Справа № 367/3829/15-ц Головуючий у І інстанції Саранюк Л. П.
Провадження № 22-ц/780/472/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 04.02.2016
УХВАЛА

Іменем України

04 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 селищної ради Київської області на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2015 року у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави, уповноваженими органами якої є Кабінет Міністрів України до ОСОБА_2 селищної ради Київської області, ОСОБА_3, треті особи Комунальне підприємство "Святошинське лісопаркове господарство" про визнання недійсним рішення ради, державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки,

встановила:

У червні 2015 року перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду із зазначеним позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до відповідачів ОСОБА_2 селищної ради Київської області та ОСОБА_3, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі рішення ОСОБА_2 селищної ради від 17.09.2010 року № 1425-55-У «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» затверджено проект землеустрою та передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в селищі Гостомель, вул. Щорса, 41-а.

На підставі вказаного рішення на імя ОСОБА_3 видано державний акт серії ЯИ № 455072 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:101:0187, площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, зареєстрований відділом Держкомзему у м. Ірпінь за №90.

На думку позивача, рішення ОСОБА_2 селищної ради Київської області, а також державний акт на право власності на земельну ділянку видані з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки селищна рада розпорядилась земельною ділянкою, яка знаходиться за межами населеного пункту селища Гостомель, право розпорядження якою віднесено до відповідного органу виконавчої влади згідно п. 12 Перехідних положень ЗК України. Крім того, у порушення статей 38, 116, 118, 149, 151 Земельного кодексу України спірну земельну ділянку надано у власність ОСОБА_3 без припинення права постійного користування нею КП «Святошинське лісопаркове господарство», а також селищною радою не дотримано статей 20, 21 ЗК України і статті 57 Лісового кодексу України щодо порядку зміни цільового призначення землі.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 селищною радою Київської області прийнято рішення про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_3 всупереч вимог закону, не будучи власником землі, без дотримання процедури вилучення та зміни її цільового призначення, позивач просив суд визнати недійсним рішення ОСОБА_2 селищної ради Київської області від 17.09.2010 року № 1425-55-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1000 га.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 455072, виданий ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:101:0187, площею 0,1000 га, розташовану в смт. Гостомель, вул. Щорса, буд. 41-а.

Витребувати з володіння ОСОБА_3 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку з кадастровим номером :01:101:0187 площею 0,1000 га, вартістю 13963 грн. та стягнути з відповідачів судові витрати на користь держави.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2015 року позов задоволено повністю. Визнано недійсним рішення ОСОБА_2 селищної ради Київської області від 17.09.2010 № 1425-55-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1000 га. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 455072, виданий ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:101:0187 площею 0,1000 га. Витребувано з володіння ОСОБА_3 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку з кадастровим номером :01:101:0187 площею 0,1000 га вартістю 13963 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 селищної ради, ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 грн.

У апеляційній скарзі Гостомельска селищна рада Київської області просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилається на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач пропустив строки звернення з позовом до суду та звернувся в інтересах неналежного відповідача, оскільки прокурору про зазначені обставини було достовірно відомо ще в 2011 році. Крім того, особою, чиї права імовірно порушені оскаржуваним рішенням ОСОБА_2 селищної ради, виходячи з положень Указу Президента України від 01.05.2014 року № 446/2014 та наявних у справі доказів, є КО «Київзеленбуд», в тому числі і його підконтрольне КП «Святошинське лісопаркове господарство», якому відповідні обставини стали відомі ще в 2009 році. Докази порушення прав Кабінету Міністрів України та перебування спірної земельної ділянки в розпорядженні, володінні або віданні останнього відсутні. Тому відсутні підстави витребування спірної земельної ділянки на користь держави в особі Кабінету Міністрів України.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач не надав доказів того, що спірна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту селища Гостомель і є землями національного природного парку «Голосіївський». Перебування спірної земельної ділянки в межах селища Гостомель підтверджується Перспективним планом формування територій громад Київської області, затвердженим рішенням Київської обласної ради від 13.08.2015 року.

Також суд першої інстанції не звернув уваги на практику Європейського суду з прав людини щодо принципу захисту права власності відповідно до ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка викладена в рішеннях Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року, «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року, «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, згідно висновків яких «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та відповідно відбулося порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Аналогічна практика по застосуванню статті 1 Проколу 1 до Конвенції склалася в практиці Верховного Суду України, постанова від 14 березня 2007 року, та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, рішення від 17.10.2012 року справа № 6-31093св12 та № 6-28543св12, від 26.12.2012 року справа № 6-49545св12.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що ОСОБА_2 селищною радою Київської області з перевищенням визначених законом повноважень в порушення вимог ст.ст. 12, 20, 21, 38, 39, 84, 116, 118, 122, 149. п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, ст.ст. 33, 57 Лісового кодексу України, п. 34 ст. 36 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передана ОСОБА_3 у власність спірна земельна ділянка державної власності лісогосподарського призначення, що знаходилась за межами населеного пункту смт. Гостомель, без вилучення у постійного землекористувача, а також безпідставно змінено її цільове призначення.

Тому ОСОБА_2 селищна рада Київської області не мала права передавати спірну земельну ділянку у власність ОСОБА_3, оскільки ця земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту смт. Гостомель і право розпорядження нею відповідно до статті 122 ЗК України ОСОБА_2 селищній раді Київської області не належить.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно п. п. а), б) ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядженнями землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. ст. 20, 21 ЗК України, які діяли на час виникнення правовідносин, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Згідно п. ґ) ч. 3 ст. 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Частиною першою статті 116 ЗК України, яка діяла на час виникнення правовідносин, передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

За правилами ч. 1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно з п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, який діяв на час виникнення правовідносин, до розмежування земель державної та комунальної власностіповноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Встановлено, що рішенням ОСОБА_2 селищної ради від 17.09.2010 року № 1425-55-У «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» затверджено проект землеустрою та передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в селищі Гостомель, вул. Щорса, 41-а. (а. с. 8).

На підставі вказаного рішення на імя ОСОБА_3 20 жовтня 2010 року видано державний акт серії ЯИ № 455072 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:101:0187, площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, місце розташування смт. Гостомель, вул. Щорса, буд. 41-а, зареєстрований відділом Держкомзему у м. Ірпінь за №90. (а. с. 9-10).

Встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту селища Гостомель і відноситься до земель лісогосподарського призначення, що підтверджується наданими позивачемпланово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, якими є планшети №№ 1 та 4, карта-схема поділу лісів за категоріями Святошинського лісопаркового господарства, викопіювання з проекту формування і встановлення меж ОСОБА_2 селищної ради. (а. с. 17-21, 22-26, 33, 126-128).

Встановлено, що на момент передачі спірна земельна ділянка згідно з інформацією КП «Святошинське лісопаркове господарство» та ВО «Укрдержліспроект» перебувала у постійному користуванні лісгоспу та відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування знаходилась у кварталі № 7 Київського лісництва.

Крім того, відповідно до проекту землеустрою, який затверджено оспорюваним рішенням ОСОБА_2 селищної ради, відведення земельної ділянки передбачене за рахунок земель запасу, однак у період з 01.01.2009 року по 01.01.2011 року на території ОСОБА_2 селищної ради згідно з державною статистичною звітністю за формою 6-зем площа земель запасу не змінювалася.

Встановлено, що всупереч вимогам ч. 5 ст. 116, ст. 118, 149, 151 ЗК України погодження на вилучення із постійного користування вказаної земельної ділянки КП «Святошинське лісопаркове господарство» не надавало, уповноважений орган державної влади відповідного рішення не приймав. Крім того, в даному випадку спірне рішення прийнято всупереч вимогам ст. ст. 56, 84 ЗК України, оскільки ним передано у власність земельну ділянку, яку законом заборонено передавати у власність.

Крім того, цільове призначення спірної земельної ділянки змінено в порушення ст. 20, 38 ЗК України та ч. ст. 57 Лісового кодексу України не уповноваженим органом, за відсутності рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування та висновків органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства, землю відведено для житлової забудови за межами селища Гостомель, що відповідно до вимог ст. 21 ЗК України є підставою для визнання недійсним рішення ОСОБА_2 селищної ради Київської області від 17.09.2010 року в частині передачі у власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки.

З огляду на викладене, суд дійшов вірного висновку, що ОСОБА_2 селищною радою Київської області передано у приватну власність ОСОБА_3 спірну земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, з перевищенням визначених законом повноважень в порушення вимог ст. ст. 12, 20, 38, 39, 84, 116, 118, 122, 149, п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, ст. ст. 33, 57 Лісового кодексу України, п. 34 ст. 36 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», оскільки дана земельна ділянка державної власності лісогосподарського призначення знаходилась за межами населеного пункту смт. Гостомель, без дотримання процедури вилучення у постійного користувача та зміни її цільового призначення.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оскільки право власності до ОСОБА_3 перейшло на підставі рішення, яке є протиправним, то виданий 20.10.2010 року на його підставі державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 455072 підлягає визнанню недійсним.

Також судом вірно встановлено, що земельна ділянка вибула з державної власності всупереч законодавству та волі держави в особі уповноваженого на те органу, що дає підстави для задоволення вимог про витребування її із чужого володіння на користь держави, оскільки оскаржуваним рішенням щодо передачі у приватну власність та зміни цільового призначення спірної земельної ділянки порушено право власності держави на землі лісового фонду, які не можуть передаватися з державної у приватну власність, а також інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання лісогосподарських земель, їх відтворення.

Крім того, судом вірно встановлено, що на даний час спірна земельна ділянка відноситься до території національного природного парку «Голосіївський», тому порушені вимоги природоохоронного законодавства, які встановлюють особливий статус земель природно-заповідного фонду України, оскільки Указом Президента України від 01.05.2014 року № 446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський», його територію розширено на 6462.62 га за рахунок земель Київського комунального обєднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд», що включаються до складу національного природного парку «Голосіївський» без вилучення у землекористувача. Основний землекористувач Святошинське лісопаркове господарство, територія якого охоплює частину Святошинського та Київського лісництв господарства у межах кварталів: Святошинське лісництво квартали 1-101, Київське лісництво квартали -7, 8, 12, 13, 14, 18-21, 22, 26-30, 31, 35-43, 44 (частково до ОСОБА_2 траси) і т.д.(а. с. 129-131)

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач пропустив строк позовної давності звернення з даним позовом до суду, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України, яка діяла на час виникнення правовідносин, позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-2510цс15, підтверджуючи правильність висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-68цс15, судові палати в цивільних, адміністративних та господарських справах Верховного Суду України в справі, яка переглядається, виходять із того, що вказана правова позиція Верховного Суду України стосувалася спірних правовідносин, які виникають із оскарження державою правових актів органів державної влади, та ґрунтувалася на тому, що держава відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти й несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею (державою) незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

У справі, яка переглядається, вимоги заступника прокурора Київської області обґрунтовуються порушенням права власності держави на землю з боку органу місцевого самоврядування. За таких обставин відсутні підстави вважати, що судове рішення суду касаційної інстанції в цій справі в частині застосування норм пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» не відповідає правовому висновку щодо застосування пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України, викладеному в постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 6-68цс15.

Отже, оскільки в даній цивільній справі вимоги заступника прокурора Київської області обґрунтовуються порушенням права власності держави на землю з боку органу місцевого самоврядування, то на правовідносини, які виникли між сторонами у вересні 2010 року, позовна давність не поширюється.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів порушення прав Кабінету Міністрів України та перебування спірної земельної ділянки в розпорядженні, володінні або віданні останнього, не заслуговують на увагу, оскільки оскаржуваним рішенням і діями щодо передачі у приватну власність, відсутностіприпинення права постійного користування та зміни цільового призначення порушено право власності держави на землі лісового фонду, які не можуть передаватися з державної у приватну власність, а також порушені інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання лісогосподарських земель та їх відтворення. Крім того, враховуючи той факт, що на даний час спірна земельна ділянка відноситься до території національного природного парку «Голосіївський», порушені вимоги природоохоронного законодавства, які встановлюють особливий статус земель природно-заповідного фонду України.

Крім того, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надав доказів того, що спірна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту селища Гостомель і відноситься до земель національного природного парку «Голосіївський», оскільки спростовуються дослідженими в судовому засіданні вищенаведеними доказами, а саме: планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, Указом Президента України від 1 травня 2014 року № 446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський» та іншими належними та допустимими доказами.

Також, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на практику Європейського суду з прав людини щодо принципу захисту права власності відповідно до ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка викладена в рішеннях Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року, «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року, «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, оскільки в даних рішеннях містяться висновки щодо наявності порушень з боку органу публічної влади, а в даній цивільній справі виникли правовідносини щодо наявності порушень з боку органу місцевого самоврядування.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, які відповідають обставинам справи, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 селищної ради Київської області відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді