Справа № 515/1817/16-ц
Провадження № 2/515/3180/16
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2016 року м.Татарбунари

Татарбунарський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Шевиріна А.О.,

за участю секретаря - Чумаченко Д.М.,

представника позивача - адвоката ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна, яка є спільною сумісною власністю, -

В С Т А Н О В И В :

31 жовтня 2016року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просила поділити житловий будинок, розташований за адресою: вул.Леніна,7, с.Борисівка Татарбунарського району Одеської області, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності та визнати за позивачем та відповідачем право власності на 1/2 частину цього будинку за кожним. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 1989 року по 1999 рік перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, від якого колишнє подружжя має трьох повнолітніх дітей. За час сумісного проживання за спільні кошти та спільними зусиллями подружжя збудувало згаданий житловий будинок загальною площею 148 кв.метрів та житловою площею 112 кв. метрів. Після завершення будівництва індивідуальний житловий будинок був введений в експлуатацію на підставі рішення виконавчого комітету Борисівської сільської ради №17 від 29.11.1994року про завершення будівництва нових житлових будинків в 1994 році, позивач разом із неповнолітніми на той час дітьми була зареєстрована та проживала у вказаному обєкті нерухомості, при цьому головою господарства відповідно до запису у погосподарській книзі було вказано її колишнього чоловіка. Зазначила також, що у вересні 2016 року їй стало відомо, що відповідач оформив на себе право власності на їх спільний житловий будинок, не поставивши до відома ОСОБА_4 та порушивши тим самим її право у спільній сумісній власності на нерухоме майно. Посилаючись на те, що нажите за час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 майно у вигляді житлового будинку є спільною сумісною власністю подружжя, і кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, при цьому добровільної згоди про поділ житлового будинку сторони не досягали, позивач вважала, що є підстави для поділу вказаного обєкту нерухомості з визнанням права власності на будинок за нею та відповідачем по 1/2 частині за кожним.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові.

Відповідач та його представник позов не визнали та просили у його задоволенні відмовити, посилаючись на те, що позивач в 1997 році, перебуваючи у шлюбі з відповідачем, виїхала з села на заробітки, залишивши трьох неповнолітніх дітей на ОСОБА_2 Зазначаючи про те, що будинок було фактично заново збудовано та реставровано відповідачем за власні кошти, при цьому ОСОБА_4 жодної допомоги цьому не надавала та взагалі не проживала в селі на час перебудови будинку, відповідач та його представник вважали, що вона не має право на половину вказаного обєкта нерухомості.

Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 з 17.02.1989 року по 18.05.1999 року перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 22.02.1999року у справі №2-161 (а.с.а.с.5, 36).

Зі свідоцтва про шлюб серії 1-ЖД №126472, виданого 12.08.2010року, вбачається, що 12.08.2010року ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 та змінила прізвище з «Бойко» на «Долока» (а.с.6).

З матеріалів справи слідує, що рішенням виконавчого комітету Борисівської сільської ради народних депутатів №17 від 29.11.1994року затверджено акти комісії про прийняття в експлуатацію індивідуальних житлових будинків, зокрема житлового будинку ОСОБА_2 загальною площею 148 кв. метрів та житловою площею 112 кв. метрів, а також доручено секретарю здійснити відповідні записи в погосподарській книзі (а.с.10).

З облікової картки обєкта погосподарського обліку №1 за період з 01.01.2011року по 01.01.2015року слідує, що головою господарства по вул.Леніна, 7 в с.Борисівка є ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, співвласником зазначеного обєкту погосподарського обліку є ОСОБА_4, 12.01.1972року народження (а.с.11).

За відомостями, що містяться у вказаній обліковій картці та у витягу з погосподарської книги за період з 01.01.1991року по 01.01.2015року за адресою розташування спірного житлового будинку, зареєстрованими особами у цьому будинку значаться ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, його двоє синів ОСОБА_7, 02.12.1992року народження, ОСОБА_8, 23.07.1991року народження, донька ОСОБА_9, 01.08.1994року народження, та дружина ОСОБА_5, 12.01.1972року народження (а.с.а.с.12-14).

З матеріалів справи слідує, що 23.07.2010року на замовлення відповідача виготовлено технічний паспорт на житловий будинок по вул.Леніна, 7 в с.Борисівка Татарбунарського району, та він вказаний одноособовим власником будинку (а.с.9).

Судом встановлено, що відповідач зареєстрований одноособовим власником житлового будинку з сараєм та дворовими спорудами за адресою: вул.Леніна, 7, с.Борисівка Татарбунарського району Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 26.03.2012 року, витягом ТОВ «Татарбунарське РБТІ та РОН» про державну реєстрацію прав від 26.03.2012 року та інформаційними довідками з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.12.2016 року (а.с.а.с.7,8,43,44).

Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу (далі ЦК) України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, окрім іншого, визнання права (п.1 ч.2 ст.16 ЦК).

З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом ст.16 Закону України «Про власність» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сімю України.

Відповідно ст.22 Кодексу про шлюб та сімю України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 28 цього Кодексу встановлено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

З матеріалів справи вбачається, що право власності ОСОБА_4 на спірний будинок не визнається, відтак підлягає захисту в судовому порядку.

З урахуванням того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі на час завершення будівництва спірного будинку та введення його в експлуатацію в 1994 році, суд доходить висновку про те, що частки подружжя у спільній сумісній власності є рівними, і тому вважає, що є підстави для задоволення вимог ОСОБА_4 про визнання за нею та відповідачем права власності на 1/2 частину згаданого обєкта нерухомості за кожним з припиненням права спільної сумісної власності сторін.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Судом встановлено, що при подачі позову, позивач сплатив судовий збір у розмірі 551 грн.20коп.(а.с.1). Докази на підтвердження понесення позивачем інших витрат в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин, сплачений ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 551грн.20коп., підлягає стягненню з відповідача на її користь.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.3, 10, 11, 14, 57-60, 64, 88, 158, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна, яка є спільною сумісною власністю, - задовольнити повністю.

Поділити між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 житловий будинок №7 по вулиці Леніна в селі Борисівка Татарбунарського району Одеської області.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку №7 по вулиці Леніна в селі Борисівка Татарбунарського району Одеської області.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку №7 по вулиці Леніна в селі Борисівка Татарбунарського району Одеської області.

Право спільної сумісної власності на житловий будинок №7 по вулиці Леніна в селі Борисівка Татарбунарського району Одеської області - припинити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, судовий збір у розмірі 551 (п'ятисот п'ятдесяти однієї) гривні 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду Одеської області через Татарбунарський районний суд Одеської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: