Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №323/1398/16 Головуючий у 1 інстанції: Мінаєв М.М.
Провадження № 22-ц/778/4260/16 Суддя-доповідач: Спас О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Полякова О.З.,

Воробйової І.А.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4

на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 серпня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», третя особа ОСОБА_6, про припинення договору поруки,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6, про припинення договору поруки.

В позові зазначала, що 09.06.2008 року між нею та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» був укладений Договір поруки № 29 від 09.06.2008 року, за умовами якого вона поручилась перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за виконання ОСОБА_6 зобов'язань за кредитним договором № 29 від 09.06.2008 року на суму 30000,00грн. Оскільки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не звернувся до неї та (або) ОСОБА_6 з вимогою про погашення заборгованості за вказаним кредитним договором в межах позовної давності, збільшеної за домовленістю сторін до п'яти років, вона, посилаючись на визначені у ст. 559 ЦК України підстави припинення поруки, просить суд припинити Договір поруки № 29 від 09.06.2008 року як такий, що виконаний (за іншою термінологією позивача - погашений) у зв'язку з виконанням (погашенням) Кредитного договору № 29 від 09.06.2008 року між відповідачем та ОСОБА_6 на суму 30000,00 грн. Необхідність звернення з таким позовом до суду вона вбачає в тому, що на підставі спірного Договору поруки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» намагається в судовому порядку стягнути з неї солідарно з ОСОБА_6 заборгованість за іншим Кредитним договором № 29 від 09.06.2008 року, за яким ОСОБА_6 був наданий кредит на суму 125000,00грн. та вважає, що укладений нею Договір поруки жодного відношення до кредиту на суму 125000,00 грн. не має, оскільки вона поручалась за виконання іншого кредиту на суму 30000,00 грн.

Посилаючись на викладене, просила суд ухвалити рішення про припинення Договору поруки № 29 від 09.06.2008 року між нею та відповідачем за виконання ОСОБА_6 своїх обов'язків за Кредитним договором № 29 від 09.06.2008 року на кредит у сумі 30000,00грн. у зв'язку з виконанням (погашенням), а також у зв'язку з спливом строку позовної давності, передбаченого п. 11 договору поруки.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_4, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини.

09.06.2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_6 укладений Кредитний договір № 29, за умовами якого відповідач зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 125000,00 грн. (п. п. 1.1, 1.1) із строком повернення не пізніше 09.06.2018 року (п. 1.3) та сплатою процентів за користування кредитом з розрахунку 24% річних (п. 4.1).

Відповідно до п. 3.1 Кредитного договору № 29 сторони дійшли згоди, що виконання зобов'язань за ним з боку позичальника забезпечується договором іпотеки № 29/1 від 09.06.2008 року, договором застави автотранспорту № 29/2 від 09.06.2008 року, договором поруки з ОСОБА_3

Договором поруки з ОСОБА_3 визначено, що його предметом є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ОСОБА_6 (боржником) своїх обов'язків за кредитним договором № 29 від 09.06.2008 року, за яким відповідач надав боржнику кредит в сумі 30000,00 грн., а боржник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним та інші платежі, в тому числі штрафні санкції у разі порушення строків повернення кредиту.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції належним чином застосував приписи ст.ст.3, 4 ЦПК України, якими визначено, що, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд правильно вказав, що способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст. 16 ЦК України. Як випливає із ст. 553 ЦК України порука - це зобов'язальне правовідношення, що виникає з договору, в силу якого поручитель поручається перед кредитором за виконання ним свого обов'язку. За змістом п. 1 ч. 2, ч. 3 цієї статті одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції правильно застосував ст. ст. 559, 598 ЦК України, якими визначені підстави припинення поруки, як зобов'язання, та зі змісту яких слідує, що припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати. Термін "порука", застосований законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України, використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки.

Суд першої інстанції вірно взяв до уваги висновки постанов Верховного Суду України щодо правової природи поруки, підстав та порядку її виникнення та припинення (постанови у справах № 6-цс18-11, 6-69цс11, 6-28цс14, 6-43цс13, 6-2662цс15), де сказано, що строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що договір поруки припиняється внаслідок припинення поруки, а не навпаки та зазначив, що позивач звернулася не з вимогою про визнання припиненою поруки, що виникла на підставі Договору поруки № 29 від 09.06.2008 року, і навіть не з вимогою визнати припиненим цей Договір, а з вимогою рішенням суду вказаний Договір поруки припинити.

Суд першої інстанції правильно вказав, що аналіз Розділів І та ІІ Книги п'ятої ЦК України "Зобов'язальне право" дає підстави для висновку, що за чинним законодавством України поняття зобов'язання та поняття договору не є тотожними. Зокрема, на це вказує те, що підстави припинення зобов'язань (Глава 50) відрізняються від підстав припинення і, зокрема, розірвання цивільно-правового договору.

З огляду на принцип свободи договору (п. 3 ст. 3 ЦК України), укладення, зміна та припинення договору цілком залежить від волевиявлення сторін, якщо інше прямо не передбачено законом. При цьому у таких випадках, коли чинність договору може бути припинення за рішенням суду, законодавець вживає термін "розірвання", а не припинення.

Крім того, для кожного виду договору, розірвання якого допускається за рішенням суду, законом передбачені вичерпні підстави, за наявності яких суд може ухвалити відповідне рішення.

В оскаржуваному рішенні вірно зазначено, що для договору поруки законом не передбачено підстав, за яких він може бути припинений рішенням суду, не передбачено таких підстав Договором поруки № 29 від 09.06.2008 року.

Керуючись ст.11 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що, оскільки за принципом диспозитивності суд обмежений предметом та підставою позову, а позивач у цій справі звернулася з вимогою про припинення договору поруки, для чого не існує ані фактичних, ані правових підстав, задоволення позовних вимог є неможливим.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності кредитного договору на 30000грн., за який поручилася ОСОБА_3, відповідають її запереченням проти позову в суді першої інстанції, які перевірені і належно оцінені, та не знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Колегія суддів погоджується з висновком рішення суду першої інстанції та вбачає, що договір поруки від 09.06.2008 року до кредитного договору №29 від 09.06.2008 року між відповідачем та ОСОБА_6 відповідає ч.3 ст.553 ЦК України, якою передбачено, що порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. У даних правовідносинах має місце часткове забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, що узгоджується з ч.3 ст.553 ЦК України.

Крім того, необхідно взяти до уваги, що висновок рішення суду першої інстанції відповідає ч.3 ст. 61 ЦПК України, за якою обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються (звільненні від доказування) при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З рішення Апеляційного суду Запорізької області від 28 січня 2014р. вбачається, що судом за позовом ОСОБА_3 перевірялися обставини недійсності вищевказаного договору поруки з підстав невідповідності сум у договорі поруки та договорі кредиту №29 і судом було встановлено, що спірний договір поруки є дійсним, кредит є забезпеченим порукою частково, а позов ОСОБА_3 задоволенню не підлягає (а.с.48-51).

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для припинення поруки згідно ч.1 ст.559 ЦК України, оскільки збільшений обсяг відповідальності поручителя, спростовуються матеріалами справи, оскільки позовна заява не містить таких підстав, а позов полягає у вимозі про припинення договору поруки, а не припинення поруки за відповідним договором.

Посилання в апеляційній скарзі на незрозумілість для ОСОБА_3 частини рішення суду, не може спростувати його висновків, оскільки встановлено, що по суті спору рішення ухвалене у відповідності до вимог закону, а питання роз'яснення рішення суду першої інстанції виходить за межі розгляду справи апеляційним судом, визначені у ст.303 ЦПК України.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для постановляння нового рішення по справі

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 серпня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: