Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого - судді Кирилюк Г.М.,
суддів: Рейнарт І.М., Качана В.Я.
при секретарі Матвійчуку І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсними свідоцтв про право власності на квартири, визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року,
06.10.2015 р. ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з вказаним позовом, в якому на підставі ст.229,230,655,656, 660,662 ЦК України просили:
- визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3, видане на ім'я ОСОБА_3 у розмірі 4/5 частини від вартості квартири;
- визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 видане на ім'я ОСОБА_4 у розмірі 3/4 квартири;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 4/5 частини від вартості трикімнатної квартири АДРЕСА_3
- визнати за ОСОБА_2 право власності на ѕ частини від однокімнатної квартири АДРЕСА_2
Свої вимоги обґрунтовували тим, що ОСОБА_1, її чоловік ОСОБА_5 та їх донька ОСОБА_2 за рахунок коштів, отриманих від продажу квартири АДРЕСА_4 та квартири АДРЕСА_5, а також спільних коштів здійснили інвестування у будівництво двокімнатної квартиру в будинку за адресою: АДРЕСА_1 та в будівництво однокімнатної квартири в будинку за адресою: АДРЕСА_2, вартістю 352 440 грн. У 2012 р. її сестра ОСОБА_3, запропонувала їй придбати трикімнатну квартиру, щоб з ними могла проживати їх мати ОСОБА_4 Вони з донькою продали двокімнатну квартиру і купили трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 вартістю 650 672 грн. При цьому ОСОБА_7 доклала суму, якої не вистачало, в розмірі 19,32% від її вартості.
Не розуміючи наслідки своїх дій, діючи під впливом обману та помилки, ОСОБА_1 оформила право власності на однокімнатну квартиру на ѕ частини на свою маму ОСОБА_4, а на трикімнатну квартиру - на свою сестру ОСОБА_7 Враховуючи ту обставину, що на даний час вони позбавлені права вільно розпоряджатися власним майном, просили позов задовольнити.
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм процесуального права, просять скасувати заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року.
Свої доводи мотивують тим, що відповідачі не були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому у суду не було підстав для ухвалення заочного рішення. Судом не було роз'яснено правові наслідки ухвалення заочного рішення та порядок його оскарження.
Крім цього, судом не вирішено питання щодо залучення третіх осіб по справі, проектів мирових угод, виклику свідків, не розглянуто заяви про забезпечення позову, не надано можливості ознайомитись з матеріалами справи, журналом судового засідання, не з'ясовані всі обставини справи.
В судовому засіданні ОСОБА_1, її представник - ОСОБА_8, ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.
Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.
Заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, квартиру АДРЕСА_3 було набуто у власність на підставі договору купівлі-продажу від 05 липня 2011 року, укладеного між Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» (продавець) та ОСОБА_9 (покупець).
Предметом вказаного договору є передача у власність майнових прав на квартиру АДРЕСА_3 (а.с.34).
На підставі договору від 23 березня 2012 року про внесення змін до договору купівлі-продажу від 05 липня 2011 р., ОСОБА_10 передала свої майнові права на квартиру ОСОБА_7 (а.с.36),
10 грудня 2012 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видано свідоцтво про право власності, яке посвідчує, що квартира АДРЕСА_3, складається з 3 кімнат, дійсно належить ОСОБА_7 на праві приватної власності (а.с.10).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 02 березня 2011 року, укладеного між Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд -УКБ» (продавець) та ОСОБА_5 (покупець), продавець передає у власність, а покупець приймає у власність майнові права на квартиру АДРЕСА_2 з яких 3/4 частин приймає у власність ОСОБА_4, ј частини - ОСОБА_5 (а.с.38).
26 червня 2012 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видано свідоцтво про право власності, яке посвідчує, що квартира АДРЕСА_2, складається з 1 кімнати, дійсно належить ОСОБА_4 - 45/100 частин, ОСОБА_5 - 25/100 частин на праві приватної власності (а.с.8).
Відмовляючи у задоволенні позову про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_3 та свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не заявлено позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірних квартири або їх окремих частин. Враховуючи, що вимоги про визнання права власності є похідними від вимог про визнання недійсними свідоцтв про право власності, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмови і у вказаних позовних вимогах.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.
Відповідно до положень ч.2 ст.11 ЦПК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Нормативне визначення правочину наведене у ч.1 ст.202 ЦК України: правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Разом з тим, за правилами недійсності правочинів не можна визнавати свідоцтва про право власності, які за своїм змістом не є правочинами.
Крім цього, обґрунтовуючи вимоги в частині недійсності свідоцтв про право власності, позивачі в судовому засіданні зазначили, що саме вони вносили кошти за договорами купівлі-продажу. При цьому ОСОБА_7, відповідно до їх усної домовленості, обіцяла в подальшому квартиру продати, а кошти повернути. В свою чергу, ОСОБА_4 обіцяла квартиру за першою вимогою їм подарувати.
Разом з тим, вказані обставини не свідчать про наявність самостійних підстав для визнання свідоцтв про право власності недійсними.
Позовних вимог про визнання договорів купівлі-продажу частково недійсними та переведення на позивачів прав та обов'язків покупців по справі не заявлено.
Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
За таких підстав, враховуючи принцип ефективності судового процесу, відмова суду першої інстанції у виклику та допиті свідків, притягнення до участі в справі третіх осіб, порушення порядку ухвалення заочного рішення тощо на правильність висновків суду не вплинула.
При цьому позивачі не позбавлені права звернутись до суду з іншими позовними вимогами.
Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, і дають можливість апеляційному суду вийти за межі доводів апеляційної скарги для перевірки законності ухваленого рішення не встановлено.
Тому колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу і залишає без змін рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів
Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.
Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді:

Справа №22-ц/796/3374/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Вовк Є.І.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.