АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

09 лютого 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Рудь В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі Сахарову Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

26 червня 2016 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, після уточнення якого просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу, інфляційні нарахування та 3% річних від отриманої суми позики. В обґрунтування своїх вимог позивач з урахуванням уточнень посилається на те, що 13 травня 2013 року відповідач ОСОБА_3 та позивач уклали договір позики, за яким відповідач отримав 41 000 грн., що еквівалентно 8 150 доларів США зі строком повернення до 19 липня 2014 року, однак суму боргу не повертає, тому він вимушений звернутися до суду. (а.с. а.с. 2-5, 35-37)

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 64 600 гривень 20 копійок, з яких 41 000 гривень 00 копійок сума боргу, 21853 гривні 00 копійок інфляційне збільшення суми боргу, 1747 гривень 20 копійок 3% річних.

Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.58-59).

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с.62-66).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 травня 2013 року відповідач ОСОБА_3 та позивач, згідно розписки, уклали договір позики, за яким позивач передав, а відповідач прийняв 41 000 грн., що еквівалентно 8 150 доларів США зі строком повернення до 19 липня 2014 року. Відповідачем свої зобовязання за борговою розпискою не виконані, кошти позивачу не повернуті, у звязку з чим станом на 22.12.2015 р. заборгованість з урахування індексу інфляції та 3% річних становить 64 600 гривень 20 копійок.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що відповідач отримані від позивача у борг грошові кошти в строк передбачений у розписці, написаною ним власноруч, не повернув, тому у звязку із неналежним виконанням своїх зобовязань виникла заборгованість, яка і підлягає стягненню з відповідача у розмірі 64 600, 20 грн. (сума боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних)

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права. Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) безоплатно передає другій стороні (позикодавцеві) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір вважається укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження укладення договору позики може бути надана розписка. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання повинно виконуватися належним чином, у відповідності до умов договору. У відповідності до ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, договір позики є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано посилання позивача щодо отримання позики в зазначеному розмірі, яка й до тепер ним не повернута позивачу, а тому договір повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору.

Відповідач, в порушення вимог ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, не надав доказів та не вказав на них під час розгляду справи щодо припинення зобовязання його виконанням, проведеним належним чином, не спростував розмір заборгованості, як і не надав доказів на спростування розрахунку, наданого позивачем, а тому суд обґрунтовано стягнув суму боргу з урахування індексу інфляції та трьох відсотків річних, згідно розрахунку наданого позивачем.

Доводи апеляційної скарги щодо застосування судом норм матеріального права, якими позивач не обґрунтовував свої позовні вимоги є безпідставними, оскільки як вбачається зі змісту уточненої позовної заяви позивач просив стягнути суму боргу з посиланням на ст.. ст.. 1046-1050 ЦК України, які регулюють правовідносини, які виникли між сторонами.

Що стосується доводів апелянта з приводу безпідставності висновку суду 1 інстанції щодо отримання грошових коштів відповідачем, то вони є безпідставними, оскільки, як вбачається з оригіналу розписки (а.с. 38) відповідач отримав в борг у позивача 41 000 грн., які зобовязався повернути до 19.07.2014 року.

Відповідач не заперечував, що саме ним була написана та підписана дана розписка, а його посилання на те, що ця розписка надавалася ним не як фізичною особою, а в процесі господарської діяльності між ним та позивачем, належними доказами не підтверджується та спростовується змістом розписки.

Інші, доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: