Номер провадження: 22-ц/785/5708/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого Сватаненка В.І.

суддів Плавич Н.Д. , Суворова В.О.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 «Про розірвання шлюбу», за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 6 червня 2016 року про повернення позову, -

ВСТАНОВИЛА:

31.05.2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, по якому просив розірвати шлюб між ним та відповідачем, зареєстрований 02.08.1996 року Відділом РАГС ВК Київської районної ради народних депутатів м. Одеси.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06.06.2016 року позов ОСОБА_2 повернутий через порушення правил підсудності.

ОСОБА_2 поштою подав апеляційну скаргу на вказану ухвалу районного суду, яка була отримана та зареєстрована районним судом 22.06.2016 року, по якій апелянт просить ухвалу суду скасувати, справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Повертаючи позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, суддя районного суду виходив із того, що справа не підсудна цьому суду.

Такий висновок суддею був зроблений передчасно, без урахування усіх вимог процесуального закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЦПК України позови до фізичної особи предявляються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за реєстрованим у встановленому порядку місцем її перебування.

Згідно ч. 2 ст. 110 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред'являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров'я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

У відповідності до ч 3. ст. 122 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві, поданій і оформленій у порядку, встановленому цим Кодексом, вказана фізична особа, що не є суб'єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом трьох днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.

Як вбачається з відповіді адресно-довідкового бюро, що надійшли на адресу суду 03.06.2016 року, сторони по справі зареєстрованими / знятими з реєстрації по м. Одесі та Одеської області не значаться.

З наданих до позовної заяви матеріалів дійсно вбачається, що сторони по справі вибули на постійне місце мешкання в Федеративну Республіку Німеччина.

Відповідно п. 10 ст. 110 ЦПК України позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть предявлятися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування.

У позовній заяві позивач вказує останнє місце проживання на території Київського району м. Одеси, а саме м. Одеса, м. Одеса, пр.-кт ОСОБА_4, 21, кв. 72, однак доказів цього суду надано не було, тому суддя вважав, щ відтак відсутні обставини вважати, що даний позов підсудний Київському районному суду м. Одеси.

У такому разі, судді слід було залишити позов без руху, розяснити позивачу його право звернутися із відповідною заявою про забезпечення доказів у порядку ст. 133 ЦПК України, з виконанням вимог ст. 134 ЦПК України, шляхом витребування від належного органу відомостей про останнє місце реєстрації сторін у справі на території України ( м. Одеси) та в залежності від отриманої інформації вирішити питання щодо відкриття провадження у справі або повернення позову.

В останньому випадку позивачу належить розяснити положення ст. 111 ЦПК України.

Наведені обставини не були враховані суддею при постановленні ухвали про повернення позову, а тому ухвала постановлена при неповно зясованих обставинах справи, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 311 ЦПК України є підставою для її скасування.

Практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду.

Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Отже, колегія суддів прийшла до висновку, що ухвала районного суду про повернення позову постановлена з порушенням норм процесуального права, не може бути визнана законною та обґрунтованою та відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду скраги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати ухвалу, що перешкоджає провадженню у справі, і направити матеріали позовної заяви до суду першої інстанції для вирішення питань, повязаних з відкриттям провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 307 ч.2 п.4, 311, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 6 червня 2016 року скасувати.

Матеріали повернути суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі відповідно до вимог процесуального законодавства.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_5

ОСОБА_6

ОСОБА_7

12.10.2016 року м. Одеса