УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоТкачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,Гримич М.К., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства проектно-будівельна фірма «Херсонбуд» про стягнення заборгованості за договором позики, пені за несвоєчасне повернення боргу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 09 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства проектно-будівельна фірма «Херсонбуд» (далі - ПАТ ПБФ «Херсонбуд»), у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд на підставі ст. ст. 526, 625 ЦК України стягнути з відповідача на його користь 13 898 грн непогашеної заборгованості за договором позики, 3 % річних за несвоєчасне повернення коштів за договором позики у розмірі 704 грн 79 коп., інфляційні втрати у розмірі 10 692 грн 03 коп., пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у розмірі 1 760 грн 77 коп., а також відшкодувати моральну шкоду в розмірі 2 тис. грн.

Позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтував тим, що 08 грудня 2009 року він уклав з відповідачем договір позики за яким передав ПАТ ПБФ «Херсонбуд» в позику 49 823 грн. Товариство позику повернуло лише частково в сумі 35 925 грн, однак залишок суми в розмірі 13 898 грн відповідач не повертає, що і стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 30 липня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ ПБФ «Херсонбуд» на користь ОСОБА_6 13 898 грн в рахунок повернення боргу, 704 грн 79 коп. 3 % річних, 10 692 грн 03 коп. інфляційних витрат та 243 грн 60 коп. у відшкодування судового збору, а всього 25 538 грн 42 коп.

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ПАТ ПБФ «Херсонбуд» про стягнення пені та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 09 грудня 2015 року заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 30 липня 2015 року в частині стягнення з ПАТ ПБФ «Херсонбуд» на користь ОСОБА_6 704 грн 79 коп. 3 % річних, 10 692 грн 03 коп. інфляційних витрат скасовано і ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні цих позовних вимог.

Заочне рішення районного суду в частині стягнення з ПАТ ПБФ «Херсонбуд» на користь ОСОБА_6 13 898 грн боргу змінено шляхом зменшення суми стягнення до 3 823 грн, в частині стягнення загальної суми змінено, зменшивши суму до 3 823 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду в частині скасування і зміни заочного рішення суду першої інстанції і передати справу в цій частині на новий розгляд до апеляційного суду, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При розгляді справи судами попередніх інстанцій встановлено, що 08 грудня 2009 року сторони уклали договір позики у простій письмовій формі за умовами якого ОСОБА_6 зобов'язався передати у власність будівельно-монтажному управлінню «Промбуд-2» ПАТ ПБФ «Херсонбуд» (далі - БМУ «Промбуд-2» ПАТ ПБФ «Херсонбуд») кошти у розмірі 49 823 грн.

В п. 5.3 договору позики від 08 грудня 2009 року сторони встановили, що у випадку припинення трудових правовідносин між позичальником та позикодавцем до моменту повернення всієї суми позики, наданої позичальникові відповідно до цього Договору, сума позики підлягає обов'язковому поверненню позичальником протягом (не зазначено) днів з дня звільнення позичальника.

Під час укладення договору позики позивач перебував з відповідачем у трудових правовідносинах, працюючи на посаді виконуючого обов'язки начальника БМУ «Промбуд-2» ПАТ ПБФ «Херсонбуд», звідки звільнений з 01 листопада 2013 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Факт надходження коштів на розрахунковий рахунок БМУ «Промбуд-2» ПАТ ПБФ «Херсонбуд» від позивача підтверджується випискою публічного акціонерного товариства «Промінвестбанк» про рух коштів на розрахунковому рахунку БМУ «Промбуд -2» ПАТ ПБФ «Херсонбуд» за період з 08 грудня по 15 грудня 2009 року в сумі 49 823 грн (а. с. 41).

На підставі наведеного, суди при розгляді справи дійшли висновків про те, що між сторонами виникли правовідносини, які випливають з договору позики від 08 грудня 2009 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач взятих на себе грошових зобов'язань за вказаним вище договором позики в обумовлений строк не виконав, борг у повному обсязі не повернув, і тому, керуючись положеннями ст. 1049 ЦК України, суд стягнув суму боргу із застосуванням відповідальності за порушення грошового зобов'язання, передбаченої ст. 625 ЦК України.

Апеляційний суд з такими висновками повністю не погодився, встановив, що судом першої інстанції зроблено помилкові висновки щодо загального розміру непогашеного боргу та необхідності застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України.

Свої висновки апеляційний суд обґрунтував тим, що відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час (ч. 2 ст. 530 ЦК України).

Термін виконання боржником грошового зобов'язання не встановлений у договорі позики в даному випадку, а тому за законом кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Позивач був звільнений з роботи з 01 листопада 2013 року, вимогу про повернення коштів відповідачу пред'явив лише в лютому 2015 року шляхом подання даної позовної заяви, а тому апеляційний суд дійшов висновків, що відповідачем не прострочено грошового зобов'язання, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, якими встановлена відповідальність саме за порушення грошового зобов'язання.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині стягнення 3 % річних та стягнення з відповідача інфляційних витрат за несвоєчасне повернення коштів вищезазначені обставини залишив поза увагою і тому апеляційним судом ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в позові.

Висновки апеляційного суду про необхідність зменшення суми непогашеного боргу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з 13 898 грн до 3 823 грн ґрунтуються на тому, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується факт повернення відповідачем позивачеві 46 тис грн позичених коштів з 49 823 грн, відповідно до видаткових касових ордерів, копії яких містяться у матеріалах справи (а. с. 92-95) і позивачем цих обставин не спростовано. Різниця ж, а саме 3 823 грн, у даному випадку підлягає стягненню в судовому порядку.

Покладений в основу заочного рішення суду першої інстанції доказ на підтвердження наявності непогашеного відповідачем боргу в розмірі 13 898 грн, а саме довідку БМУ «Промбуд-2» ПАТ ПБФ «Херсонбуд» № 35 від 07 жовтня 2013 року за підписом в.о. начальника ОСОБА_7 про те, що підприємство має перед ОСОБА_6 станом на 07 жовтня 2013 року борг в сумі 13 898 грн відповідно до договору позики, апеляційний суд визнав неналежним доказом, обґрунтовано мотивуючи свої висновки тим, що дана довідка не містить інформації щодо предмета доказування, зокрема, за яким саме договором позики підприємство має такий борг перед позивачем у зазначеній сумі. Крім того, апеляційний суд встановив, що така довідка підписана не уповноваженою на такі дії особою, оскільки відповідно до наказу від 11 вересня 2013 року ОСОБА_7 виконував обов'язки начальника БМУ «Промбуд-2» ПАТ ПБФ «Херсонбуд» з 19 вересня по 06 жовтня 2013 року, а довідка видана 07 жовтня 2013 року, тобто поза межами повноважень ОСОБА_7

За таких встановлених обставин, апеляційний суд дійшов висновків про необхідність задоволення позову в частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми неповерненої позики за договором від 08 грудня 2009 року в розмірі 3 823 грн.

Повністю з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

За загальним правилом, у разі невиконання зобов'язання по поверненню предмету позики настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Якщо позичальник вчасно не повернув суму позики, то він зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 1050, ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Абзацом 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як зазначено вище, апеляційний суд встановив, що термін виконання боржником грошового зобов'язання не встановлений у договорі позики і тому суд дійшов висновків про те, що грошове зобов'язання не прострочено і ч. 2 ст. 625 ЦК України не застосовується в даному випадку.

Поза увагою апеляційного суду залишилася та обставина, що термін дії боргових зобов'язань за вказаним договором чітко визначений у п 5.3 договору і він пов'язується із днем звільнення позичальника ОСОБА_6 Крім того, з моменту пред'явлення вимоги до відповідача щодо повернення позики шляхом подачі даного позову, а саме 12 лютого 2015 року, до моменту ухвалення судом першої інстанції судового рішення у справі (30 липня 2015 року) пройшов термін більший ніж передбачено абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України.

За таких обставин на позичальника поширюється обов'язок по сплаті позикодавцеві інфляційних нарахувань та 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України

Висновки апеляційного суду щодо безпідставності позовних вимог про стягнення інфляційних нарахувань та 3 % річних в рамках ст. 625 ЦК України є передчасними, а тому оскаржуване в касаційному порядку рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України, воно підлягає скасуванню з передачею справи на розгляд до суду апеляційної інстанції, як це передбачено вимогами ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 09 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька М.К. Гримич В.М. Колодійчук І.М. Фаловська