Справа № 461/1976/16 Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/783/3892/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Берези В.І., Бойко С.М.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 квітня 2016 року у справі за позовом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_4, з участю третіх осіб: Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, Львівського комунального підприємства «Цитадель - Центр» про звільнення самовільно зайнятих нежитлових приміщень та приведення до попереднього стану, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року в суд із позовною заявою звернулася Галицька районна адміністрація Львівської міської ради до відповідача ОСОБА_4, з участю третіх осіб Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, Львівського комунального підприємства «Цитадель-Центр», в якому просила виселити ОСОБА_4 з самовільно зайнятого нею нежитлового приміщення, позначеного у технічній документації під літ. 1-47, площею 14,8 кв. м., яке знаходиться на третьому поверсі будинку № 37 по вул. Дорошенка у м. Львові. Також просила зобовязати ОСОБА_4 привести вказане приміщення до попереднього стану. Судові витрати в сумі 1378 грн. просила покласти на відповідача.

Свої позовні вимоги Галицька районна адміністрація Львівської міської ради обґрунтовувала тим, що згідно витягу з реєстру права власності на нерухоме майно від 08.07.2011 року нежитлові приміщення загальною площею 812,6 кв.м., куди входить також і спірне приміщення, у будинку № 37 на вул. Дорошенка у м. Львові, перебувають у власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради. Вказаний будинок перебуває на обслуговуванні ЛКП «Цитадель - Центр». Однак, з листа ЛКП «Цитадель Центр», скерованого 31.07.2015 року позивачу, стало відомо про те, що нежитлове приміщення третього поверху за адресою м. Львів вул. Дорошенка, 37 кімната загальною площею 14,8 кв.м. під інд. №47 самовільно зайнята мешканкою квартири № 7 ОСОБА_4 Того ж дня, компетентною комісією проведено обстеження та складено акт № 848-НП/15, в якому зазначено про невідповідність виявленого технічній документації, а смае дверний проріз між приміщенням під інд. №1-45 і №1-47 замуровано, внаслідок чого на момент обстеження доступ до приміщення під інд. №1-47 відсутній, єдиний можливий доступ до вказаного приміщення може здійснюватися виключно з квартири відповідача.

Вказує, що відсутність передбаченого технічною документацією входу та самовільне захоплення спірного нежитлового приміщення відповідачем свідчить про спробу останньої протиправно заволодіти майном територіальної громади м. Львова.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги задоволено. Вирішено виселити відповідача ОСОБА_4 із самовільно зайнятого нежитлового приміщення під літ.1-47 площею 14,8 кв.м., яке знаходиться на третьому поверсі будинку № 37 на вул. Дорошенка у м.Львові. Зобовязано відповідача ОСОБА_4 привести приміщення під літ.1-47 площею 14,8 кв.м., яке знаходиться на третьому поверсі будинку № 37 на вул. Дорошенка у м. Львові до попереднього стану. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із даним рішенням, відповідач ОСОБА_4 оскаржила таке в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_4 покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного і всебічного зясування всіх обставин справи і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що вона є власником квартири № 7, розташованої по вул. Дорошенка, 37 в м. Львові, де і проживає. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази про самовільне захоплення нею нежитлового приміщення № 1-47 на третьому поверсі будинку, поруч з її квартирою. Більше того, судом не зясовано, хто саме є власником приміщень № 1-45, які мали спірний дверний проріз з приміщеннями № 1-47, а жодних доказів того, що дверний проріз між вказаними приміщеннями було замуровано саме відповідачем, немає.

Вказує, що висновки суду про самовільне захоплення та використання нею спірного нежитлового приміщення базуються виключно на припущеннях та не підтверджені жодними доказами, а відтак, будь-яких дій, котрі б порушували право користування, розпорядження чи володіння належним Львівській міській раді нерухомим майном, вона не вчиняла.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильно встановлених обставин у справі, існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступного.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши усі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 квітня 2016 року відповідає зазначеним вимогам.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, у власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради на підставі свідоцтва про право власності № Г003572 від 28.05.2010 року та витягу з реєстру права власності на нерухоме майно від 08.07.2011 року, перебувають нежитлові приміщення загальною площею 812,6 кв. м. у будинку № 37, що по вул. Дорошенка у м. Львові.

Вказаний житловий будинок в цілому перебуває на балансі та обслуговується ЛКП «Цитадель - Центр».

Актом приймання-передачі від 31.03.2015 року підтверджується факт прийняття ЛКП «Цитадель-Центр» від ПАТ «Укртелеком» нежитлових приміщень площею 812, 6 кв.м. за адресою: м. Львів, вул. Дорошенка, буд. 37 у задовільному стані.

Згідно із довідкою Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 06.04.2015 року за вих. № 354, а також листом ЛКП «Цитадель-Центр» від 08.04.2015 року, нежитлові приміщення площею 812, 6 кв. м. у будинку за вказаною адресою є вільними та ніким не використовуються.

Однак, 31 липня 2015 року ЛКП «Цитадель Центр» скеровано лист позивачу про те, що нежитлове приміщення третього поверху за адресою м. Львів, вул. Дорошенка, буд. 37, а саме кімната загальною площею 14, 8 кв.м. під інд. 1-47 самовільно зайнята мешканкою квартири № 7 гр. ОСОБА_4 Відтак, просили вжити заходів згідно вимог чинного законодавства.

Враховуючи ту обставину, що відповідач самовільно зайняла вищевказане нежитлове приміщення, відтак 31.07.2015 року комісією в складі представників управлінням комунальної власності Галицької районної адміністрації Львівської міської ради та ЛКП «Цитадель Центр» проведено обстеження самовільно захопленого нежитлового приміщення та складено акт №848-НП/15.

Зазначеною перевіркою встановлено наступну невідповідність технічній документації: дверний проріз між приміщенням під інд. 1-45 і 1-47 замуровано, внаслідок чого на момент обстеження доступ до приміщення під інд. 1-47 відсутній. В свою чергу, єдиний можливий доступ до вказаного приміщення може здійснюватися виключно з квартири № 7, власником якої є відповідач.

Відповідач ОСОБА_4 у суді першої інстанції, та її представник у суді апеляційної інстанції не заперечували тієї обставини, що саме відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 та що саме нею замуровано дверний проріз між приміщеннями №1-47 та №1-45.

Статтею 143 Конституції України визначено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальній громаді належить право комунальної власності, зокрема, на рухоме і нерухоме майно, житловий фонд, нежитлові приміщення, та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності.

Статтею 327 ЦК України передбачено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до п.4.5.1 Положення про Галицьку районну адміністрацію Львівської міської ради, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 06.01.2012 року №4 ( яке діяло на час розгляду справи судом першої інстанції), до повноважень адміністрації належить звернення у встановленому законом порядку до судових органів з позовними заявами, скаргами щодо справ про виселення громадян з жилих приміщень, у яких вони незаконно проживають; визнання осіб такими, що втратили право на користування жилими приміщеннями, виселення громадян та юридичних осіб із самовільно зайнятих нежитлових приміщень, на які не були укладені договори оренди, про демонтаж самочинного будівництва; з інших питань, що виникають у процесі здійснення наданих районній адміністрації повноважень.

З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вищезгадані нежитлові приміщення, у тому числі і спірне приміщення площею 14,8 кв. м., перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Львова, і лише вона має право ними користуватися та розпоряджатися, у зв»язку з чим за захистом порушеного права з позовом у суд звернулась Галицька районна адміністрація Львівської міської ради.

Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, і не заперечувалось самою відповідачем у суді першої інстанції, саме остання самовільно захопила нежитлове приміщення під літ. 1-47 площею 14,8 кв.м., шляхом закладення дверного прорізу між приміщеннями під літ 1-47 та під літ. 1-45, яке знаходиться на третьому поверсі будинку № 37 на вул. Дорошенка у м. Львові.

Так, згідно належно засвідченої копії поверхового плану третього поверху будинку № 37 по вул. Дорошенка у м. Львові, має місце дверний проріз до приміщення 1-47 з приміщення 1-45. Натомість з приміщення 1-6 такий дверний проріз не передбачений.

В свою чергу, приміщення 1-6 є нічим іншим, як коридором належної відповідачу квартири. Відтак, облаштування такого дверного прорізу з квартири відповідача, що, у свою чергу, унеможливлює доступ до нього з іншого приміщення, так як таке замуроване, є беззаперечним аргументом самовільного захоплення спірного приміщення саме відповідачам, яке, зрештою, лише нею і використовується.

Крім того, колегія суддів бере до уваги також і ту обставину, що саме відповідач, після самовільного захоплення спірного нежитлового приміщення і приєднання його до належної їй квартири звернулася до компетентного органу Управління комунальним майном Львівської міської ради з наміром викупити таке приміщення, або ж узаконити його в інший спосіб, чого також не заперечувала у суді першої інстанції.

Відтак, надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам та встановленим судом обставинам справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про підставність позовних вимог і необхідність їх задоволення у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги без будь-яких доданих до неї належних та допустимих доказів висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, а висновки суду ґрунтуються на їх всебічному аналізі.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 квітня 2016 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Береза В.І.

ОСОБА_5