АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розглядуцивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.

при секретарі - Желепі О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому, з урахуванням уточнень, просила стягнути на свою користь з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 222 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 19 вересня 2014 року між сторонами у справі укладено договір позики в усній формі, за умовами якого ОСОБА_3 фактично передала, а ОСОБА_2 отримав у власність грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США. На підтвердження укладення указаного Договору, 19 вересня 2014 року відповідачем складена розписка /а.с. 5/, згідно якої останній зазначив, що бере у позивача в борг грошові кошти в розмірі 15 000 доларів США, які зобов'язується повернути до 20 жовтня 2014 року. У зв'язку з тим, що відповідачем у встановлений строк не погашено заборгованість за договором позики, позивач звернулася до суду з даним позовом про стягнення гривневого еквіваленту суми позики.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року указаний позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти за договором позики в сумі 222 000 грн. та судові витрати.

В поданій апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у позові в повному обсязі. Скаржник посилається на те, що між сторонами фактично не було укладено договору позики, оскільки розписка сама по собі не може замінювати письмову форму правочину. Крім того, зазначав, що в момент написання розписки позивач не передавала грошових коштів відповідачеві.

Заслухавши доповідь судді Панченка М.М., з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 19 вересня 2014 року між сторонами у справі укладено договір позики в усній формі, за умовами якого ОСОБА_3а фактично передала, а ОСОБА_2 отримав у власність грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США. На підтвердження укладення указаного Договору, 19 вересня 2014 року відповідачем написана розписка /а.с. 5/, згідно якої останній зазначив, що бере у позивача в борг грошові кошти в розмірі 15 000 доларів США, які зобов'язується повернути до 20 жовтня 2014 року.

Між тим, у встановлений договором строк, відповідач суму позики ОСОБА_3 не повернув.

Відповідно до ст. 1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як вбачається з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 1049 ЦК Українипозичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Статтею 530 ЦК України встановлено, що у разі, якщо у зобов'язання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, виходив з того, що матеріалами справи підтверджується факт передання позивачем грошових коштів у борг ОСОБА_2, який, в свою чергу, у встановлений договором строк суму позику не повернув.

Так, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 11 листопада 2015 року по справі №6-1967цс15, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Колегія суддів вважає, що розписка ОСОБА_2 від 19 вересня 2014 року містить усі необхідні реквізити.

Так, позичальником зазначена сума боргу та строк, до якого сума позики має бути повернута позикодавцю. Крім того, датою отримання коштів є, по суті, дата написання розписки - 19 вересня 2014 року.

Обставина отримання ОСОБА_2 грошових коштів у позику від ОСОБА_3 в день написання розписки стороною відповідача жодним чином не спростована. В той же час, за змістом правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

За змістом ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Таким чином, складання ОСОБА_2 відповідної розписки прямо вказує на факт отримання останнім суми позики.

Доводи відповідача щодо недотримання письмової форми договору не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки на момент розгляду справи договір позики від 19 вересня 2014 року, укладений між сторонами, не був визнаний недійсним у встановленому законом порядку, а за змістом ст.ст. 203, 215 ЦК України, недотримання письмової форми правочину не тягне за собою наслідку у вигляді його нікчемності.

Також, колегія відхиляє доводи скаржника в частині неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи у суді першої інстанції, оскільки згідно ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Між тим, судом першої інстанції ухвалено правильне рішення по суті спору, а відповідач мав можливість навести власні доводи та заперечення в суді апеляційної інстанції, чим скаржник і скористався.

Згідно зі ст. 60 ЦПК Україникожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, зокрема, щодо неотримання суми позики та іншої правової природи розписки, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено на повно з'ясованих обставинах з дотриманням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

З огляду на вищевикладене та керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: