УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М. Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживачів та застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину та стягнення коштів сплачених на виконання недійсного (нікчемного) правочину за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення апеляційного суду Рівненської області від 5 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «Еталон»), посилаючись на те, що 17 листопада 2015 року між ним та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого предметом лізингу є міні трактор марки «donfent 404». За вказаним договором ним 17 листопада 2015 року було сплачено 30 тис. грн., які він вважав частиною вартості предмета лізингу. Після сплати зазначеної суми, відповідач повідомив його, що трактор буде доставлено протягом 2-3 днів і він має доплатити за придбаний товар суму наступного платежу. Однак, трактор не було доставлено по місцю його проживання, а відповідач повідомив, що трактор він зможе отримати через деякий час після сплати додатково 30 тис. грн. і по вищій ціні, ніж було обумовлено при підписанні договору. Позивач вважає, що положення укладеного договору, та додатків до нього є несправедливими в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і всупереч принципу добросовісності створюють істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків споживача. Просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 17 листопада 2015 року, укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», та стягнути з відповідача на його користь грошову суму в розмірі 30 тис. грн.

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 15 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 5 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано договір фінансового лізингу від 17 листопада 2015 року з додатками, який укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» недійсним. Стягнуто в порядку реституції з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_3 30 тис. грн. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що 17 листопада 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_3 було укладено договір фінансового лізингу з трьома додатками до нього.

Відповідно до умов договору фінансового лізингу лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - міні трактор «donfent 404», зазначений у п. 3.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору, вартістю 300 тис. грн у власність та передати предмет лізингу у користування лізинг одержувачу на строк та на умовах, передбачених договором.

Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на нього на лізинг одержувача згідно з умовами даного договору (п.3.3 договору).

Умови переходу права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу) визначається розділом 11 договору. Зокрема, пунктами 11.3 та 11.6 передбачено, що набуття права власності (викуп) предмета лізингу відбувається не раніше сплати лізингоодержувачем всіх платежів передбачених п. 11. Та 11.2 даного договору в повному обсязі та витрат, які зазнав чи міг зазнати лізингодавець у зв'язку з переходом права власності щодо предмета лізингу. Перехід права власності на предмет лізингу здійснюється на підставі та на умовах укладеного між лізингодавцем та лізингоодержувачем договору купівлі-продажу предмета лізингу.

Пунктами 5.1 та 5.2 договору передбачено, що предмет договору передається у користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Лізингоодержувач має право сплачувати авансовий платіж впродовж 9але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку № 1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною, та розрахований по формулі, визначеній в п. 8.2.2 даного договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

Розмір лізингових платежів та графік їх погашення вказаний у додатку № 1 до договору.

17 листопада 2015 року позивач сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» 30 тис. грн комісії за організацію, що підтверджується відповідною квитанцією.

Пред'являючи позов ОСОБА_3 зазначав, що укладений ним з відповідачем договір фінансового лізингу від 17 листопада 2015 року є недійсним, так як суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів».

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими, є зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону).

Апеляційним судом встановлено, що в укладеному договорі фінансового лізингу виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Окрім того, згідно з п. 4 ч. 1 статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договорів відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Вказаний висновок відповідає висловленій Верховним Судом України позиції у постанові від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд правильно вирішив справу по суті та дійшов правильного висновку про обґрунтованість вказаних вимог.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 5 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:І.М. Завгородня
В.М. Коротун
Л.М. Мазур
О.В. Попович