У х в а л а

іменем україни

7 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів:Леванчука А.О., Маляренка А.В.,
Савченко В.О., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 8 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним державного акта на право власності відповідача на земельну ділянку у домоволодінні АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_6 посилається на те, що у порівнянні з державним актом на право власності на земельну ділянку попереднього власника домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_8, при незмінній площі, у спірному державному акті фактично змінилася конфігурація земельної ділянки. Вважає, що державний акт ОСОБА_7 отримано з порушенням порядку оформлення технічної документації.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 22 вересня 2006 року, виданий ОСОБА_7

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 8 лютого 2016 року рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить суд касаційної інстанції скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що за договором купівлі-продажу житлового будинку від 5 жовтня 1999 року позивач ОСОБА_6, а також ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 придбали у ОСОБА_12, ОСОБА_13 будинок з прибудинковими спорудами по АДРЕСА_2 (а. с. 12).

На підставі рішення виконкому Павлоградської міської ради № 317 від 1 березня 1994 року ОСОБА_8 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га за адресою АДРЕСА_1, для обслуговування житлового будинку, який зареєстровано в книзі записів державних актів на землю за № 128-ж (а. с. 7). За планом зовнішніх меж земельної ділянки ширина земельної ділянки складає 16,00 м та 17,50 м (а. с. 7).

За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 8 грудня 2005 року відповідач ОСОБА_7 придбав вказану земельну ділянку у ОСОБА_8 (а. с. 8).

В подальшому, за заявою ОСОБА_7 від 22 лютого 2006 року (а. с. 58), МГКП «Земельно-кадастрове бюро» було розроблено технічну документацію № 233 із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право на земельну ділянку (переоформлення) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1. У пояснювальній записці до технічного звіту зазначалося про те, що з півдня земельна ділянка ОСОБА_7 межує з земельною ділянкою АДРЕСА_2.

Відповідно до плану земельної ділянки, який було складено під час розробки технічної документації, конфігурація земельної ділянки була іншою порівняно із тією, яка вказана у державному акті на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га за адресою АДРЕСА_1, для обслуговування житлового будинку, який зареєстровано в книзі записів державних актів на землю за № 128-ж.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що під час складання технічної документації № 233 із землеустрою щодо домоволодіння АДРЕСА_1 змінено конфігурацію земельної ділянки, оскільки при незмінній загальній площі земельної ділянки, характеристики щодо розмірів довжини та ширини змінилися.

Проте, суд апеляційної інстанції не погодився з таким висновком районного суду, та вірно зазначив, що первинному забудовнику житлового будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_14 земельна ділянка надана без зазначення конкретного її розміру. При придбанні у ОСОБА_12 та ОСОБА_13 житлового будинку АДРЕСА_2 співвласниками ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 у відповідному договорі купівлі-продажу від 5 жовтня 1996 року розмір земельної ділянки також не зазначено. При цьому за відомостями технічних паспортів та планів земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_2 її розміри були різні.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що у домоволодінні АДРЕСА_1 державний акт на право власності на землю вперше видано ОСОБА_8 11 квітня 1994 року з розмірами земельної ділянки по ширині 16,00 м та 17,50 м. Після придбання вказаної земельної ділянки ОСОБА_7, відповідно до вимог ст. ст. 120, 126 ЗК України йому видано державний акт на право власності на землю з її шириною 16,77 м та 17, 55 м. Площа земельної ділянки залишилася незмінною. Про порушення межі між домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 чи перенесення паркану ні ОСОБА_7, ні ОСОБА_6 не заявлялося.

Відповідно до правил ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Павлоградської міської ради від 27 листопада 2012 року затверджено акт виїзного засідання комісії з питань земельних спорів від 23 жовтня 2012 року. Комісією встановлено, що межа між домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 не порушена. На момент придбання ОСОБА_6 будинку вже був побудований гараж, на межі побудована літня кухня, взято дозвіл на реконструкцію та добудовано лазню (а. с. 72).

Рішенням Павлоградської міської ради від 10 червня 2014 року затверджено акт виїзного засідання комісії з питань земельних спорів від 15 травня 2014 року по спору з приводу землекористування між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а. с. 67). Згідно акту від 15 травня 2014 року ОСОБА_6 зазначив, що межа між домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 не порушена, а будівництво здійснювалося за наданим йому виконкомом дозволом (а. с. 69, 70).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно врахував відсутність доказів, які б свідчили про зменшення площі та розміру земельної ділянки АДРЕСА_2, на якій розташовано домоволодіння ОСОБА_6, а також доказів про те, що вказана земельна ділянка передавалася у власність чи користування ОСОБА_6

Крім того, доводи позивача про порушення його прав як власника земельної ділянки є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що збільшення ширини сусідньої земельної ділянки АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_7, відбулося за рахунок зменшення площі та розміру земельної ділянки АДРЕСА_2.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що судом апеляційної інстанції правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для їх зміни чи скасування немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Установивши, що оскаржувані рішення відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України, та керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 8 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

В.О. Савченко

О.В. Ступак