У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,
Леванчука А.О., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про розірвання договору про участь у фонді фінансування будівництва та визнання недійсним договору іпотеки, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 12 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що 20 грудня 2006 року між нею та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), укладено договір № 1 про участь у Фонді фінансування будівництва (далі - ФФБ).

Вона виконала свої зобов'язання, а саме: внесла кошти у ФФБ, а відповідач перерахував їх на рахунок забудовника, однак останній не видав їй свідоцтво про участь у ФФБ.

Вказувала, що між нею та відповідачем також укладено договір іпотеки від 21 грудня 2006 року № СVVРGВ00000009, предметом якого є майнові права на отримання у власність нерухомого майна, будівництво якого незавершене, а саме: квартири № 2, загальною площею 66,01 кв. м, яка розташована на першому поверсі житлового комплексу по вул. Чаплигіна, 5 у м. Сторожинець Чернівецької області.

Посилаючись на порушення відповідачем умов договору щодо передання у строк правовстановлюючого документа на квартиру, невідповідності договору іпотеки вимогам законодавства, наявності у неї заборгованості за кредитним договором № СVVРGВ00000009 від 21 грудня 2006 року, просила розірвати договір про участь у ФФБ, визнати недійсним договір іпотеки та зарахувати відповідні зустрічні однорідні грошові вимоги.

Справа переглядалася судами неодноразово.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 жовтня 2014 року позов задоволено. Розірвано договір № 1 про участь у ФФБ, укладений 20 грудня 2006 року між ОСОБА_8 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі директора Західного головного регіонального управління Блащука О.Р. Визнано недійсним договір іпотеки № СVVРGВ00000009, укладений 21 грудня 2006 року між ОСОБА_8 та ЗАТ КБ «ПриватБанк». Зараховано зустрічні однорідні грошові вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6 щодо повернення кредитних коштів за кредитним договором № СVVРGВ00000009 від 20 грудня 2006 року та вимог ОСОБА_6 до ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо повернення суми вкладу до ФФБ за договором № 1 про участь у ФФБ від 21 грудня 2006 року, на суму 409 783 грн. 73 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 11 грудня 2014 року рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 жовтня 2014 року у частині задоволення позовних вимог про зарахування зустрічних однорідних грошових вимог скасовано та у цій частині ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року рішення апеляційного суду Чернівецької області від 11 грудня 2014 року у частині залишення без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про розірвання договору № 1 про участь у ФФБ, укладеного 20 грудня 2006 року, між ОСОБА_8 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», та визнання недійсним договору іпотеки, укладениого 21 грудня 2006 року між тими ж сторонами, скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 12 серпня 2015 року рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 жовтня 2014 року у частині задоволення позову про розірвання договору про участь у ФФБ, визнання недійсним договору іпотеки, вирішення питання про розподіл судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Наумчука М.І. від 01 жовтня 2015 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Розпорядженням керівника апарату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 липня 2016 року № 53/0/32-16 призначено повторний автоматичний розподіл справ у зв'язку з відставкою судді Наумчука М.І., у результаті чого 22 липня 2016 року зазначену справу передано судді-доповідачу Ситнік О.М.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Судами встановлено, що 20 грудня 2006 року між ОСОБА_6 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № СVVРGВ00000009, згідно з яким позивачка отримала кредит у розмірі 29 500 доларів США строком до 18 грудня 2026 року. Призначення кредиту - внесення коштів згідно з договором № 1 про участь у ФФБ.

20 грудня 2006 року між сторонами укладено договір № 1 про участь у ФФБ, відповідно до якого у порядку та на умовах, визначених договором та правилами ФФБ, довіритель бере участь у фінансуванні об'єкта будівництва, перераховує кошти до ФФБ у сумі та порядку, визначеному в розділі III договору, та передає ці кошти у довірче управління управителю (відповідачу), а управитель здійснює управління цими коштами в інтересах довірителя на умовах, визначених договором та Правилами ФФБ, перераховує кошти забудовнику для фінансування об'єкта будівництва, а після виконання довірителем всіх зобов'язань перед управителем зобов'язується передати довірителю майнові права на отримання у власність частки об'єкта будівництва - об'єкта інвестування за договором від 27 листопада 2006 року № 1, укладеним між забудовником та управителем (а. с. 4−6).

21 грудня 2006 року між сторонами укладено договір іпотеки № СVVРGВ00000009, згідно з яким на забезпечення виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку майнові права на отримання у власність, відповідно до договору № 1 про участь у ФФБ, нерухомого майна, будівництво якого незавершене, а саме квартири: будівельний номер за проектом 2, площею 66,01 кв. м, що розташована на 1-му поверсі житлового будинку № АДРЕСА_1 (а. с. 7−9).

На виконання укладених договорів позивач внесла отримані кредитні кошти у повному розмірі до ФФБ, а відповідач як управитель переказав ці кошти на рахунок забудовника.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 1.1 договору від 20 грудня 2006 року № 1, укладеного між сторонами, у порядку та на умовах, визначених договором та правилами ФФБ, довіритель бере участь у фінансуванні об'єкта будівництва, перераховує кошти до ФФБ у сумі та порядку, визначеному у розділі III договору, та передає ці кошти в довірче управління управителю (відповідачу), а управитель здійснює управління цими коштами в інтересах довірителя на умовах, визначених договором та правилами ФФБ, перераховує кошти забудовнику для фінансування об'єкта будівництва, а після виконання довірителем усіх зобов'язань перед управителем зобов'язується передати довірителю майнові права на отримання у власність частки об'єкта будівництва - об'єкта інвестування за договором від 27 листопада 2006 року № 1, укладеним між забудовником та управителем.

Позивач, підписуючи та ознайомлюючись з договором від 20 грудня 2006 року № 1, мала ознайомитися з договором від 30 листопада 2006 року № 1, укладеним між забудовником та управителем (ПАТ КБ «ПриватБанк»), згідно з яким дата введення об'єкта будівництва в експлуатацію та передачі об'єктів інвестування установникам є 15 листопада 2007 року, та правилами ФФБ, оскільки від цього залежав і строк виконання своїх зобов'язань управителем та забудовником за договором.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6, оскільки позивач дізналася про своє порушене право з моменту підписання договору від 20 грудня 2006 року № 1, а з позовом до суду вона звернулася у травні 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якої банк заявив у суді першої інстанції (а. с. 22).

Посилання позивача на ч. 4 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживача», згідно з якою строк позовної давності становить десять років, не можуть бути взяті до уваги з огляду на таке.

Частина 4 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що за наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Такі вимоги можуть бути пред'явлені споживачем протягом строків, передбачених нормативно-правовими актами та нормативними документами, умовами договору, а в разі відсутності таких строків - протягом десяти років.

Разом з тим у даному випадку позивач посилається на невиконання відповідачем умов договору, а не на недоліки у роботі.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 333, 335, 336, 337, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 12 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов
А.О. Леванчук
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік