Справа №490/5634/15-ц 17.10.2016 17.10.2016 17.10.2016
Справа №490/5634/15-ц Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Провадження №22-ц/784/2132/16 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
Рішення

Іменем України

17 жовтня 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Прокопчук Л.М., Темнікової В.І.,

з секретарем судового засідання Лептугою С.С.,

за участі представника позивача ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 29 червня 2016 року, ухваленого у цивільній справі за позовом Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за спожиті послуги теплопостачання,

УСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року Обласне комунальне підприємство «Миколаївоблтеплоенерго» (далі ОКП «Миколаївоблтеплоенерго») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за спожиті послуги теплопостачання.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 01 червня 2006 року ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» відповідно до рішення Миколаївської міської ради за №1078 від 26 травня 2006 року є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води та проведення розрахунків із населенням і бюджетними організаціями міста.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживають у ІНФОРМАЦІЯ_1, яка підключена до системи централізованого теплопостачання, та відповідно останні є споживачами послуг з теплопостачання.

На імя ОСОБА_4 відкрито особовий рахунок №92/2993 та видано розрахунковий документ (розрахункову книжку), за яким боржник повинен здійснювати оплату комунальних послуг.

Через невиконання відповідачами своїх обовязків з оплати за послуги теплопостачання, 05 листопада 2012 року Центральним районним судом міста Миколаєва видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» борг за спожиту теплову енергію за період з 01 липня 2008 року по 01 серпня 2011 року в розмірі 4 893 грн. 73 коп., а також 531 грн. 90 коп. інфляційні втрати та 212 грн. 05 коп. три проценти річних. Проте в подальшому, ухвалою цього ж суду від 04 серпня 2014 року зазначений наказ скасовано та розяснено позивачу право звернутися із позовом до суду в загальному порядку.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що взяті на себе обовязки з теплопостачання позивач виконує належним чином, в той час як відповідачі свого обовязку не дотримуються, оплату не проводять, внаслідок чого за період з 01 січня 2007 року по 01 травня 2015 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 13 841 грн. 50 коп., позивач просив стягнути зазначену грошову суму, а також 8 727 грн. 21 коп. збитків від інфляції та три проценти річних у розмірі 1 473 грн. 87 коп., за судовим рішенням.

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 січня 2016 року позов задоволено в повному обсязі (а.с.70-71).

Ухвалою цього ж суду від 14 березня 2016 року задоволено заяву ОСОБА_5, зазначене заочне рішення скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку (а.с.90-91).

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач ОСОБА_5 зазначав, що починаючи з 2004 року був розроблений робочий проект на встановлення індивідуального опалення у квартирі, в якій він проживає, та з цього часу встановлено двухконтурний газовий котел й здійснено фактичне відключення від централізованого опалення. При цьому вказував, що неодноразово звертався до ОКП «Миколаївоблтеплоенерго», а також до експлуатуючої організації Товариства з обмеженою відповідальністю «Соляні» для проведення обстеження та фіксації даного факту на місті, однак ніяких дій з боку останніх не було здійснено. Окрім того, відповідач зазначав, що ніяких договорів з позивачем не укладалось та пропозицій з боку позивача на їх укладення не надходило. Також звертав увагу на пропуск позивачем позовної давності (а.с.97-98).

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 29 червня 2016 року позов ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» задоволено частково.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на користь ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» борг за послуги теплопостачання у розмірі 5 809 грн. 71 коп. та збитки від інфляції у розмірі 1 278 грн. 13 коп. В частині позовних вимог про стягнення трьох процентів річних відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушення районним судом норм матеріального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідачів 12 372 грн. 79 коп. борг за послуги теплопостачання (за період з 01 листопада 2008 року по 01 травня 2015 року), 7 180 грн. 61 коп. збитків від інфляції та три проценти річних у розмірі 1 142 грн. 37 коп.

Дослідивши матеріали справи, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Так, задовольняючи частково позовні вимоги ОКП «Миколаївоблтеплоенерго», суд першої інстанції вважав, що у справі достатньо доказів вимогам позивача щодо наявності у відповідачів заборгованості перед ним за послуги теплопостачання, яка підлягає стягненню за судовим рішенням, з урахуванням позовної давності, про застосування якої наполягали відповідачі.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області не в повному обсязі погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобовязанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобовязання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобовязання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобовязання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовязки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Субєктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ст.1, ч.2 ст.3, ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

На підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 26 травня 2006 року за №1078, з 01 червня 2006 року ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води й проведення розрахунків з населенням та бюджетними організаціями міста за послуги теплопостачання (а.с.16).

Відповідно до вимог ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обовязком споживача житлово-комунальних послуг є, зокрема, оплата цих послуг у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України за №630 від 21 липня 2005 року, також зазначено про обовязок споживача вчасно оплачувати послуги в установлені договором строки.

Із довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що відповідачі в рівних часках є власниками квартири №30, що розташована в будинку №6 по вулиці Гайдара в місті Миколаєві на підставі свідоцтва про право власності.

Останні проживають у вищевказаній квартирі №30, що у будинку №6 по вулиці Гайдара місті Миколаєві, яка була підключена до системи централізованого опалення (а.с.18), тобто є споживачами послуг з теплопостачання, які надає позивач.

Відповідно до наданих суду розрахунків, відповідачі припинили здійснювати оплату за спожиті послуги з теплопостачання починаючи з 01 січня 2007 року. У звязку з чим, заборгованість відповідачів за період з 01 січня 2007 року по 01 травня 2015 року склала 13 841 грн. 50 коп.

28 жовтня 2011 року ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» звернулось із заявою про видачу судового наказу про стягнення суми боргу у розмірі 5 637 грн. 68 коп., з яких: 4 893 грн. 73 коп. - заборгованість за спожиті послуги з теплопостання за період 01 червня 2008 року по 01 серпня 2011 року, 531 грн. 90 коп. - індексація боргу та 212 грн. 05 коп. - три проценти річних за порушення грошового зобовязання.

05 листопада 2012 року дана заява була задоволена та районним судом видано відповідний судовий наказ.

Проте, 04 серпня 2014 року ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва вказаний судовий наказ від 05 листопада 2012 року було скасовано, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач ОСОБА_6 в письмових запереченнях зазначав, що послуги з теплопостачання він та його родинна не споживають, в звязку з тим, що у квартирі встановлена автономна система газового опалення.

Згідно з п.25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (далі Правила), які регулюють питання відключення від мережі централізованого опалення та гарячого водопостачання, відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Відповідно до п.26 названих Правил відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у разі, коли технічна можливість такого відключення передбачена затвердженою органом місцевого самоврядування відповідно до Закону України «Про теплопостачання» схемою теплопостачання, за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування, будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення.

Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим житлово-комунального (далі - Порядок) встановлено, що таке відключення відбувається на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади.

Маючи намір відключити квартиру №30, що розташована у будинку №6 по вулиці Гайдара в місті Миколаєві від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання та влаштувати індивідуальну (автономну) систему теплопостачання, ОСОБА_4, звернулася до ВАТ «Миколаївгаз» та отримала робочий проект на влаштування опалюваного прибору.

Разом з тим, доказів про те, що відповідачі у встановленому законом порядку зверталися до теплопостачальної організації для погодження відключення квартири від мережі централізованого опалення, а також отримала технічні умови щодо можливості відключення квартири від мережі централізованого опалення, матеріали справи не містять.

Рішення постійно діючої міжвідомчої комісії органу місцевого самоврядування або місцевого органу виконавчої влади про відключення квартири відповідачів від теплопостачання, в матеріалах справи теж відсутнє (п.2.7 Порядку).

До того ж, єдиною підставою для зняття споживача з обліку і припинення відповідних нарахувань є акт про відключення, затверджений відповідною комісією. Втім, відповідачами не надано належним чином оформлений акт про відключення їх квартири від централізованого опалення та постачання гарячої води, який повинен бути затверджений рішенням комісії з розгляду питань, повязаних із встановленням індивідуальних (автономних) систем опалення та гарячого водопостачання і відключення споживачів від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання в житловому фонді, а проведене відповідачами відключення від системи централізованого опалення без дотримання відповідної процедури є самовільним.

Оскільки відключення відповідачами від мереж централізованого опалення було проведене без дотримання встановленого для цього порядку, то відсутні підстави для звільнення їх від оплати за фактично надані, але не використані послуги.

За такого, колегія суддів враховуючи викладені обставини та виходячи з положень ст.ст.526,530 ЦК України, ст.20 Закону України «Про житлово комунальні послуги», вважає, що суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про те, що відповідачі не звільняються від сплати заборгованості за послуги з теплопостачання, оскільки відключилися від централізованої мережі теплопостачання самовільно, з порушенням встановленого Порядку.

Разом з тим, при вирішенні спору суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на час розгляду справи, квартира належала відповідачам на праві спільної часткової власності.

Статтею 162 ЖК Української РСР передбачено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін.

Згідно із ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобовязаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обовязкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобовязаннями, повязаними із спільним майном.

Статтею 541 ЦК України солідарний обовязок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобовязання.

Таким чином, суд першої інстанції у порушення ст.10 ЦПК України права та обовязки особам, які беруть участь у справі не розяснив, не зясував чи несуть відповідачі солідарну відповідальність за зобовязаннями із сплати заборгованості за вказані комунальні послуги, зважаючи на те, що квартира належить кожному з них у рівних частках, чи кожний співвласник повинен відповідати за зобовязаннями відповідно до своєї частки у належному їм житлі.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що кожний зі співвласників відповідно до своєї частки, а частки відповідачів є рівними, повинен окремо нести відповідальність, і заборгованість за комунальні послуги з теплопостачання, а також інфляційні втрати та три проценти річних підлягають стягненню з кожного з них в рівних частках, а не солідарно.

Також, колегія суддів не погоджується і з визначеним судом періодом заборгованості, а відповідно і її розміром.

Згідно із п.3 ч.1 ст.96 ЦПК України судовий наказ може бути видано, у разі якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

Відповідно до ч.З ст.118 цього ж Кодексу позовна заява щодо вимог, визначених у ч.1 ст. 96 цього Кодексу, може бути подана тільки в разі відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 04 серпня 2014 року було скасовано судовий наказ від 05 листопада 2012 року із заявою про видачу якого зверталося ОКП «Миколаївоблетеплоенерго» щодо стягнення з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 заборгованості за послуги теплопостачання за період з 01 червня 2008 року по 01 серпня 2011 року.

Звертаючись до суду після скасування вищевказаного судового наказу в порядку позовного провадження із позовом, ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» було збільшено період нарахування заборгованості за спожиті послуги починаючи з 01 січня 2007 року до 01 травня 2015 року, що не мало бути взято судом до уваги при вирішенні спору, оскільки таке не відповідає вимогам вищезазначених положень ст.ст.96,118 ЦПК України.

Виходячи із наданих позивачем доказів і зробленого розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість відповідачів за послуги теплопостачання за період з 01 листопада 2008 року по 01 серпня 2011 року складає 4 753 грн. 57 коп., яка підлягає стягненню в рівних частках з кожного із відповідачів в межах позовної давності та з врахуванням вищенаведених вимог. Подальше ж збільшення позивачем періоду нарахування заборгованості з 01 вересня 2011 року до 01 травня 2015 року не відповідає вимогам ст.ст.96,118 ЦПК України, оскільки позивач не звертався до суду за видачею судового наказу про стягнення заборгованості по оплаті комунальних послуг за вказаний період та такі вимоги є передчасними.

Крім того, звернувшись до суду, позивач просив стягнути заборгованість за послуги теплопостачання з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, як то передбачено положеннями ст.625 ЦК України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки правовідносини, що склалися між сторонами, є грошовим зобовязанням, у якому, серед інших прав та обовязків сторін, на боржників покладено певний цивільно-правовий обовязок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому відповідає право вимоги кредитора (ч.1 ст.509 ЦК України) - вимагати сплати грошей за надані послуги, то з урахуванням викладеного та вищевказаних норм на відповідачів може бути покладено обовязок щодо сплати за отриманні послуги з теплопостачання інфляційні витрати, розмір яких за період з 01 листопада 2008 року по 01 серпня 2011 року становить 528 грн. 94 коп., а також три проценти річних від простроченої суми боргу, що за вказаний період становить 403 грн. 26 коп.

Разом з тим, при вирішенні спору суд у порушення ст.ст.213-214 ЦПК України на вказане уваги не звернув, не врахував, що відповідно до ст.ст.15-16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом, тому в силу ст.309 ЦПК України вказане є підставою для скасування ухваленого у справі рішення та ухвалення нового, про часткове задоволення позовних вимог.

Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України слід провести й розподіл судових витрат, понесених позивачем в обох судових інстанціях.

Отже, відповідачі повинні в рівних частках сплатити на користь позивача судові витрати сплачені останнім при подачі позовної заяви до суду першої інстанції та апеляційної скарги в загальному розмірі 120 грн. 73 коп., тобто з кожного по 60 грн. 36 коп.

Керуючись ст.ст.303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 29 червня 2016 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення.

Позовні вимоги Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за спожиті послуги теплопостачання задовольнити частково.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01 листопада 2008 року по 01 серпня 2011 року по 2 376 (дві тисячі триста сімдесят шість) грн. 78 коп., інфляційні втрати по 264 (двісті шістдесят чотири) грн. 47 коп. та три проценти річних по 201 (двісті одна) грн. 63 коп. з кожного.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» судовий збір у розмірі 60 (шістдесят) грн. 36 коп. з кожного.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: Л.М. Прокопчук

ОСОБА_7