Справа № 520/3408/16-ц
Провадження № 2/520/2663/16
Рішення

іменем України

11 жовтня 2016 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого-судді Прохорова П.А.

при секретарі Цвігун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Лічман Іна Миколаївна про застосування наслідків недійсності нікчемного договору дарування, витребування майна, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, у якому посилаючись на нікчемність довіреності у розумінні її такою, що надана для укладення договору дарування, та невідповідність її змісту інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, вказувала на те, що ОСОБА_2, укладаючи 17 червня 2009 року договір дарування земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, перевищив наданий йому за довіреністю від 06 лютого 2008 року обсяг повноважень, та з такого вказувала на нікчемність вказаного договору дарування в силу закону, просила суд визнати його таким за рішенням суду і застосувати наслідки його часткової недійсності - в частині, що стосується ? частки спірної земельної ділянки, витребувати у ОСОБА_4 ? частину земельної ділянки, визнати за позивачем право власності на таку частку спірної земельної ділянки.

Додатково позивач вказувала на те, що ОСОБА_2 взагалі було уповноважено на вчинення вичерпного переліку юридичних дій, однак жодна з них не була пов'язана з укладанням договору дарування.

Представник відповідача ОСОБА_4, звернулася до суду з письмовими запереченнями проти позову у яких наголошувала на тому, що ОСОБА_2 укладав спірний договір дарування від свого імені, а вимоги інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, про порушення яких зазначає позивач, вказують на вимоги до довіреності тоді, коли договір дарування укладається від імені особи, яка надала таку довіреність, а отже така підстава позову жодним чином не кореспондує фактичним обставинам укладення спірного договору.

Крім того такий представник відповідача заперечувала проти посилань позивача на те, що за довіреністю ОСОБА_2 було уповноважено лише на надання згоди на продаж, купівлю, заставу майна, оскільки за текстом довіреності вказано, що довіритель передає вказаній особі право «подавати різні заяви, в тому числі…», тобто подальший перелік заяв, які може подати уповноважена особа є орієнтовним та не вичерпним, тобто вказаний відповідач мав належні повноваження щодо надання згоди на дарування спірного майна, та таким чином представник вказувала на необґрунтованість позову.

Крім того представник ОСОБА_4 вказувала на те, що її довіритель є добросовісним набувачем спірного майна, та набула його у власність за відплатним договором, що у поєднанні з іншими обставинами справи, на її думку, унеможливлює вимоги позову про визнання за позивачем прав власності на частку земельної ділянки та її витребування.

У судових засіданнях учасники справи підтримували зазначені правові позиції.

Представник ОСОБА_2 з'явився лише в одне судове засідання, у наступному, не зважаючи на судові виклики до суду такий представник чи його довіритель не з'являлись.

Представник ОСОБА_3 заперечував про ти задоволення позову та при цьому вході розгляду справи ним та представником відповідача ОСОБА_4 порушувались питання про закриття провадження у справі з підстав ч.1 п.2 ст. 205 ЦПК, оскільки позивач вже зверталась до суду з аналогічними вимогами з тотожних підстав, та таку справу було розглянуто судом із постановленням, рішення (справа№1522/8266/12), яке неодноразово було предметом оскарження та було залишено в силі Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.05.2015 у справі №6-4683св-15.

Клопотання ОСОБА_3 було розглянуто судом 01 серпня 2016 року, за наслідками чого посилання такого відповідача не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, та у задоволенні вимог про закриття провадження у справі було відмовлено.

Судом було встановлено, що в рамках провадження по справі №1522/8266/12 розглядались вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - Приватні нотаріуси Одеського міського нотаріального округу Лічман Іна Миколаївна та Іллічова Наталія Артемівна про визнання правочинів недійсними та витребування майна від добросовісного набувача, поділ спільного майна подружжя.

Підставами таких вимог було, зокрема, твердження позивача про недійсність договору дарування спірної земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 через те, що такий договір було укладено щодо спільного сумісного майна подружжя, без її згоди (правова підстава позову - порушення встановленого законом порядку розпорядження спільним майном подружжя).

В рамках провадження у справі №520/3408/16-ц позивач, заявляючи вимоги про визнання спірного договору дарування недійсним, вказує на його нікчемність, оскільки довіреність, на підставі якої від імені позивача було вчинено розпорядження майном є неналежною та такою, на підставі якої вчинення оскаржуваного договору дарування є неможливим, та з такого, зазначаючи про те, що оспорюваний договір не відповідає вимогам цивільного законодавства (порушує приписи ст.203 ЦК України), при цьому самі заявлені вимоги матеріального характеру випливають з твердження позивача про нікчемність оскаржуваного договору, та наслідках його нікчемності.

В судовому засіданні 11.10.2016 Представник ОСОБА_4 надала до суду своє клопотання про закриття провадження з тих самих підстав, що й зазначене вище клопотання представника ОСОБА_3 Вказане клопотання суд розглянув в нарадчій кіснаті з одночансим постановленням рішення і вважає його необгрунтованим з таких самих підстав, як ті, з яких було відмовлено представнику ОСОБА_3 у задоволенні поданого ним клопотання про закриття провадження у справі, що наведені вище.

Крім того представник ОСОБА_4 звернулась до суду з вимогами про застосування до вимог позивача наслідків пропуску строку позовної давності.

В обґрунтування таких вимог вказувала на те, що спірний договір, який позивач просить визнати нікчемним є за своєю правовою природою реальним, а тому перебіг позовної давності починається одразу з його укладенням, що відбулось 17 червня 2009 року, а позовну заяву позивачем було подано лише 28.03.2016 року, тобто із пропуском передбаченого законом трирічного строку позовної давності. Таким чином представник відповідача вказуючи на наслідки пропуску позивачем позовних вимог, якщо про їх застосування заявлено відповідачем, просила суд відмовити у задоволенні позову у тому числі з підстав пропуску вказаного строку.

Представник позивача надав до суду заяву про визнання причин пропуску позовної давності поважними та їх поновлення.

В обґрунтування вказаної заяви представник позивача наголошував на тому, що сторони вже тривалий час перебувають у судових спорах щодо спірних майна та договорів, та позивачем добросовісно вживаються всі можливі заходи щодо захисту її порушених майнових прав на спірну земельну ділянку - позивач в межах строку позовної давності звернулася до суду з вимогами до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - Приватні нотаріуси Одеського міського нотаріального округу Лічман Іна Миколаївна та Іллічова Наталія Артемівна про визнання правочинів недійсними та витребування майна від добросовісного набувача, поділ спільного майна подружжя, де вона, не погоджуючись із законністю спірного договору та вважаючи що він істотним чином порушив її права, просила, зокрема, визнати такий договір дарування недійсним та витребувати від відповідача спірне майно, однак у задоволенні судом таких вимог їй було відмовлено, остаточно розгляд вказаної справи закінчився 27.05.2015 року у зв'язку з постановленням Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвали №6-4683св-15.

Уточнивши свою правову позицію у спорі, приймаючи до уваги надані Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ за текстом ухвали №6-4683св-15 роз'яснення, позивач, через незначний час, знову звернулась до суду, 28.03.2016 року, та таким чином представник позивача наголошував на поважності причин пропуску позовної давності за цим позовом, та просив суд поновити відповідний строк.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на судовий захист свого цивільного права (особистого немайнового або майнового права та інтересу) у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

При цьому діючим законодавством передбачено строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу - позовна давність (ст. 256 ЦК України). Згідно ст. 257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється в три роки .

Так, спірний договір вчинено 17.06.2009 року. У лютому 2010 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - Приватні нотаріуси Одеського міського нотаріального округу Лічман Іна Миколаївна та Іллічова Наталія Артемівна про визнання правочинів недійсними та витребування майна від добросовісного набувача, поділ спільного майна подружжя, де нею було заявлено у тому числі вимоги про визнання договору дарування недійсним.

Розгляд вказаної справи було остаточно закінчено 11 вересня 2015 року - постановленням Верховним Судом України ухвали №6-1711ц15, про відмову у допуску вказаної справи, до перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року.

Позовна заява ОСОБА_1, що є предметом розгляду у цій справі надійшла до суду поштою 28.03.2016 року, а подана на поштове відділення 21.03.2016 року, про що свідчить відбиток поштового штемпеля на описі вкладення до конверту.

Таким чином з моменту остаточного розгляду справи №6-1711ц15, до звернення до суду з цим позовом минуло 6 місяців 10 днів, справа №6-1711ц15 перебувала у провадженні судів різних інстанцій з лютого 2010 року по вересень 2015 року, тобто більше п'яти років, після чого позивачу було відмовлено у задоволенні зазначених вимог, і позивач, враховуючи надані судами роз'яснення, звернулась до суду за захистом своїх прав з інших правових підстав (у інший спосіб), таким чином суд доходить висновку про те, що позивач пропустила трирічний строк позовної давності з поважних причин, оскільки у випадку своєчасного розгляду справи №6-1711ц15, позивач, могла б врахувати надані їй роз'яснення та повторно звернутись за захистом свого права вчасно, в межах трирічного строку, натомість, позивач отримала відповідні роз'яснення лише у вересні 2015 року, тобто після фактичного спливу строку трирічної давності.

Разом з тим, суд вказує на те, що з викладених обставин клопотання представника позивача про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними та про поновлення такого строку підлягає частковому задоволенню, шляхом визнання причин пропуску строку позовної давності поважними та відмови у задоволенні вимог про поновлення такого строку, оскільки цивільний кодекс не передбачає поновлення такого строку.

Згідно положень ч.5 ст. 267 ЦК України, визнання судом причин пропуску позовної давності поважними вказує на необхідність захисту порушеного права позивача, якщо в ході розгляду справи буде встановлено його порушення.

Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом.

Звертаючись до суду за захистом свого права позивач визначає предмет та підстави позову самостійно.

Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими сторони обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

При цьому обставини, що були встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 08 червня 2001 року по 16 квітня 2010 року, та при цьому ведення ними спільного господарства було припинено раніше розірвання шлюбу - у червні 2009 року.

На підставі державного акту серії ОД №060983 від 17 червня 2004 року (виданого на виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 07.05.2003 року, №2-2718), на право власності на земельну ділянку площею 0,2117га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, вказана земельна ділянка була зареєстрована за ОСОБА_2.

Вбачається, що така земельна ділянка була набута відповідачем ОСОБА_2 у період подружніх відносин з позивачем.

06 лютого 2008 року ОСОБА_1 видала на ім'я ОСОБА_2 довіреність, що була посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. у день її видачі та зареєстровано в реєстрі за №1923, згідно якої позивач уповноважила вказаного відповідача «розпоряджатися на умовах за його розсудом всім її майном та тим майном, що буде придбано у майбутньому, з чого б воно не складалось та де б воно не знаходилось, укладати та розривати всі дозволені законом договори цивільно-правового характеру… для чого надала право подавати різні заяви…».

Строк дії вказаної довіреності було визначено три роки та дійсна вона була до 06 лютого 2011 року.

Відомостей про відкликання чи скасування такої довіреності до суду не надано.

Згідно договору дарування від 17.06.2009 року ОСОБА_2 подарував, а громадянка ОСОБА_3, від імені якої діяла ОСОБА_7, прийняла у дарунок вказану земельну ділянку що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно п. 7 договору, такий договір посвідчено за нотаріально засвідченою письмовою згодою дружини дарувальника, викладеної окремою заявою, яка зберігається до цього договору у справах приватного нотаріуса.

Вказану згоду від імені дружини, ОСОБА_1, було надано самим ОСОБА_2 на підставі зазначеної довіреності від 06 лютого 2008 року.

Правомірність таких дій, з приводу надання згоди ОСОБА_2 на укладення договору та дійсності такої згоди вже досліджувались судом в рамках провадження по справі №1522/8266/12 де розглядались вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - Приватні нотаріуси Одеського міського нотаріального округу Лічман Іна Миколаївна та Іллічова Наталія Артемівна про визнання правочинів недійсними та витребування майна від добросовісного набувача, поділ спільного майна подружжя.

Так, згідно мотивувальної частини Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року, що є чинною на час розгляду справи, вбачається, що наведена вище довіреність від 06 лютого 2008 року р.№1923, має бути оцінена як така, за якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 за його розсудом і від її імені укладати будь-які договори цивільно-правового характеру. При цьому згідно з умовами спірного договору дарування ОСОБА_2, даруючи спірну земельну ділянку укладав договір від свого імені, використовуючи нотаріально посвідчену згоду дружини.

Таким чином, оскільки дарувальником виступав сам ОСОБА_2, посилання на положення ч.4 ст. 720 ЦК України, якими встановлено вимоги до доручення, на підставі якого представник особи може укласти договір дарування від імені свого довірителя у вигляді зазначення імені обдарованої особи, а також наслідки не зазначення у дорученні імені обдарованої особи у вигляді нікчемності такого доручення, є безпідставними.

Положення п. 146 Розділу 16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 року, який діяв на час вчинення спірного договору дарування, містить кореспондуючі до ч.4 ст. 720 ЦК України положення, та повністю дублюють зміст вказаної частини статті.

Таким чином суд доходить висновку про те, що посилання сторони позивача на нікчемність довіреності від 06 лютого 2008 року р.№1923 в розумінні відсутності повноважень повіреної особи на укладення договору дарування від імені довірителя жодним чином не свідчить про нікчемність укладеного 17.06.2009 року від імені ОСОБА_2 договору дарування, оскільки не спростовує як наявності у такого дарувальника необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладення зазначеного правочину, так і дотримання інших вимог закону, встановлених ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Таким чином суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про визнання договору дарування спірної земельної ділянки частково недійсним.

Вимоги позову про визнання за позивачем права власності та про витребування ? частки спірної земельної ділянки від ОСОБА_4 також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними та випливають з можливого висновку суду про часткову недійсність договору дарування від 17.06.2009 року та про вибуття ? частки земельної ділянки, як такої що належала позивачу як спільне сумісне майно подружжя та вибуло з її власності поза її волею, що за наведеними вище висновками суду не відповідає обставинам справи.

Так, спірна земельна ділянка дійсно була набута ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період їх подружніх відносин та є спільним майном подружжя, що вже було встановлено в ході розгляду судами цивільної справи №6-4783св15 (Ухвала ВССУ від 27.05.2015 року).

При цьому за висновками суду, що наведені вище за текстом, а так само - за текстом вказаної ухвали ВССУ від 27.05.2015 року, вбачається, що за договором дарування від 17.06.2009 року таке майно вибуло з власності подружжя правомірно, та у відповідності до чинного законодавства.

Таким чином обдарована за наведеним договором ОСОБА_3, а так само, у подальшому, ОСОБА_4 правомірно набули у власність зазначене майно.

Крім того, згідно наведеної вище ухвали ОСОБА_4 набула у власність спірну земельну ділянку на підставі договору дарування від 20.11.2009 року, який у наступному, 21.02.2013 року було визнано удаваним правочином, оскільки він приховував договір купівлі-продажу, та разом з тим визначено, що ОСОБА_4С, є добросовісним набувачем земельної ділянки.

Жодних передбачених положеннями ст. 388 ЦК України підстав витребування у майна добросовісного набувача позивачем доведено не було, добросовісність набуття ОСОБА_4 земельної ділянки - не спростована.

У зв'язку з викладеним суд зазначає, що по при поважність пропуску позивачем строку позовної давності, жодних фактичних та правових підстав для задоволення її вимог не вбачається.

Згідно положень ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 208-209, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 15,16, 256, 257, 261,267,388,720, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Лічман Іна Миколаївна про застосування наслідків недійсності нікчемного договору дарування, витребування майна, визнання права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя П. А. Прохоров