АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9302/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Юзькова О.Л.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Вербової І.М.

при секретарі: Горбачовій В.С.

за участю: позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування збитків, завданих внаслідок неповернення у строки, передбачені договором банківських вкладів.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись в серпні 2015 року до суду з вищевказаним позовом та із урахуванням збільшення позовних вимог ставив питання про стягнення з відповідача на його користь суми вкладів, також передбачені ст. 625 ЦК України 3% річних, інфляційні збитки та шкоду відповідно до вимог ст. 1061 ЦК України, а всього 38 520,30 доларів США, 51 975,40 Євро та 2 143 147,67 гривень. Вказуючи, що Фонд як правонаступник ПАТ «Банк «Таврика» не має права за відсутності правової підстави утримувати власність позивача.

Мотивуючи свої вимоги тим, що протягом 2011-2012 років він уклав з ПАТ «Банк «Таврика» 6 договорів банківських строкових вкладів, на депозитні рахунки банку були внесені власні заощадження. Після закінчення строку дії договорів банк не повернув кошти, натомість у грудні 2012 року банк віднесено до категорії неплатоспроможних, а виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 33 про введення у банку тимчасової адміністрації. Дана обставина не доводилась до відома вкладників і мала прихований характер, оскільки як постанова Правління НБУ так і рішення Фонду не реєструвались у Міністерстві юстиції України. Проте, з моменту введення тимчасової адміністрації Фонд прийняв на себе всі функції управління та контролю над ПАТ «Банк «Таврика». 13 лютого 2013 року позивачеві було повернуто лише частину коштів 200 000 гривень, за вкладом у доларах США «Пенсійний» № ПСД (391) 1613, що закінчився 08.01.2013 року.

Зазначав, що такі дії відповідача не відповідають вимогам чинного законодавства, та суперечать положенням ЗУ «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб». Також відмова відповідача повернути власність позивача не відповідає положенням Конституції України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тому просив суд стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб належні йому кошти.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу. Де ставив питання про його скасування та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому, що судом першої інстанції були порушені норми матеріального та процесуального права.

Позивач у судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб будучи належним чином повідомленим про розгляд справи у судове засідання не з'явився, поважність причин неявки не повідомив (а.с.147, 159,166).

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у його відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Так, судом при розгляді справи встановлено, що між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Таврика» було укладено договори банківського строкового вкладу:

- «Пенсійний» № ПСД (391) 1613 від 16.12.2011 року сума вкладу 48 000 доларів США строком до 08.01.2013 року;

- «Пенсійний» № ПСД (391) 774 від 10.01.2012 року сума вкладу 36 000 Євро строком до 04.02.2013 року;

- «Море відсотків» № МК 7859 від 01.11.2012 року сума вкладу 42 500 гривень строком до 31.01.2013 року;

- «Пенсійний» ПСГ (з91) 8186 від 19.12.2011 року сума вкладу 300 000 гривень строком до 21.06.2013 року;

- «Пенсійний» № ПСГ (391) 9097 у розмірі 300 000 гривень строком до 05.07.2013 року

- «Пенсійний» № ПСД (391) 2164 від 05.01.2012 року сума вкладу 2 400 доларів СІІІА строком до 05.07.2013 року.

20.03.2013 року Правлінням НБУ постановою № 97 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Таврика».

Підставами для звернення позивача до суду було те, що після закінчення строку дії договорів суми вкладів та нараховані відсотки, відповідно до умов угод, банком повернуті не були. Між тим, процедуру ліквідації банку здійснює Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на підставі рішень від 20.03.2013 року № № 17,18 які не мають юридичної сили у зв'язку з тим, що він не був оприлюдненим як нормативно - правовий акт.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову про стягнення з відповідача суми вкладів, нарахованих відсотків та штрафних санкцій, виходив з того, що діяльність Фонду на день розгляду справи регулюється спеціальним законодавством, тому до правовідносин, які виникли між ОСОБА_3 та відповідачем не можуть бути застосовані положення ЦК України, які регулюють договірні зобов'язання, умови їх виконання та наслідки, що настають у зв'язку з їх порушенням.

Розглядаючи спір судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, позивач вказував, що суд першої інстанції належним чином не дослідив та не надав правової оцінки тому, що надані копії банківських договорів та виписки до них свідчать, про укладення договорів банківських строкових вкладів з ПАТ «Банк «Таврика» у той час, коли ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не існувало. Діяти цей Закон почав лише з 26.09.2012 року і його зворотна сила не могла застосовуватися всупереч ст. 58 Конституції України до договорів позивача, що були укладені саме на підставі ЦК України. Встановивши, що протягом 2011-2012 років позивач уклав з банком шість договорів банківських строкових вкладів, на депозитні рахунки яких ним були внесені власні заощадження, суд проігнорував, ту обставину, що за п. 3.1.7 договорів, банк зобов'язався повернути вклади на першу вимогу вкладника, тобто порушив свої зобов'язання.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи, так як :

Згідно зі ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку встановлених договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За ч. 1 ст. 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені у спеціальному законі. Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Частиною ч. 1 ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Приписами ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Як вбачається зі ст. 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів» - основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до п. 17 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Таким чином, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону України врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, ч.1 ст. 36 цього Закону встановлено, що з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Згідно з п.п. 1-3 ч.5 ст.36 цього Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється:

1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку;

2) примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку);

3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

Згідно із п.1 ч.6 ст.36 цього Закону обмеження встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Не знайшли в ході розгляду справи свого підтвердження і доводи апеляційної скарги в частині того, що судом було проігноровано право позивача згідно ст.. 41 Конституції України на приватну власність ( грошові кошти), яке є непорушним і ніхто не може бути протиправно його позбавлений.

Так як Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами (ч.1 ст. 26 Закону України).

Відповідно до ч.2 ст. 26 цього Закону вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Згідно із ч.ч. 2, 3, 5 ст.27 цього Закону уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.

Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

У разі якщо сума розміщеного у банку вкладу перевищує розмір гарантованої суми виплати, інша частина вкладу відповідно до п.4 ч.1 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відноситься до 4 черги вимог кредиторів, якою передбачено, що кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів.

Тобто, якщо вимога кредитора перевищує розмір гарантованої суми компенсації, така залишкова вимога відносить до спеціальної черги вимог, питання про задоволення яких переноситься на майбутнє. Після задоволення вимог кредиторів 1-3 черг за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна банку, будуть задоволені вимоги кредиторів 4 черги за рахунок залишкових коштів пропорційно сумі вимоги, що визначено ч.4 ст. 52 цього Закону.

Така вимога не є безумовною і її задоволення у повному обсязі залежить від обставин, що визначені ч.4 ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відтак, у зв'язку із застосуванням спеціальних механізмів врегулювання правовідносин та прав позивача із банком, щодо подальшої діяльності якого прийнято рішення про виведення його з ринку, застосуванню підлягає Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Інші правові норми, зокрема положення ЦК України про зобов'язання, можуть бути застосовані, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 13 червня 2016 року ухваленій за результатом розгляду цивільної справи № 6-1123 цс16. Та вказує на те, що якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Також позивач визнав у ході розгляду справи обставини щодо отримання ним гарантованої суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами в розмірі 200 000 гривень, та є внесений до списку кредиторів щодо проведення процедури ліквідації банку.

Колегія суддів вважає також правовірними висновки суду в частині того, що судові рішення на які посилався позивач, як на підтвердження доведеності своїх заявлених позовних вимог не можуть мати преюдиційного значення для вирішення цього спору, так як не ґрунтувалися на правовідносинах що виникли між сторонами.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: