Справа № 372/2462/15-ц Головуючий у І інстанції Кравченко М. В.
Провадження № 22-ц/780/129/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 10.02.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

10 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Лівінського С.В.,

суддів: Мережко М.В.,

ОСОБА_2

за участю секретаря судового засідання Бобка О.В.,

представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4, та представників відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Львів» до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, треті особи: реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_11, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу ОСОБА_12 про визнання правочинів недійсними, скасування рішень, зобовязання вчинити певні дії, відшкодування збитків та моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_9, а також апеляційними скаргами ОСОБА_8 та ОСОБА_10 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 вересня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство Акціонерно-комерційного банку «Львів» (далі - ПАТ АКБ «Львів») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2013 року стягнуто з ОСОБА_8 на користь ПАТ АКБ «Львів» заборгованість за генеральними кредитними договорами від 13 вересня 2010 року № 41 та № 42 у розмірі 18 600 033 грн 50 коп. та судові витрати в розмірі 3 219 грн, яке залишається невиконаним.

Невиконання зазначеного рішення суду пов'язано із неправомірними, умисними, діями відповідачів: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які уклали між собою ряд оспорюваних правочинів, для приховання майна ОСОБА_8, з метою його ухилення від виконання боргових зобов'язань перед ПАТ АКБ «Львів» і не мали намірів на створення правових наслідків, які обумовлені цими правочинами.

Ураховуючи викладене, позивач, уточнивши та доповнивши позовні вимоги, просив суд визнати недійсними: договір позики від 27 грудня 2012 року, договір іпотеки від 27 грудня 2012 року, договір про внесення змін від 14 лютого 2013 року до договору іпотеки від 27 грудня 2012 року, договір про внесення змін від 15 лютого 2013 року до договору іпотеки від 27 грудня 2012 року, договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2012 року, договір про внесення змін від 14 лютого 2013 року до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2012 року, договір про внесення змін від 15 лютого 2013 року до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2012 року, договір купівлі-продажу житлового будинку з відстрочкою платежу від 27 листопада 2013 року, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27 листопада 2013 року, договір купівлі-продажу земельної ділянки з відстрочкою платежу від 27 листопада 2013 року, укладені між відповідачами, а також застосувати наслідки недійсності вказаних договорів, скасувати рішення про реєстрацію прав власності відповідачів, скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, які були зроблені на підставі вказаних договорів купівлі-продажу відшкодувати завдані збитки та моральну шкоду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 2 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 6 жовтня 2014 року, позов публічного акціонерного товариства Акціонерно-комерційного банку «Львів» задоволено частково.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 2 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 6 жовтня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 вересня 2015 року позовзадоволено частково.

Визнано недійсним договір позики від 27 грудня 2012 року, укладений між ОСОБА_8 і ОСОБА_9

Визнано недійсним договір іпотеки від 27 грудня 2012 року за реєстровим № 2650, укладений між ОСОБА_8 і ОСОБА_9

Визнано недійсним договір про внесення змін від 14 лютого 2013 року за реєстровим № 188 до договору іпотеки від 27 грудня 2012 року за реєстровим №2650, укладений між ОСОБА_8 і ОСОБА_9.

Визнано недійсним договір про внесення змін від 15 лютого 2013 року за реєстровим №193 до договору іпотеки від 27 грудня 2012 року за реєстровим № 2650, укладений між ОСОБА_8 і ОСОБА_9.

Визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2012 року за реєстровим № 2652, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Визнано недійсним договір про внесення змін від 14 лютого 2013 року за реєстровим № 189 до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2012 року за реєстровим № 2652, укладений між ОСОБА_8 і ОСОБА_9

Визнано недійсним договір про внесення змін від 15 лютого 2013 року за реєстровим № 194 до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2012 року за реєстровим №2652 укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з відстрочкою платежу від 27 листопада 2013 року за реєстровим № 1717 укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27 листопада 2013 року за реєстровим № 1720 укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з відстрочкою платежу від 27 листопада 2013 року за реєстровим № 1723 укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Зобов'язано ОСОБА_10 повернути ОСОБА_9 земельні ділянки за кадастровими номерами: :03:040:0096 та :03:040:0097, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: Київська область, Обухівський район, вул. Старокиївська 2/18

Зобов'язано ОСОБА_9 повернути ОСОБА_8 земельні ділянки за кадастровими номерами: :03:040:0096 та :03:040:0097, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: Київська область, Обухівський район, вул. Старокиївська 2/18.

Зобов'язано реєстраційну службу Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області вчинити дії із внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо скасування записів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, які були зроблені на підставі:

- договору купівлі-продажу житлового будинку з відстрочкою платежу від 27 листопада 2013 року за реєстровим №1717, договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 листопада 2013 року за реєстровим №1720, договору купівлі-продажу земельної ділянки з відстрочкою платежу від 27 листопада 2013 року за реєстровим №1723, які були укладені між ОСОБА_9 та ОСОБА_10;

- договору іпотеки від 27 грудня 2012року за реєстровим №2650, договору про внесення змін від 14 лютого 2013 року за реєстровим №188 до договору іпотеки від 27 грудня 2012 року за реєстровим №2650, договору про внесення змін від 15 лютого2013 року за реєстровим №193 до Договору іпотеки від 27 грудня 2012 року за реєстровим №2650, договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2012 року за реєстровим №2652, договору про внесення змін від 14 лютого 2013 року за реєстровим №189 до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2012 року за реєстровим №2652, договору про внесення змін від 15 лютого 2013 року за реєстровим №194 до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2012 року за реєстровим №2652, які були укладені між ОСОБА_8 та ОСОБА_9

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_10 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати це рішення суду та ухвалите нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, апеляційну скаргу подав також ОСОБА_8, вказуючи, що оскаржуване рішення є незаконним, винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просив його скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Окрім того, апеляційну скаргу подав ОСОБА_9 Він вказав, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просив його скасувати та прийняти нове рішення по суті позовних вимог, яким у задоволенні позову відмовити та вирішити питання про розподіл судових витрат.

У своїх запереченнях на апеляційні скарги представники позивача вважають їх не обґрунтованими та просять їх відхилити, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 вересня 2015 рокузалишити без змін.

Треті особи - реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_11 і приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу ОСОБА_12 в судове засідання не зявилися, про дату та час розгляду справи сповіщені належним чином, що відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення осіб, що брали участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та доводів заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню за такого.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності, тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає не у повній мірі.

Ухвалюючи рішення в частині відмови в задоволені позову суд виходив з того, що ПАТ АКБ «Львів» не довів факту заподіяння йому порушенням договірних зобов'язань матеріальних збитків на суму 6000000 грн., а також не довів факту заподіяння йому втрат немайнового характеру в розмірі 1000000 грн, що настали у зв'язку з приниженням його ділової репутації або вчинення дій, спрямованих на зниження престижу чи підриву довіри до діяльності банку та за яких обставин, чи якими діями (бездіяльністю) відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вони заподіяні.

Поряд з цим, під час ухвалення рішення в частині задоволення позовних вимог суд виходив із вимог ч. 1, 3 ст. 215, ч. 1 ст. 216, ст. 234 ЦК України, визначивши спірні правочини недійсними та фіктивними, без наміру створення правових наслідків, що ними обумовлені, та прийшов до висновку, що у ОСОБА_8 та ОСОБА_9 були відсутні правові підстави для подальшого укладання договору іпотеки від 27 грудня 2012 року та договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2012 року, оскільки іпотекою забезпечується лише дійсне зобов'язання, а договір позики від 27 грудня 2012 року мав безгрошовий характер, був укладений ними лише для виду, без наміру створення правових наслідків, які були ним обумовлені, з метою приховання майна ОСОБА_8 від звернення на нього стягнення в інтересах ПАТ АКБ «Львів».

Відтак, за висновком суду, і договір купівлі-продажу житлового будинку з відстрочкою платежу від 27 листопада 2013 року, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27 листопада 2013 року та договір купівлі-продажу земельної ділянки з відстрочкою платежу від 27 листопада 2013 року, що були укладені між ОСОБА_9 та ОСОБА_10, були також укладені з метою приховання майна ОСОБА_8

Проте повністю погодитися із такими висновками районного суду не можна.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

У порушення вимог ст. ст. 212 214 ЦПК України районний суд зазначених вимог закону не врахував, не встановив належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, дійшовши передчасного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Так, судом встановлено, що 13 вересня 2010 року між ПАТ АКБ «Львів» та товариством з обмеженою відповідальністю «Ізолфа Україна» (далі - ТОВ «Ізолфа Україна») були укладені генеральні кредитні договори № 41 та № 42, з подальшими змінами та доповненнями, за якими ТОВ «Ізолфа Україна» від ПАТ АКБ «Львів» були отримані кредитні кошти.

З метою забезпечення виконання позичальником, ТОВ «Ізолфа Україна», своїх зобов'язань перед банком за укладеними кредитними договорами, у цей же день між ПАТ АКБ «Львів», ТОВ «Ізолфа Україна» та ОСОБА_8 був укладений договір поруки, з подальшими змінами та доповненнями.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитними договорами, з урахуванням їх змін та доповнень, ПАТ АКБ «Львів» було реалізовано право вимоги до ОСОБА_8 та рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2013 року, стягнуто зі ОСОБА_8 на користь банку заборгованість за кредитними договорами від 13 вересня 2010 року в розмірі 18 600 033 грн 50 коп.

14 травня 2013 року на підставі вказаного рішення суду видано виконавчий документ, який стягувачем звернуто до примусового виконання.

27 грудня 2012 року у простій письмовій формі між відповідачем ОСОБА_9 та відповідачем ОСОБА_8 був укладений договір позики. За цим договором відповідач ОСОБА_9 передав відповідачу ОСОБА_8 грошові кошти у сумі 2 млн. грн, без нарахування відсотків за користування ними, які відповідач ОСОБА_8 зобов'язався повернути до 27 жовтня 2015 року.

У цей же день, між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 був укладений договір іпотеки, за умовами якого в забезпечення належного виконання зобов'язань, що виникають з договору позики, ОСОБА_8 передав ОСОБА_9 в іпотеку нерухоме майно: житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, загальною площею 1064,8 кв. м., житловою площею 326 кв. м. та земельну ділянку загальною площею 0,5184 га, кадастровий номер: :03:040:0043, що розташовані за адресою: вул. Старокиївська, 18, смт. Козин, Обухівський район, Київська область, що належали відповідачу ОСОБА_8 на праві приватної власності. Вартість майна переданого в іпотеку складала 3 350 950 грн.

27 грудня 2012 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого ОСОБА_9 відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» набув право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язань за договором позики, а укладений між ними договір став підставою для реєстрації за ОСОБА_9 права власності на іпотечне майно.

Договорами про внесення змін від 14 лютого 2013 та від 15 лютого 2013 року до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 27 грудня 2012 року, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_8, були внесені зміни, в частині адреси місцезнаходження нерухомого майна, яке було предметом іпотеки та зазначено адресу: вул. Старокиївська, 2/18, смт. Козин, Обухівський район, Київська область.

У результаті поділу земельної ділянки загальною площею 0, 5184 га, що знаходиться по вул. Старокиївська, 2/18, смт. Козин, Обухівський район, Київська область, було утворено дві земельні ділянки, які обліковано за вказаною адресою.

Також судом установлено, що 27 листопада 2013 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 1064,8 кв. м, житловою площею 326 кв. м, який знаходиться за адресою: вул. Старокиївська, 2/18, смт. Козин, Обухівський район, Київська область, з відстрочкою платежу. Ціна договору склала 6 906 444 грн.

У цей же день, між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1500 га, що розташована за адресою: вул. Старокиївська, 2/18, смт. Козин, Обухівський район, Київська область. Ціна договору склала 1 200 120 грн.

27 листопада 2013 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,3684 га, що розташована за вищевказаною адресою, з відстрочкою платежу. Ціна договору склала 2 415 036 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Положеннями статті 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Однак, районний суд, визнавши угоди недійсними з підстав, передбачених ст. 234 ЦК України, не врахували, що ознаки фіктивності в оспорюваних договорах відсутні, оскільки фіктивною визнається угода, на виконання якої сторони не виконали жодних дій.

Так, у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у звязку з його фіктивністю має свої особливості, на що суд першої інстанції не звернув.

Так, судом встановлено, що оспорюванні угоди по формі відповідають нормам чинного законодавства, під час укладення угод, нотаріусами було перевірено приналежність майна продавцям, встановлено, що під забороною відчуження (арештом) майно не перебувало, обтяження іпотекою відсутнє та в податковій заставі майно не перебувало, про що нотаріусами виготовлені відповідні витяги.

Також суд дійшов помилкового висновку про те, що саме з моменту винесення судом ухвали про забезпечення позову у відповідачів були відсутні повноваження на розпорядження житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами та земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 5 ст. 153 ЦПК України про вжиття заходів забезпечення позову суд постановляє ухвалу, в якій зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, порядок виконання, розмір застави, якщо така призначена. Копія ухвали надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення.

Однак саме по собі винесення ухвали про забезпечення позову без вжиття заходів щодо її виконання немає наслідків для осіб, відносно яких її винесено, оскільки таку ухвалу може бути не пред'явлено до виконання.

У ч. 9 ст. 153 ЦПК України ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень за правилами, встановленими Законом України «Про виконавче провадження».

Крім того, дослідивши матеріали виконавчого провадження, колегія суддів пришла до висновку, що державним виконавцем не було вжито всіх заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» і необхідних для виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2013 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення районного суду в частині задоволення позову ПАТ «АКБ «Львів» через недоведеність обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та порушення норм матеріального і процесуального права, на підставі п. п. 2 і 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині,його недоведеністю.

В решті рішення суду належить залишити без змін, оскільки в частині відмови в задоволені позову суд першої інстанції, всупереч твердженням позивача, ухвалив рішення із додержанням вимог матеріального та процесуального права, повно і всебічно дослідив та оцінив обставини по справі, надані сторонами докази та правильно прийшов до висновку, що ПАТ АКБ «Львів» не довів фактів заподіяння йому порушенням договірних зобов'язань матеріальних збитків, а також втрат немайнового характеру.

Стаття 88 ЦПК України передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому зПАТ АКБ «Львів» на користь відповідачів підлягають стягненню сплачені ними та належним чином підтверджені судові витрати у вигляді ставки судового збору: ОСОБА_10 - в розмірі 5 495, 8 грн; ОСОБА_8 - в розмірі 3 737, 08 грн; ОСОБА_9 - в розмірі 3 605, 28 грн.

Керуючись ч. 3 ст. 209, ст. 218, ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 309 ст. ст. 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_10,ОСОБА_9 і ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 вересня 2015 року в частині задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Львів» скасувати.

Ухвалити по справі в цій частині нове рішення.

У задоволені позову Публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Львів» до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, треті особи: реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_11, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу ОСОБА_12 про визнання правочинів недійсними, скасування рішень, зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Львів» на користь ОСОБА_10 судові витрати повязані з сплатою судового збору в сумі 5 495, 8 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Львів» на користь ОСОБА_8 судові витрати повязані з сплатою ставки судового збору в сумі 3 737, 08 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Львів» на користь ОСОБА_9 ОСОБА_9 судові витрати повязані з сплатою ставки судового збору в сумі 3 605, 28 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя С.В. Лівінський

Судді: М.В. Мережко,

ОСОБА_2