АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1632/16 Справа № 191/363/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Прижигалінська Т. В. Доповідач - Осіян О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Осіяна О.М.,

суддів - Пономарь З.М., Деркач Н.М.,

за участю секретаря - Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Синельниківської міської ради, про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду із позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що із 18 вересня 2009 року вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_4, який проживає разом з нею. Рішенням Синельниківського міськрайонного суду від 30 червня 2011 року шлюб між сторонами було розірвано. Фактично шлюбні стосунки були припинені з квітня 2010 року, з відповідачем проживають окремо. Із 17 січня 2011 року за рішенням суду відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання сина. Жодного разу із червня 2012 року відповідач не поцікавився, за які кошти виховується дитина. Загальна сума боргу по сплаті аліментів станом на 13 січня 2015 року складає 22 894,73 грн. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачем самостійно, без участі відповідача. Дитина перебуває на повному утриманні позивача. Додатково дитина займається в гуртках, дошкільних навчальних закладах. Службою у справах дітей було проведено перевірку та складено акт обстеження житлово-побутових умов сім'ї, в якій проживає неповнолітній ОСОБА_4, яким встановлено, що для дитини створені всі необхідні умови для здорового та всебічного розвитку. Позивач вважає, що відповідач ухиляється від виховання дитини, свідомо нехтує своїми обов'язками. А тому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина - ОСОБА_4

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Судом встановлено, що 18 вересня 2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1. Прізвище після реєстрації шлюбу: «ОСОБА_2».

Сторони по справі є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2011 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано.

Заочним рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2011 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 були стягнуті аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів, щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини.

Згідно розрахунку ВДВС Синельниківського МРУЮ заборгованість ОСОБА_3 по аліментах станом на 01 січня 2015 року складає 22 894,73 грн.

Вироком Синельниківського міськрайонного суду від 21 жовтня 2013 року відповідача ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 1 700 грн.

Вироком Синельниківського міськрайонного суду від 21 вересня 2015 року ОСОБА_3 було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст.164 КК України, і призначено покарання у вигляді 2-х років обмеження волі. Цей вирок було оскаржено відповідачем.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2015 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_3 залишено без задоволення, а вирок суду від 21 вересня 2015 року залишено без змін.

Згідно довідки квартального комітету № 8 та характеристики від 29 січня 2015 року позивач ОСОБА_2 проживає разом із сином - ОСОБА_4, 2010 року народження, братом - ОСОБА_7, матір'ю - ОСОБА_2, батьком - ОСОБА_8, та характеризується з позитивної сторони.

Характеристикою ОСОБА_4 підтверджено, що він відвідує дошкільний заклад №12. Його вихованням займаються: мати, бабуся та дідусь. Інформація про батька відсутня, оскільки він ніколи не відвідував дошкільний заклад, не приймав участі в заходах, що відбувалися в дошкільній установі і групі, не цікавився життям сина.

Згідно акту обстеження умов проживання ОСОБА_2 від 26 січня 2015 року, комісією було встановлено, що умови проживання добрі, є всі необхідні меблі для проживання, побутова техніка, чисто, охайно. Батько дитини не спілкується з дитиною та не цікавиться його життям. Дитина забезпечена усім необхідним та перебуває на утриманні матері.

Відповідно до висновку, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Синельниківської міської ради вважає за доцільне позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки батько вихованням сина не займається, аліменти на утримання не сплачує.

Відповідач в добровільному порядку 09 липня 2015 року написав заяву про те, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав.

В матеріалах справи міститься довідка Синельниківського міськрайонного центру зайнятості № 1375 від 24 листопада 2015 року, згідно якої ОСОБА_3 із 26 жовтня 2015 року перебуває на обліку як безробітний, а також довідка квартального комітету № 15 від 08 жовтня 2015 року, де зазначено, що ОСОБА_9 згідно пенсійного посвідчення НОМЕР_2 є пенсіонеркою, яка перебуває на матеріальному утриманні свого сина - ОСОБА_3

При ухваленні рішення суд обґрунтовано посилався на приписи ст. 19, 150, 164 Сімейного Кодексу України.

Також судом враховано вимоги ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», відповідно до якої виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону (ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Також суд зауважив, що відповідно до роз'яснення п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Судом також враховано роз'яснення п. 16 цієї ж постанови, відповідно до якого ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

При ухваленні рішення суд виходив із того, що жодних з підстав, передбачених ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи встановлено не було, як і не було доведеного факт ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків з виховання їх сина, оскільки суду не було надано документальних підтверджень щодо притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання передбачених законодавством обов'язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітньої дитини.

Показання свідка ОСОБА_8 суд визнав належним доказом, оскільки з них не вбачається свідомого нехтування відповідачем своїми обов'язками по вихованню дитини.

Крім того, суд зазначив, що засудження ОСОБА_3 за злісне ухилення від сплати аліментів, не є підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки даний злочин не є злочином щодо дитини.

Висновок Органу опіки і піклування суд визнав необґрунтованим, оскільки ОСОБА_3 на засіданні комісії не був присутній, у зв'язку із чим не встановлено його відношення до дитини та умисне ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків.

Також, суд не прийняв до уваги доводів позивача, заяву відповідача про його згоду на позбавлення батьківських прав, оскільки із пояснень самого відповідача встановлено, що цю заяву він написав необмірковано.

Врахувавши усі обставини у справі та докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що факт винної поведінки відповідача та свідомого нехтування ним своїми обов'язками не знайшов підтвердження при розгляді справи, тому обґрунтовано відмовив ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що нею було надано достатньо доказів на підтвердження факту ухилення відповідача від виховання дитини та виконання своїх обов'язків, що зазначені у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3, проте, суд не прийняв їх до уваги, - необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 164 СК України батько, мати можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, позивач не надала суду достовірних та належних доказів щодо нагальної необхідності позбавлення відповідача батьківських прав, відповідно до вимог ч. 3 ст.10, ст.ст. 11, 60, 131 ЦПК України.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім та виключним заходом, суд може у виняткових випадках застосувати цей захід при доведеності винної поведінки когось із батьків з урахуванням її характеру, особи, а також інших конкретних обставин справи.

Оскільки підстави для позбавлення батьківських прав, передбачених п.2 ч.1 ст. 164 СК України, є крайньою та виключною мірою, а тому не можуть бути застосовані при встановлених обставинах у цій справі.

Рішення суду не суперечить вимогам законодавства, положенню принципу 6 Декларації прав дитини, затвердженої Резолюцією 1386 (ХІV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року, та не порушує прав дитини.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування чи зміни судового рішення відсутні, і оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалене із додержанням норм процесуального права та у відповідності із нормами матеріального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили із моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із цього часу.

Судді: