Справа № 603/238/16-ц
Провадження №2/603/107/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2016 р. м.Монастириська

Монастириський районний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді: Іванчука В. М.

при секретарі: Швець Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Монастириська справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на будівельні матеріали об'єкту незавершеного будівництва та визнання права співзабудовника, -

за участі представника позивача: ОСОБА_3

відповідача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_4

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на будівельні матеріали об'єкту незавершеного будівництвом та визнання права співзабудовника.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 29 серпня 2007 року

сторони уклали шлюб. За час шлюбу, 25 серпня 2009 року згідно рішення №78 виконавчого комітету Горішньослобідської сільської ради Монастириського району відповідачу ОСОБА_2 надано дозвіл на проведення будівництва житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1. Будівництво зазначеного будинку здійснювалось на земельній ділянці, яка згідно державного акту на право приватної власності на землю від 05.07.2010 року належить відповідачу ОСОБА_2 Після виготовлення проекту на будівництво та отримання дозволу на початок будівництва, сторони за спільні кошти та кошти надані матір'ю позивача - ОСОБА_5, яка на той час перебувала за межами України на заробітках, на вказаній земельній ділянці звели житловий будинок, який на даний час незавершений будівництвом, готовність якого становить 93 %. Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2015 року шлюб між сторонами розірвано. При розірванні шлюбу питання про поділ майна подружжя не вирішувалось, а тому просить в порядку поділу майна визнати за нею право спільної сумісної власності в розмірі ? частки на будівельні матеріали вкладені при зведенні незавершеного будівництвом житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовній заяві та просили їх задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили з підстав наведених у запереченні на позов. Відповідач ОСОБА_2 додатково суду пояснив, що будівництво житлового будинку, який є предметом спору, розпочав та проводив він особисто на земельній ділянці, яка належить йому на праві приватної власності. При цьому, зазначив, що всі витрати які здійснювались в процесі будівництва, проводились за його особисті кошти та кошти його родичів. Також відповідач ОСОБА_2 зазначив, що позивач ОСОБА_1 викрала у нього всі документи та чеки, які підтверджували факт його участі у зведенні спірного житлового будинку.

Залучений ухвалою суду представник третьої особи КП «Монастириське РБТІ» Галай О.Я. суду пояснив, що на даний час житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 не закінчений будівництвом, відсоток його готовності становить близько 90 % - 95%. В будинку є стіни, опалення, освітлення, вікна та двері, відсутня підлога. Також зазначив, що при виготовленні технічного паспорта на ім'я ОСОБА_5 та довідки №241 від 14.08.2015 року, КП «Монастириське РБТІ» діяло відповідно до вимог Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного:

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 29 серпня 2007 року перебували у шлюбі, який розірвано згідно рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 20.10.2015 року.

Згідно рішення виконавчого комітету Горішньослобідської сільської ради Монастириського району №78 від 25.08.2009 року, ОСОБА_2 надано дозвіл на проведення будівництва житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №027616 від 08.07.2010 року, відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0.1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташована по АДРЕСА_1. На вказаній земельній ділянці подружжя почало будівництво житлового будинку, який на даний час не введений в експлуатацію.

14.08.2015 року за заявою матері позивача - ОСОБА_5 КП «Монастириське РБТІ» виготовлено Технічний паспорт на житловий будинок (незавершений будівництвом), розташований за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією вказаного технічного паспорта.

Як вбачається з довідки виданої КП «Монастириське районне бюро технічної інвентаризації» №241 від 14.08.2015 року, інвентаризаційна вартість житлового будинку незавершеного будівництвом, який знаходиться в АДРЕСА_1 становить 780931 грн. За зазначеною адресою розміщено: двохповерховий житловий будинок (незавершений будівництвом) відсоток готовності якого становить 93%, загальною площею 213,6 кв.м., житловою площею 104,5 кв.м., стіни - цегла під літерою «А», Септик №1 - бетон.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У відповідності до частин 2, 3 ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 9 постанови № 7 від 04.10.1991 року "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" суди мають враховувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Також Пленум Верховного Суду України у п.25 Постанови від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Так, згідно ч.1 ст.57 СК України судом може бути визнано особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У запереченні на позовну заяву, відповідач ОСОБА_2 посилається на те, що усе наявне майно, набуте ним та позивачем ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі було придбане за кошти його матері, яка на той час перебувала на роботі у країнах Європейського Союзу. Проте, в судовому засіданні сторона відповідача не надала суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного факту.

У позовній заяві позивач ОСОБА_1 зазначає, що частину коштів витрачених на будівництво спірного житлового будинку відповідач ОСОБА_2 отримав від матері позивача - ОСОБА_5 На підтвердження зазначеного факту позивач ОСОБА_1 надала копії довідок, згідно яких, ОСОБА_5 направляла грошові кошти відповідачу ОСОБА_2 через платіжну систему Western Union: 26.11.2008 року - 400 Євро, 09.04.2010 року - 100 Євро, 27.09.2010 року - 200 Євро, 14.05.2014 року - 200 Євро, 22.02.2011 року - 100 Євро, 19.05.2014 року - 200 Евро.

Крім того, безпосередня участь позивача ОСОБА_1 у процесі будівництва спірного житлового будинку шляхом внесення коштів на його зведення підтверджується наданими в судовому засіданні доказами, а саме копією замовлення №ZLC/1956 від 18.03.2013 року, копією накладних В 04-01 від 23.04.2013 року та 03В-71 від 26.03.2013 року.

Крім того, зайнятість матері позивача - ОСОБА_5 на роботі в Італії підтверджується копією закордонного паспорта НОМЕР_1 від 04.02.2013 року, довідкою про виплати за грудень 2013 року, заявою, яка заміняє єдиний документ з компенсації від 25.11.2012 року та заявою, яка заміняє єдиний документ про податки з доходів від роботи від 28.02.2012 року.

Твердження сторони відповідача про те, що копія технічного на житловий будинок незавершений будівництвом, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 від 14.08.2015 року та довідка №241 від 14.08.2015 року є неналежними та недопустимими доказами, які не стосуються предмету спору суд оцінює критично, оскільки в судовому засіданні встановлено, що належність вищевказаних документів до предмету спору, а саме спірного житлового будинку, підтверджується показами начальника КП «Монастириське РБТІ» - Галая О.Я. Крім того, обставину правомірності а також належності зазначених документів до предмету спору встановлено рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 28.01.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 24.03.2016 року.

Аналізуючи наведені у справі докази, а також пояснення учасників судового розгляду суд прийшов висновку, що спірний житловий будинок будувався як спільне майно подружжя з наміром подальшого проживання в ньому і кожен з подружжя вносив свій вклад в його зведення.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 331 ЦК України встановлено загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Виходячи із змісту частин 1,2 ст. 331 ЦК України, ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

Таким чином, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації, право власності на цей об'єкт не виникає.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року № 6-244цс14.

Судом встановлено, що спірний житловий будинок не прийнятий в експлуатацію і фактично знаходиться у вигляді незавершеного будівництва. Сторони не подали суду доказів про можливість реального поділу між ними об'єкта незавершеного будівництва і технічної можливості довести до кінця будівництво окремо виділених частин. Сторони також не зверталися до суду з позовом про залишення незакінченого будівництвом будинку одній із сторін з отримання компенсації вартості своєї частки незавершеного будівництвом будинку другою стороною.

Згідно ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі його будівництва.

Враховуючи наведене, суд прийшов висновку, що вимога про визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку будівельних матеріалів використаних в процесі будівництва незавершеного будівництвом житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 підлягає до задоволення.

Вирішуючи питання стосовно позовної вимоги про визнання за позивачем права співзабудовника на спірний житловий будинок суд враховує те, що чинним законодавством не передбачено такий порядок поділу спільного сумісного майна подружжя, як визнання права співзабудовника на спільно збудоване нерухоме майно. Крім того, в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 не надали жодного доказу на підтвердження зазначеної позовної вимоги.

Згідно ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи наведені обставини справи, суд прийшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення шляхом визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів використаних в процесі будівництва незавершеного будівництвом житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи фактичні обставини справи, а також те, що позовна вимога про визнання за позивачем ОСОБА_1 права спільної сумісної власності на 1/2 частку будівельних матеріалів задоволена, з відповідача ОСОБА_2 в користь позивача ОСОБА_1, слід стягнути 3904,65 грн. судового збору.

Керуючись ст. 368, 372 ЦК України, ст. 60, 61, 63, 69, 70 СК України та керуючись ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на 1/2 частку будівельних матеріалів використаних в процесі будівництва незавершеного будівництвом житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці кадастровий номер НОМЕР_2.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову згідно ухвали Монастириського районного суду Тернопільської області від 10.05.2016 року у вигляді накладення арешту на житловий будинок незавершений будівництвом, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, розміщений на земельній ділянці кадастровий номер НОМЕР_2.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 3904 грн. 65 коп. сплаченого судового збору.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Тернопільської області через Монастириський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В. М. Іванчук