Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді: - ОСОБА_1,

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

секретар судового засідання - Пиляй І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_5, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору житлово-будівельний кооператив «Меліоратор» про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності в порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору житлово-будівельний кооператив «Меліоратор» про визнання майна особистою приватною власністю,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 серпня 2016 року у задоволенні первісного позову відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Зустрічний позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на кооперативну квартиру АДРЕСА_1.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 вказує, що рішення винесене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що в рішенні суду першої інстанції не наведено матеріальної норми права на підставі якої суд визнав спірне майно (квартиру) особистою приватною власністю ОСОБА_5

Доводить, що суд не надав належної оцінки тому, що перший внесок за спірну кооперативну квартиру було сплачено 13 червня 1988 року саме ОСОБА_7, а

________________________________________________________________________________

Справа № 569/44777/15-ц Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_8

Провадження № 22-ц/787/1807/2016 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

шлюб з ОСОБА_5 було розірвано лише 18.12.1990 року (тобто з моменту реєстрації розірвання шлюбу). Таким чином, на момент внесення спадкодавцем ОСОБА_7 першого внеску в ЖБК «Меліоратор» на нього й ОСОБА_5 поширювалися шлюбні права й обов»язки, а саме у сфері відносин власності подружжя, зокрема щодо виникнення права спільної сумісної власності на спірну кооперативну квартиру.

Стверджує, що суд безпідставно, виносячи оскаржуване рішення, встановив той факт, що ОСОБА_5 за власні кошти провела усі оплати, зокрема й перший внесок нібито оплачений за її дорученням ОСОБА_7, в підтвердження чого взяв до уваги свідчення свідків. Однак, свідчення вказаних свідків не можуть братися до уваги, оскільки доказування передачі власних коштів для проведення первинної сплати внеску від ОСОБА_9 до ОСОБА_7 не можуть підтверджуватися неналежними доказами, зокрема й свідченнями свідків.

Також вказує, що факту роздільного проживання після 1990 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_7, позивачем за зустрічним позовом не було доведено, а навпаки свідчення свідків й довідки із ЖЕКу стверджують протилежне. Перший внесок в ЖБК «Меліоратор» в сумі орієнтовно 40% вартості квартири оплачений в період шлюбу саме ОСОБА_7 (спадкодавцем) є беззаперечним фактом наявності в нього частки у спірній квартирі.

Крім того, зазначає, що в рішенні суду не було враховано свідчень свідків: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвали нове рішення, яким визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_7 разом із ОСОБА_5 на кооперативну квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_2, визнати за ОСОБА_4 право власності на ? частину квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 в порядку спадкування ? частини квартири за заповітом після смерті ОСОБА_7 померлого 04.11.2014 року та ? частини квартири за законом після смерті ОСОБА_7 померлого 04.11.2014 року. В задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити в повному обсязі за безпідставністю позовних вимог.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність судового рішення в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відмовляючи за безпідставністю позовних вимог у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем за первісним позовом не були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких позивачка звернулася до суду, як спадкоємець, якій нотаріусом 25.08.2015 року було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв»язку з відсутністю правовстановлюючих документів щодо належності нерухомого майна квартири АДРЕСА_3 спадкодавцеві ОСОБА_7 Не були порушені права, свободи чи інтереси позивачки за первісним позовом і співвідповідачем ОСОБА_6 Відповідно, задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка за первинним позовом оспорює та не визнає право особистої приватної власності відповідачки ОСОБА_5 на спірний об»єкт житлової нерухомості.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено та відповідає матеріалам справи, що з 28 квітня 1981 по 18 грудня 1990 року ОСОБА_7 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.11, 59). Дітей подружжя не мають.

04 листопада 2014 року ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ГЮ №162844, виданим 05 листопада 2014 року виконавчим комітетом Вілійської сільської ради Острозького району Рівненської області (а.с.8).

22 грудня 1992 року ОСОБА_7 було складено та зареєстровано в реєстрі заповіт, згідно якого він заповів ОСОБА_4 (позивачці) та ОСОБА_6 належну йому на праві власності частину кооперативної квартири, що знаходиться в АДРЕСА_4 в рівних долях (а.с.9).

ОСОБА_4 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_7, подавши заяву про прийняття спадщини до приватного нотаріуса, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі № 39243725 від 22.12.2014 року, з якого вбачається, що у спадковому реєстрі за № 56933840 зареєстровано спадкову справу (а.с.10).

Заявою від 17.12.2014 року ОСОБА_13 відмовилася від належної їй частки спадщини за заповітом на користь своєї сестри ОСОБА_4 (а.с.86).

Постановою приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_14 від 25.08.2015 року відмовлено ОСОБА_4 у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7, померлого 04.11.2014 року на ? ідеальну частку в праві власності на квартиру № 50 в м.Рівне по вул.Романа Шухевича, буд.12, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на вказане майно (а.с.18).

Згідно відповіді ЖБК «Меліоратор» № 15 від 28.04.2015 року на запит адвоката ОСОБА_15 ОСОБА_5 є членом житлово-будівельного кооперативу «Меліоратор» (протокол № 6 від 26.09.1988 року) та одержала в ЖБК «Меліоратор» 2-х кімнатну квартиру у будинку кооперативу АДРЕСА_5 на 10-му поверсі, загальною площею 48,51 кв.м. Вартість квартири складає 10863,45 крб. Сума сплачена повністю у другому кварталі 1993 року. Особовий рахунок в ТОВ ЖЕО ЖБК відкритий на ОСОБА_5 ОСОБА_7 не був членом ЖБК «Меліоратор» (а.с.14).

Відповідно до відповіді ЖБК «Меліоратор» № 16 від 01.07.2015 року на запит адвоката ОСОБА_15 перший внесок за квартиру становив 4000,00 крб., в третьому кварталі 1990 року ОСОБА_5 оплатила 68,63 крб. Станом на 01.01.1991 року сума боргу становила 6794,82 крб.(а.с.15).

06 серпня 2015 року ОСОБА_5 отримала свідоцтво про право власності на спірну кооперативну квартиру та зареєструвала свої права на нерухоме майно, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 41846277, виданим Реєстраційною службою Рівненського міського управління юстиції Рівненської області (64-66).

Як вбачається з технічного паспорта на квартиру № 50 у житловому будинку № 12 по вул.Р.Шухевича в м.Рівне, виданим КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» 21.07.2015 року, власником квартири є ОСОБА_5 та розмір її частки власності становить 1 (а.с.67-69).

Звертаючись з позовом до суду першої інстанції, позивачка вказувала, що 2-х кімнатна квартира у будинку кооперативу АДРЕСА_6 є спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_5

Однак, відповідно до ч.1 ст. 22 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Рішенням Нарсуду м.Ровно від 30 жовтня 1990 року у справі за позовом ОСОБА_16 до ОСОБА_17 про розірвання шлюбу встановлено, що ОСОБА_16 та ОСОБА_17 припинили супружні відносини, сім»я фактично розпалась, примирення не можливо.

При цьому з позовом про розірвання шлюбу звернувся саме ОСОБА_16 та саме він посилався на те, що в 1987 році ОСОБА_16 та ОСОБА_17 припинили супружні відносини, окремо ведуть домашнє господарство, сім»я фактично розпалась (а.с.59).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені вищезазначеним рішенням мають преюдиційне значення для вирішення даного спору.

За положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 15 Закону України «Про власність», член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

Таким чином, момент виникнення права власності на кооперативне майно визначається внесенням пайового внеску за нього у повному обсязі та не пов'язується із фактом його реєстрації.

А відповідно до ст.17 вказаного Закону кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в житлово-будівельному кооперативі за рахунок спільних коштів члена цього кооперативу і членів його сім'ї, яким ця квартира надана. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю.

Відповідно до ст. 146 ЖК, п. 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, норм чинного на час виникнення спірних правовідносин КпШС (статті 22, 24, 28, 29), а також розяснень Пленуму Верховного Суду України в підпункті «а» п. 6 постанови від 18 вересня 1987 р. № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» та підпункті «а» п. 11 постанови від 22 грудня 1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» у випадку сплати паю в ЖБК подружжям у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів квартира після повної сплати пайового внеску є їх спільним майном.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_18 стала членом житлово-будівельного кооперативу «Меліоратор» у 1988 році, тобто тоді, коли ОСОБА_7 та ОСОБА_5 уже фактично припинили подружні відносини та почали окремо вести домашнє господарство, а на час припинення подружніх стосунків право власності на кооперативну квартиру у сторін не виникло, так як лише у другому кварталі 1993 року ОСОБА_18 повністю сплатила пайовий внесок за квартиру уже не перебуваючи в шлюбі, то, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову, оскільки відсутні підстави для визнання спірної квартири спільним сумісним майном подружжя.

З квитанцій № 329238 та № 329239 від 13.06.1988 вбачається, що дійсно ОСОБА_7 на ім»я ОСОБА_5 вносив внески на суму 30 руб. 07 коп. та 4000 руб. 07 коп., однак це не свідчить про те, що він вносив свої чи спільні кошти на придбання спірної квартири, а не кошти ОСОБА_5

Довідка ТОВ «Житлово-експлуатаційного об»єднання ЖБК» від 28.11.2014 року № 2317, на яку в позові покликається позивачка ОСОБА_4 та вказує що саме нею підтверджується те, що після розірвання шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_5 продовжували спільно проживати у вищезгаданому кооперативному будинку та вести спільне господарство не береться до уваги колегією суддів, з огляду на те, що свідчить лише про факт прописки ОСОБА_7 у вказаній квартирі та не свідчить про те, що після розірвання шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_5 продовжували спільно проживати у вищезгаданому кооперативному будинку та вести спільне господарство.

Покликання в первісному позові на п.8 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» не заслуговує на увагу, оскільки згідно даного пункту у разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, яким до дня смерті не були внесені повністю пайові внески, до складу спадщини входять частина внесеного паю та інші суми, які підлягають поверненню, а не квартира, дача, гараж, садовий будинок. Частка пайового внеску, що належала померлому, входить до складу спадщини на загальних підставах. Якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди, а померлий ОСОБА_7 не був членом кооперативу.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Оскільки, на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 права на частку у спірній квартирі йому не належали, то відповідно, ця частка і не входить до складу спадщини та не може бути прийнята ОСОБА_4 в порядку спадкування.

Крім того, колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_5, виходячи із наступного.

Згідно з ч.2 ст.28 КпШС України, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

За вказаною нормою ч. 2 ст. 28 КпШС України суд може визнати майно власністю кожного з подружжя не тільки за однієї умови фактичного припинення шлюбу, але й за умови, що майно було нажито під час роздільного проживання подружжя.

Судом не було встановлено, що спірна квартира була придбана під час роздільного проживання подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_5, а навпаки встановлено, що ОСОБА_5 набула права власності на вказану квартиру уже після розірвання шлюбу та зареєструвала право власності на своє майно у встановленому законодавством порядку.

До того ж, як вбачається з резолютивної частини рішення суду першої інстанції, суд визнав за ОСОБА_5 право власності на кооперативну квартиру АДРЕСА_1, яке вже і так є зареєстрованим у Реєстраційній службі Рівненського міського управління юстиції Рівненської області за нею, та нею вже отримано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на спірну квартиру.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Отже, підсумовуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 а саме про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору житлово-будівельний кооператив «Меліоратор» про визнання майна особистою приватною власністю та судових витрат, у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи і неправильним застосування норм матеріального права, та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

У звязку із скасуванням рішення у зазначеній частині це рішення слід скасувати також і в частині розподілу судових витрат та ухвалити нове рішення в цій частині про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України судового збору у розмірі 3025 грн 00 коп. за подачу апеляційної скарги пропорційно до задоволених позовних вимог.

Крім того, відповідно до п.21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року у разі якщо в апеляційному або в касаційному порядку оскаржується судове рішення, яке прийнято за наслідками розгляду первісного і зустрічного позовів, то якщо заявник не згоден із таким рішенням у частині розгляду вимог за обома зазначеними позовами, судовий збір має сплачуватися ним так само з урахуванням результатів розгляду як первісного, так і зустрічного позовів.

Оскільки при поданні апеляційної скарги ОСОБА_4 було сплачено судовий збір лише за одну вимогу, то необхідно стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави недоплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 3025 грн за оскарження зустрічного позову.

Керуючись ст. 307, ст. 309, ст. ст. 313-314, ст. ст. 316-117 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 серпня 2016 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 та в частині судових витрат скасувати.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору житлово-будівельний кооператив «Меліоратор» про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3025,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 3025,00 грн в дохід держави недоплачений судовий збір при поданні апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий: З.М.Максимчук

Судді: С.О. Гордійчук

ОСОБА_3