Справа № 743/1055/15-ц Провадження № 22-ц/795/33/2016 Головуючий у I інстанції -Жовток Є. А. Доповідач - Висоцька Н. В.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Губар В.С., Мамонової О.Є.,

при секретарі - Бивалькевич Т.В., Козлачковій Ю.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача Бачурної А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального закладу «Ріпкинська центральна районна лікарня» Ріпкинської районної ради Чернігівської області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення у зв»язку із скороченням штату працівників, про поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та часткове скасування змін до штатного розпису на 2015 рік по КЗ «Ріпкинська ЦРЛ»,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Ріпкинського районного суду від 05.10.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до КЗ «Ріпкинська центральна районна лікарня» Ріпкинської районної ради Чернігівської області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення у зв»язку із скороченням штату працівників, про поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та часткове скасування змін до штатного розпису на 2015 рік по КЗ «Ріпкинська ЦРЛ» - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу.

Ухвалою судді апеляційного суду від 16.12.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05.10.2015 року в частині оскарження визнання незаконним та скасування наказу про звільнення у зв»язку із скороченням штату працівників, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та часткове скасування змін до штатного розпису на 2015 рік по КЗ «Ріпкинська ЦРЛ» було визнано неподаною та повернуто заявнику, та відкрито апеляційне провадження в частині оскарження рішення суду щодо не задоволення вимог про поновлення позивача на роботі.

За доводами апеляційної скарги, оскаржуване рішення суду є незаконним, необґрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального права, судом не повно з»ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи.

В скарзі заявник просить скасувати рішення місцевого суду від 05.10.2015 року, та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування незаконності рішення суду ОСОБА_3 посилається на те, що при звільненні відповідачем їй не було запропоновано іншу роботу в КЗ «Ріпкинська ЦРЛ», чим порушено вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, позивач має переваги в залишенні на роботі, оскільки є особою, в сім»ї якої немає інших працівників з самостійним заробітком, має тривалий безперервний стаж роботи в даній установі, вона має кваліфікаційну категорію за спеціальністю «Сестринська справа».

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 1984 року працювала медичною сестрою в КЗ «Ріпкинська ЦРЛ», що підтверджується даними копії трудової книжки позивача (а.с. 23-24).

В зв»язку з проведенням реформування галузі охорони здоров»я, приведенням у відповідність до нормативів МОЗ України по забезпеченню кількості ліжок на 10 тисяч населення і приведення у відповідність штатних посад до кошторисних призначень, наказом головного лікаря КЗ «Ріпкинська ЦРЛ» № 35 від 25.05.2015 року скороченню підлягали кількість ліжок терапевтичного відділення лікарні з 60 до 50, неврологічного відділення з 30 до 25, дитячого відділення з 25 до 20, зв"язку з чим вносились зміни до штатного розпису лікарні, які підлягали затвердженню 26.05.2015 року (а.с. 34).

Згідно витягу з наказу головного лікаря Ріпкинської ЦРЛ № 38-О від 28.05.2015 року, ОСОБА_3 попереджено про наступне звільнення з посади, яке відбудеться 28.07.2015 року. Позивач з наказом ознайомлена, але від підпису відмовилась у присутності свідків (а.с. 19, 122-124).

Із витягу протоколу засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації КЗ «Ріпкинська ЦРЛ» № 29 від 15.07.2015 року встановлено факт надання профспілковим комітетом згоди на звільнення 28.07.2015 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_3 (а.с. 52).

Наказом № 56-О від 28.07.2015 року ОСОБА_3 звільнено з роботи у зв"язку зі скороченням штату працівників, з виплатою вихідної допомоги (а.с. 15).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що відповідачем при вивільненні ОСОБА_3 в у зв»язку зі змінами в організації виробництва дотримано вимог трудового законодавства, а позивачем, відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України не доведено законності та обґрунтованості позовних вимог.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з"ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було враховано, що при звільненні позивачу не було запропонована іншу роботу в КЗ «Ріпкинська ЦРЛ», чим порушено вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, переваги в залишенні на роботі, оскільки є особою, в сім»ї якої немає інших працівників з самостійним заробітком, має тривалий безперервний стаж роботи в даній установі, наявна кваліфікаційна категорія за спеціальністю «Сестринська справа», не дотримання трудового законодавства щодо попередження про наступне вивільнення, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції виходячи з наступного.

Встановлено, що у зв'язку з відсутністю вакантних посад в межах категорії посади позивача в КЗ «Ріпкинська ЦРЛ» ОСОБА_3 не була запропонована іншу робота, зазначена обставина також підтверджується даними листів КЗ «Ріпкинська ЦРЛ» (а.с. 120-121), з яких вбачається, що вакантні посади в КЗ «Ріпкинська ЦРЛ» з моменту попередження та до моменту звільнення позивача були відсутні.

Не обґрунтованими є також і доводи апеляційної скарги, щодо не врахування переважного права на залишення на роботі.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Як вбачається, судом першої інстанції дана правова оцінка діям відповідача в частині дотримання ст. 42 КЗпП України, які оцінено в сукупності з наданими позивачем доказами, а саме довідкою Ріпкинської селищної ради № 2087 від 01.09.2015 року(а.с. 51), актом обстеження від 31.08.2015 року (а.с. 50), кваліфікаційними характеристиками (а.с. 35), відповідно до яких ОСОБА_3 не має кваліфікації зі спеціальності "сестринська справа", а курси підвищення кваліфікації востаннє проходила в 2010 році.

Крім того, судом встановлено, що позивачка проживає одна, утриманців не має, медичною сестрою працює з 1984 року.

Згідно з нормами ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вони посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи.

Враховуючи викладене, суд прийшов до обґрунтованого висновку про не надання позивачем відповідних доказів щодо переважного права залишення на роботі ОСОБА_3

Таким чином, спростованими є доводи апеляційної скарги, що при звільненні ОСОБА_3 не були дотримані вимоги ч. 2 ст. 49-2, ч. 2 ст. 42 КЗпП України щодо переважного права залишення на роботі при вивільненні працівників.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду і доводи щодо не належного повідомлення про наступне вивільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, як вбачається відповідно до наданої копії наказу від 28.05.2016 року № 38-0, працівники, в тому числі і ОСОБА_3, були попереджені про майбутнє звільнення, разом з тим позивачка відмовилась від підпису, про що зроблена відмітка в наказі, зазначену обставину засвідчили ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 (122-124).

Крім того, оскільки діючим законодавством не встановлено обмежень, щодо попередження під час щорічної відпустки, зазначені доводи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду І інстанції перевірено в межах доводів апеляційної скарги і підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: