Номер провадження: 22-ц/785/4420/16
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Процик М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючої судді Процик М.В.,

суддів Дрішлюка А.І., Сєвєрової Є.С.,

при секретарях Сідлецькій Ю.С., Гамарц Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Носенко Олександр Володимирович, про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_3 Уточнивши свої позовні вимоги в процесі розгляду справи, позивач просила на підставі ст. 230 ЦК України визнати недійсним договір дарування нерухомого майна, а саме 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, укладений 18 вересня 2014 року між нею та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В.

В обґрунтування позову позивач та її представник посилалась на те, що позивачу та її сину ОСОБА_5 належить по 1/2 частині спірної квартири; що у зв'язку з постійними конфліктами з сином з приводу користування спільною квартирою позивач неодноразово зверталась за допомогою до правоохоронних органів і через безрезультатність таких звернень звернулась за допомогою до відповідача, як до одного із керівників громадської організації Міжнародного конгресу захисту прав і свобод людини; позивачу було видано членський квиток і задля захисту начебто своїх прав нею було укладено оспорений договір дарування; під впливом обману з боку відповідача її внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину; вказаний договір вона сприймала, як певний захисний акт та до останнього не усвідомлювала природу і наслідки здійснюваного правочину; після підписання залишилась проживати у належній їй квартирі та сплачувати комунальні платежі, що також свідчить про відсутність намірів назавжди передавати у власність своє майно чужій людині; іншого житла та іншої нерухомості вона у власності не має.

Відповідач позов не визнала, вказувала, що жодного обману або замовчування обставин, які б перешкоджали укладенню правочину, з її боку не було, що позивач уклала договір добровільно та нотаріусом їй роз'яснювалися правові наслідки договору дарування; крім того вона не заперечує проти проживання позивача в спірній квартирі АДРЕСА_1 Та водночас відповідач пояснила, що вони з чоловіком опікувалися позивачем, придбали для неї диван, усе необхідне для ведення господарства та проживання ( посуд, білизну, рушники тощо), приносили їй їжу, спілкувалися, всіляко підтримували.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду від 06 квітня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення, та стягнути понесені судові витрати, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Проти апеляційної скарги заперечувала ОСОБА_3, і підтримував представник позивача.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в межах оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні, з наступних підстав.

За правилами ст. 309 ч.1 п.4 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення, або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала доказів навмисного введення її відповідачем в оману щодо обставин, які вплинули на вчинення нею правочину. Водночас, суд першої інстанції послався і на ст.229 ЦК України та вказав, що помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного тлумачення правочину не є підставою для визнання його недійсним.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується частково.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 13.12.1994 р. квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7, в рівних частках кожному.(а.с. 12) У відповідності зі свідоцтвом про право на спадщину за законом № 5-2287 від 08.10.2001 р. спадкоємцями майна ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, є в рівних частках кожна: його мати - ОСОБА_7 та його дружина - ОСОБА_2, які успадкували 1/3 частину спірної квартири. (а.с. 13) Згідно з нотаріально посвідченим договором дарування від 18.12.2001 р., ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_7 ОСОБА_8 прийняв у дар 1/2 частини квартири АДРЕСА_1. (а.с. 14)

Отже, власниками спірної квартири були ОСОБА_2 та ОСОБА_5, між якими склалися конфліктні стосунки з приводу володіння і користування спірною квартирою. У зв'язку з конфліктними стосунками позивач неодноразово зверталася за допомогою до правоохоронних органів.(а.с.16-22)

18 вересня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування нерухомого майна, що був посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Носенко О.В., та зареєстрований в реєстрі за № 2014. За умовами договору ОСОБА_2 передала безоплатно у власність відповідачу ОСОБА_3 нерухоме майно, а саме: 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а. с. 30 - 31)

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, у тому числі, відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Разом з тим, відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення і щодо яких виник спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»(п.20) правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину; на відміну від помилки ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману..

Із матеріалів справи вбачається, що на підтвердження вчинення правочину під впливом обману позивач та її представник надали письмові звернення позивача до правоохоронних органів з приводу конфлікту зі співвласником спірної квартири (сином позивача), копію заяви про скасування довіреності на ім'я ОСОБА_9, та свідчення свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11, які безпосередньо під час укладення договору дарування присутніми не були. Вказані докази ґрунтуються виключно на припущенні позивача і беззаперечно не доводять наявності умислу в діях відповідача, та факту навмисного введення нею дарувальника в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. А відтак, колегія суддів вважає неспроможними доводи позивача в апеляційній скарзі щодо доведення нею підстави обману, і погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності позову про визнання недійсним правочину з підстав наявності обману зі сторони відповідача під час укладення договору дарування. Враховуючи відсутність вироку стосовно відповідача у вчиненні нею шахрайства той факт, що за заявою ОСОБА_2 Шевченківським ВП Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області внесено відомості до ЄРДР за ст.190 ч.2 КК України, і розпочато розслідування по факту вчинення злочину з врученням позивачу пам'ятки про процесуальні права та обов'язки потерпілого, висновків колегії суддів не спростовує, оскільки ст.62 Конституції України встановлено принцип невинуватості особи у вчиненні злочину, допоки її вину не буде встановлено вироком суду, і суду заборонено ґрунтуватися на припущеннях.(а.с.26-28,169-171)

Посилання позивача в апеляційній скарзі на ст.ст.231,232,233 ЦК України до уваги братися не можуть, оскільки вони не були визначені позивачем підставою позову для визнання правочину недійсним за змістом позовної заяви, яку розглядав суд першої інстанції. Зміна підстави позову на стадії апеляційного провадження за вимогами ст.303 ЦПК України не допускається.

Разом з тим,із уточненої позовної заяви позивача (а.с.65-69) вбачається, що її позовні вимоги були заявлені виключно на одній правовій підставі, зокрема на підставі ст.230 ЦК України, і обґрунтовувались позивачем тільки застосуванням до неї обману з боку відповідача. Посилання на ст.229 ЦК України позовна заява ОСОБА_2 не містить.

За ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд…

Враховуючи зазначене, помилковим є посилання суду на ст.229 ЦК України перед резолютивною частиною рішення суду та судження у мотивувальній частині рішення щодо відсутності підстав для визнання недійсним правочину вчиненого під впливом помилки, за наявності власного недбальства тощо. З огляду на те, що вказана правова підстава не була предметом дослідження у суді першої інстанції, та про неї не йдеться у позовній заяві позивача, ухвалене рішення не повинно перешкоджати позивачу у разі потреби подати позов на вказаній правовій підставі.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні у вищевказаній частині.

Керуючись ст. ст. 303,307,309,313-316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2016 рокузмінити в межах викладення мотивувальної частини, виключивши судження щодо помилки при вчиненні правочину та після слів «керуючись ст.ст.203,215» посилання на ст.229 ЦК України.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: М.В. Процик

Судді: А.І. Дрішлюк Є.С. Сєвєрова