У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради, про виселення та зняття з реєстраційного обліку, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Фідобанк», служби у справах дітей Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради про визнання договору поруки припиненим, визнання договору іпотеки недійсним за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Фідобанк» на рішення апеляційного суду Запорізької області від 29 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариства «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, про виселення та зняття з реєстраційного обліку.

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що 26 березня 2008 року між акціонерним банком «Факторіал-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 27 800 доларів США на строк до 24 березня 2023 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором у цей же день між банком та нею укладено іпотечний договір, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1 та договір поруки.

Також зазначала, що в будинку, який є предметом іпотеки зареєстровані та проживають неповнолітні діти: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, а договір іпотеки від 26 березня 2008 року було укладено без згоди органу опіки та піклування.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд визнати договір іпотеки від 26 березня 2008 року недійсним, а договір поруки від 26 березня 2009 року припиненим.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2014 року позов ПАТ «Фідобанк» залишено без розгляду з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2014 року у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Останнім рішенням апеляційного суду Запорізької області 29 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов у цій частині задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки від 26 березня 2008 року. У решті - рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Фідобанк» просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, рішення суду першої інстанції в частині зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним залишити в силі.

У частині позовних вимог ОСОБА_3 про визнання договору поруки припиненим рішення апеляційного суду не оскаржується, тому в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України не переглядається.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що згідно з наданими нотаріусу документами на час укладення договору іпотеки від 26 березня 2008 року в житловому будинку не були зареєстровані та не проживали малолітні та/або неповнолітні діти, тому у нотаріуса не було підстав для отримання згоди органу опіки та піклування на передачу в іпотеку належного їй будинку, отже, підстав для визнання цього договору недійсним немає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним та задовольняючи ці вимоги, апеляційний суд виходив із того, що малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на час укладення іпотечного договору, проживав у житловому будинку разом з матір'ю, ОСОБА_3, що свідчить про його право користування цим будинком та є підставою для визнання такого договору недійсним у зв'язку з невиконанням вимог закону щодо отримання попередньої згоди органу опіки та піклування.

Також апеляційний суд зазначив, що надання іпотекодавцем, ОСОБА_3, при передачі майна в іпотеку неправдивої інформації щодо відсутності майнових прав на іпотечне майно у будь-яких неповнолітніх осіб не являється підставою для відмови у захисті житлових прав неповнолітнього ОСОБА_4

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним положенням закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 26 березня 2008 року між акціонерним банком «Факторіал-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 27 800 доларів США на строк до 24 березня 2023 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 26 березня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, предметом якого є належний їй на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1. Також на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 26 березня 2008 року банком з ОСОБА_3 укладено договір поруки.

Згідно зі ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У чч. 2, 3 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі ст. ст. 177 СК України та 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Отже, при укладені договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають малолітні діти, обов'язково вимагається дозвіл органів опіки та піклування.

Відповідно доположеньст. 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає.

Відповідно до чч. 2 - 4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30вересня 2015 року № 6-384цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

За змістом ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1.6.8. іпотечного договору від 26 березня 2008 року іпотекодавець повідомив, а іпотеко держатель прийняв до уваги, що за адресою місцезнаходження житлового будинку, що є предметом цього договору, не проживають та не зареєстровані малолітні та/або неповнолітні діти, а також будь-які інші особи, яких за законом повинен утримувати іпотекодавець, а також відсутні малолітні та/або неповнолітні діти, що мають право користування житловим будинком.

Таким чином, під час укладення спірного іпотечного договору ОСОБА_3 підтвердила відсутність дітей, що мають право користування житловим будинком, у зв'язку з чим ні у нотаріуса, ні у банка не було підстав вважати, що ОСОБА_3 надала недостовірні відомості та на їх підтвердження відповідні документи, ігноруючи приписи п. 6 ст. 3 ЦК України.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону уваги не звернув, не встановив фактичних обставин справи, не надав належної правової оцінки діям ОСОБА_3, яка уклала оспорюваний іпотечний договір та дійшов передчасного висновку про визнання такого договору недійсним.

Також апеляційний суд не врахував, що згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи попереднє рішення апеляційного суду, суд касаційної інстанції в ухвалі від 8 липня 2015 року зазначив про необхідність з'ясування наведених вище фактичних обставин та правильної їх правової оцінки.

За таких обставин рішення апеляційного суду в частині позовних вимог ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування в цій частині з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Фідобанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 29 жовтня 2015 року в частині позову ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Фідобанк», служби у справах дітей Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради про визнання договору іпотеки недійсним скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик