АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-1499/10 Номер провадження 22-ц/786/411/16Головуючий у 1-й інстанції Зємцов В.В. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Триголова В.М.,

суддів: Дорош А.І., Буленка О.О.,

секретар: Ачкасова О.Н.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві апеляційними скаргами ОСОБА_2, начальника Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції Вовнянко В.В.

на ухвалу Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 24 лютого 2015 року

по справі за скаргою Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" на бездіяльність державного виконавця та дії начальника Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції,-

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з указаною скаргою на бездіяльність державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції (далі - Автозаводський ВДВС Кременчуцького МУЮ).

Свої вимоги скаржник обґрунтовував тим, що в Автозаводському ВДВС Кременчуцького МУЮ перебуває виконавче провадження № 27242469 із примусового виконання виконавчого листа № 2-1499, виданого 07 лютого 2011 року, про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за користування кредитними коштами, отриманими на підставі кредитного договору від 11 квітня 2008 року № 1/РУМ14-04-08, у розмірі 1 117 391 грн. На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору 11 квітня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 1/РУКЧ4-04-С і предметом якого визначено квартиру АДРЕСА_3 Так, у грудні 2014 року державним виконавцем Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ на адресу начальника УДВС ГУЮ у Полтавській області було направлено пакет документів за вих. № 76826 на реалізацію арештованої вищевказаної квартири. Проте під час ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження представнику ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» стало відоме, що начальником Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ Вовнянко В.В. направлено лист на адресу начальника УДВС ГУЮ у Полтавській області, в якому він просить повернути пакет документів, направлений 18 грудня 2014 року, мотивуючи Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпеченні кредитів в іноземній валюті». Додатково у листі зазначалося, що 21 січня 2015 року на адресу відділу надійшла копія договору дарування земельної ділянки по АДРЕСА_6 дарувальником за яким є ОСОБА_2 Також ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» зазначило, що відповідно до довідки, виданої ТОВ «Житлорембудсервіс», місцем реєстрації ОСОБА_2 є квартира АДРЕСА_1.

Враховуючи зазначене, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило визнати дії начальника Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ такими, що вчинені з порушенням чинного законодавства України, та зобов'язати начальника Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ Вовнянко В.В. направити до УДВС ГУЮ у Полтавській області пакет документів, необхідний для реалізації нерухомого майна, яке на праві власності належить ОСОБА_2, а саме: квартири АДРЕСА_2.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 лютого 2015 року визнано дії начальника Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ, з безпідставного відкликання без виконання пакету документів на реалізацію арештованого майна ОСОБА_2 незаконними.

Зобов'язано державного виконавця Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ направити пакет документів в УДВС ГУЮ у Полтавській області, необхідний для реалізації нерухомого майна належного ОСОБА_2 на праві власності, а саме: квартири АДРЕСА_3.

З даною ухвалою суду не погодився начальник Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ Вовнянко В.В. та подав на неї апеляційну скаргу, в якій прохає скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову про відмову у задоволенні скарги. Апелянт вважає, що ухвала місцевого суду є необґрунтованою, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Крім того, з даною ухвалою не погодилася ОСОБА_2 та також подала на неї апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом безпідставно не прийняті до уваги наявні докази, які свідчили про законність дій начальника Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ та державного виконавця. При цьому, зазначає, що не залучивши її до розгляду в якості заінтересованої особи - боржника за виконавчим провадженням, суд першої інстанції порушив порядок розгляду даного питання, оскільки оскаржуваною ухвалою також вирішено питання про її права та інтереси щодо спірного майна. Посилаючись на викладене, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні скарги.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 20.04.2015 року апеляційні скарги ОСОБА_2, начальника Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ відхилено. Ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 лютого 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.12.2015 року ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 20.04.2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, приходить до висновку, що скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно до п. 2 ч.1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права або при правильному вирішенні було помилково сформульовано суть процесуальної дії чи підстави її застосування.

Як вбачається з матеріалів справи, в Автозаводському відділі державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції на виконанні перебуває виконавче провадження № 27242469 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1499, виданого 07 лютого 2011 року про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит» за користування кредитними коштами, отриманими згідно кредитного договору від 11.04.2008р.№ 1/РУМ14-04-08 у розмірі 1 117391 грн.

В забезпечення виконання умов кредитного договору між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки від 11.04.2008 року № 1/РУКЧ4-04-08 предметом якого є належна останній квартира АДРЕСА_4.

22.06.2011 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на виконання рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області про стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» кредитної заборгованості.

18 грудня 2014 року за вих. № 76826 державним виконавцем Автозаводська ВДВС Кременчуцького МУЮ на адресу начальника УДВС ГУЮ у Полтавській області було направлено пакет документів на реалізацію арештованої майна, а саме на квартиру АДРЕСА_3.

21 січня 2015 року начальником Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ Вовнянко В.В. направлено лист на адресу начальника УДВС ГУЮ у Полтавській області, в якому він просив повернути пакет документів направлений 18 грудня 2014 року мотивуючи Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Задовольняючи скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», суд першої інстанції виходив із того, що державний виконавець під час здійснення виконавчих дій не виконав вимог ст. ст. 52, 63 Закону України «Про виконавче провадження», що призвело до порушення прав стягувача, дії начальника Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ щодо відкликання документів із реалізації квартири на прилюдних торгах із посиланням на застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є неправомірними, оскільки відсутні підстави для застосування цього закону.

Однак, районний суд дійшов до передчасного висновку, виходячи з наступного.

Так, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд виходив із того, що згідно з довідкою, виданою ТОВ «Житлорембудсервіс», місцем реєстрації ОСОБА_2 є квартира АДРЕСА_5, тому суд дійшов висновку, що боржник за виконавчим листом ОСОБА_2 не використовує для проживання квартиру, яка підлягала реалізації, а має в користуванні інше нерухоме майно.

Крім того, суд установив, що у власності ОСОБА_2 перебуває інше нерухоме майно, а саме: будинок з господарськими будівлями, що розташований по АДРЕСА_6

Разом із тим, згідно копії договору дарування земельної ділянки по АДРЕСА_6 від 05.02.2010 року, ОСОБА_2 подарувала земельну ділянку за вказаною адресою своїй онуці ОСОБА_6.

Окрім того, згідно листа КП «КМБТІ» від 08.05.2015 року по АДРЕСА_6, на земельній ділянці знесені житловий будинок, льох, сарай, вбиральня, водогін, огорожа та гараж металевий. Знищення даного об'єкта нерухомого майна також підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною 4 ст. 60 ЦПК України установлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Статтею 387 ЦПК України передбачено, що, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно з ч. 2 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

За змістом ч. 5 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на будинок, квартиру, земельну ділянку, інше нерухоме майно фізичної особи проводиться у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Разом з житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику.

У разі звернення стягнення на будинок, квартиру, інше приміщення чи земельну ділянку державний виконавець подає запит до відповідних місцевих органів, що здійснюють реєстрацію та облік майна, про належність такого майна боржнику на праві власності, а також перевіряє, чи не перебуває це майно під арештом.

За таких обставин, посилання скаржика ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на те, що у власності ОСОБА_2 перебуває нерухоме майно, крім того, що підлягає реалізації є безпідставними, оскільки будинок по АДРЕСА_6 знищений, а земельна ділянка за цією адресою передана у власність згідно договору дарування іншій особі, тобто із власності ОСОБА_2 вибула.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Разом з тим, скаржником не було підтверджено відповідними належними і допустимими доказами ту обставину, що боржник ОСОБА_2 не використовує для проживання квартиру, яка підлягала реалізації, оскільки вона зареєстрована у АДРЕСА_1, адже такі поняття як «місце реєстрації» та «фактичне місце проживання» мають окреме правове регулювання.

Згідно з п. 1 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що не є обґрунтованим висновок суду про визнання незаконними дій начальника Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ із відкликання без виконання пакета документів на реалізацію арештованого майна, яке належить ОСОБА_2, та зобов'язання державного виконавця Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ направити до УДВС ГУЮ у Полтавській області пакет документів, необхідний для реалізації нерухомого майна, яке належить на праві власності ОСОБА_2, а саме: квартири АДРЕСА_3.

Таким чином, апеляційні скарги ОСОБА_2, начальника Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ підлягають задоволенню, а ухвала Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 24 лютого 2015 року скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні скарги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312 ч.1 п. 2, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_2, начальника Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції - задовольнити.

Ухвалу Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 24 лютого 2015 року - скасувати.

У задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" на дії Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції та покладення зобов'язання на начальника Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції направити пакет документів до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області для реалізації нерухомого майна - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цтвільних і кримінальних справ.

.

Головуючий: (підпис) В.М. Триголов

Судді: (підписи) А.І. Дорош

О.О. Буленко

ВІРНО: