У х в а л а

іменем україни

3 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І., Ситнік О.М.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 19 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 6 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на те, що через похилий вік та незадовільний стан здоров'я потребувала сторонньої допомоги, у зв'язку з чим восени 2004 року погодилася на пропозицію відповідача, яка є її онукою, укласти договір довічного утримання, проте через помилку та введення її в оману підписала договір дарування належної їй на праві власності квартири.

Змінивши під час розгляду справи підстави позову, ОСОБА_3 зазначаючи про те, що оспорюваний договір дарування квартири АДРЕСА_1 є фіктивним, оскільки був вчинений без наміру створення правових наслідків, просила визнати такий договір недійсним на підставі ст. 234 ЦК України.

Заочним рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 19 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 6 серпня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 19 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 6 серпня 2015 року скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із безпідставності та недоведеності позовних вимог, оскільки відсутні докази на підтвердження того, що при укладення оспорюваного правочину внутрішня воля позивача була іншою і не відповідала її волевиявленню щодо укладення саме договору дарування квартири.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна виходячи з наступного.

Судом установлено, що 9 вересня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування, згідно з яким позивач передала безоплатно відповідачу належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 203 ЦК Україниволевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Разом з тим, ст. 234 ЦК Українипередбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Отже, за положеннями зазначеної норми фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків і характеризується такими рисами: сторони вчиняють правочин для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від

6 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до ст. 60 ЦПК Україникожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК Українивстановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 зазначала про те, що вона ніколи не мала наміру на дарування квартири АДРЕСА_1, оскільки вказана квартира є її єдиним житлом. Після укладення оспорюваного договору дарування дарувальником не було передано, а обдарованим не було прийнято спірну квартиру, з вересня 2004 року й до теперішнього часу відповідач не проживала у вказаній квартирі та ніколи не виявляла такого наміру, не зареєстрована у спірній квартирі, утриманням житла не займається та ніколи не займалася.

Проте, суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, доводів позивача належним чином не перевірили, не встановили усіх дійсних обставин справи, що мають істотне значення для правильного її вирішення, зокрема не дали належної оцінки змісту укладеного між сторонами договору, не з'ясували, чи мала позивач намір на його укладення й за яких умов, унаслідок чого дійшли передчасного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Поза увагою судів обох інстанцій залишився той факт, що спірна квартира є єдиним житлом ОСОБА_3, а відповідач після укладення оскаржуваного договору деякий час допомагала позивачу й здійснювала догляд за нею.

Таким чином, у порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суди не сприяли всебічному й повному з'ясуванню обставин справи. Висновки суду на порушення вимог закону ґрунтуються на припущеннях.

Ураховуючи, що суди першої й апеляційної інстанцій належним чином не визначилися з характером спірних правовідносин, не дотрималися норм процесуального права, що призвело до неможливості встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 19 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 6 серпня 2015 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

О.М. Ситнік