирішуючи питання про те, чи додержані ці норми, суд першої інстанції правильно встановив, що унаслідок укладання оспорюваного правочину малолітні діти: ОСОБА_10Ю, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, були позбавлені права постійного користування квартирою №38 на вул. Сорочинській, 8 у м. Львові, якого вони набули разом із батьками після вселення в житло влітку 2012 року.

Цей висновок грунтується на сукупності доказів, яким суд дав належну оцінку.

Так, спростовуючи доводи відповідача ОСОБА_4, суд зазначив, що місце реєстрації дітей у м. Києві не є визначальним доказом постійного їх проживання у тому населеному пункті. При цьому взяв до уваги ту обставину, що після проведення ремонту у спірній квартирі у 2012 році ОСОБА_9 з дружиною, ОСОБА_5, і дітьми вселились у це житло, постійно в ньому проживали.

ОСОБА_4 із сімєю проживали окремо в квартирі чоловіка.

Про намір постійно проживати у спірному житлі, я не про його продаж, свідчить і той факт, що ОСОБА_9 разом із ОСОБА_5 умеблювали квартиру після її ремонту, частково придбавши нові меблі (а.с. 177, 178 т.2), а одна із кімнат була відведена під дитячу.

Оцінюючи наміри подружжя ОСОБА_5 на майбутнє проживання в квартирі, а не про її продаж, суд врахував, що жоден із свідків не давав показань про бажання ОСОБА_9 відчужувати свою частку. Натомість ОСОБА_11 свідчила про вселення подружжя ОСОБА_11 в квартиру на вул. Сорочинській, 8/38 у м. Львові разом із дітьми для постійного проживання. Іншого житла їх сімя не мала, умов для проживання в однокімнатній квартирі в м. Києві з іншими членами родини не було. Тяжка хвороба ОСОБА_9 перешкоджала юридичному оформленню житлових прав у м. Львові, переведенню дітей для навчання до цього населеного пункту, а реєстрація у м. Києві носила формальний характер.

Районний суд обґрунтовано взяв ці показання ОСОБА_11 до уваги, котра є матірю ОСОБА_9 і бабою ОСОБА_4, тому підстав оговорювати кого небудь не має.

Аналогічні за змістом показання давала в судовому засідання свідок ОСОБА_12, мати позивачки ОСОБА_5

Таким чином, сукупність доказів дає підстави для висновку про те, що сімя ОСОБА_9 вселилася у спірну квартиру для постійного проживання.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки показанням інших свідків (ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16В.) не є обґрунтованими, оскільки їх свідчення є загальними, а певні пояснення, зокрема про те, що не бачили дітей в квартирі ОСОБА_9, прямо суперечать матеріалам справи.

При цьому слід зазначити, що поняття «постійне проживання в квартирі» не характеризується лише фізичним перебуванням особи в цьому житлі, а визначається волею особи на використання житла для постійного місця проживання і фактичними діями на її підтвердження .

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що сімя ОСОБА_9 вселилася в квартиру №38 на вул. Сорочинській, 8 у м. Львові для постійного поживання.

Відповідно до приписів ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Так як оскаржуваним правочином порушені дійсні права малолітніх дітей, то суд першої інстанції правомірно задовольнив позов ОСОБА_5 Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і тому рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 у інтересах ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: