Провадження № 2/0182/164/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2016 року Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого суддіОСОБА_1
секретаряОСОБА_2

за участю представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4 комунального майна ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_7, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нікополя цивільну справу за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_4 комунального майна Нікопольської міської ради, ОСОБА_6 про визнання незаконним розпорядження органу приватизації та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 16.10.2012 року звернувся до суду з зазначеним позовом, який протягом розгляду справи неодноразово уточнював (а.с.2,3,50,51,64,65,171-173) та остаточно просив визнати поважними причини пропуску строку позовної давності, визнати незаконним розпорядження органу приватизації від 05.01.1999 року № 5052; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 05.01.1999 року, видане Нікопольським житлово-експлуатаційним обєднанням згідно розпорядження від 05.01.1999 року № 5052, на квартиру АДРЕСА_1. В обґрунтування своїх вимог посилається на наступні обставини.

Наприкінці 1998 року він вирішив приватизувати квартиру АДРЕСА_1, в якій він був зареєстрований та постійно проживав. На час приватизації у спірній квартирі він був зареєстрований один, а його колишня дружина ОСОБА_9 разом з їх неповнолітньою дочкою - відповідачем по справі ОСОБА_9 (після зміни прізвища «Орлова») ОСОБА_10 з 09.09.1997 року були зареєстровані у ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується картками прописки за формою-А, які є основними первісними обліковими документами реєстрації місця проживання громадян. Тобто, на час приватизації спірної квартири відповідач ОСОБА_6 не була зареєстрована та не проживала у спірній квартирі.

14.12.1998 року він особисто підписав заяву на приватизацію спірної квартири, в якій вказав лише себе, як набувача квартири. ОСОБА_9 надала письмову згоду на приватизацію ним одноособово квартири. У звязку з його зайнятістю на роботі, оформленням документів для приватизації квартири він доручив займатись ОСОБА_9 Через деякий час вона повідомила його про завершення приватизації та показала йому технічний паспорт на квартиру, де він був вказаний її власником. Тому він був впевнений, що є єдиним власником спірної квартири.

У його паспорті стоїть відмітка про використання права на безоплатну приватизацію житла в обсязі 43,1 кв.м при нормі 52,0 кв.м., тобто вказана загальна площа квартири, а не її частка.

ЖРЕД-9 було видано довідку, до якої помилково була включена як прописаний член сімї моя донька, відповідач по справі, ОСОБА_6, яка на той час була прописана за іншою адресою. Оскільки її прописка у спірній квартирі не відповідає дійсності, права на участь у приватизації вона не мала, а спірне майно набуте нею безпідставно. На підставі цієї довідки ЖРЕД-9 від 14.12.1998 року орган приватизації виніс розпорядження № 5052 від 05.01.1999 року про передачу ОСОБА_8 у приватну спільну власність квартири АДРЕСА_1 та видав свідоцтво про право власності на житло від 05.01.1999 року, згідно якого спірна квартира в рівних частках належить йому-позивачу ОСОБА_8, та відповідачу ОСОБА_6

Про те, що відповідач ОСОБА_6 є власником 1/2 частини спірної квартири він дізнався лише на початку червня 2011 року, коли його викликали до відділу ДВС та вручили постанову про відкриття виконавчого провадження від 06.04.2011 року про вселення відповідача ОСОБА_6 у спірну квартиру. Того ж дня він отримав копію заочного рішення Нікопольського міськрайонного суду від 18.01.2011 року, з якого йому стало відомо, що відповідач ОСОБА_6 є співвласником спірної квартири з дати приватизації квартири.

Переглянувши вдома правовстановлюючі документи на спірну квартиру, він побачив, що у свідоцтві про право власності на житло, виданому Нікопольським житлово-експлуатаційним обєднанням 05.01.1999 року, відповідач ОСОБА_8 (після укладення шлюбу «Орлова») М.С. вказана як співвласник спірної квартири.

З огляду на вказані обставини, вважає, що строк позовної давності ним був пропущений з поважних причин, оскільки він дізнався про те, що відповідач ОСОБА_6 є співвласником спірної квартири лише в червні 2011 року.

Тому, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_3 у судовому засіданні викладені в позовній заяві обставини та вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Суду пояснила, що приватизацією спірної квартири займалась колишня дружина позивача ОСОБА_9, всі документи збирала вона. Вважає, що в Довідці ЖРЕД-9 про склад сімї, на підставі якої здійснено приватизацію, було помилково зазначено, що у спірній квартирі зареєстровані дві особи - позивач та відповідач. Цю довідку також брала ОСОБА_9 Позивач лише написав заяву на приватизацію, в якій зазначив себе єдиним власником. У 1999 році була проведена приватизація і ОСОБА_9 віддала позивачу свідоцтво про право власності на житло та технічний паспорт на квартиру. Однак він вказане свідоцтво не дивився, а тому не знав, що приватизація була проведена і на відповідача ОСОБА_6 (тоді ОСОБА_9) М.С. На запитання суду пояснила, що з часу приватизації спірної квартири (з 1999 року) документи на квартиру, в тому числі і свідоцтво про право власності на житло від 05.01.1999 року, знаходились у позивача, він мав можливість з ними ознайомитись, перешкод для цього не було. Але він це свідоцтво не дивився, а у технічному паспорті був вказаний тільки він, тому був впевнений, що приватизував квартиру тільки він. Зазначила, що відповідач ОСОБА_6 дійсно була зареєстрована у спірній квартирі, однак після навчання ще до приватизації знялась з реєстрації у спірній квартирі та зареєструвалась за адресою: АДРЕСА_2. Вважає, що за викладених обставин позивач пропустив строк позовної давності з поважних причин. Крім того, зазначила, що згідно з п.4 ч.1 ст.268 ЦК України, який був виключений на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20.12.2011 року, позовна давність не поширюється на вимогу власника про визнання незаконним правового акта органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Пунктом п.3 ч.5 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону вказано, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутись до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право.

Представник відповідача ОСОБА_4 комунального майна ОСОБА_5 проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні. Суду пояснила, що приватизація була проведена з дотримання законодавства. А тому підстав для визнання незаконним розпорядження органу приватизації від 05.01.1999 року № 5052 та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 05.01.1999 року, виданого Нікопольським житлово-експлуатаційним обєднанням згідно розпорядження від 05.01.1999 року № 5052 немає. Окрім того, вказала, що позивачем пропущений строк позовної давності, а тому є всі підстави для відмови в позові.

Представник відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_7 проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Суду пояснив, що приватизація відбулась на законних підставах. На час приватизації спірної квартири ОСОБА_6 (тоді ОСОБА_9) М.С. була неповнолітньою. У 2001 році з метою отримання кредиту був зроблений новий технічний паспорт на спірну квартиру, в якому було зазначено одного власника позивача, що свідчить про те, що вже тоді позивач почав переробляти документи на одного власника. У заяві на приватизацію позивач власноручно підкреслив форму власності квартири спільна приватна власність. Окрім того, позивач не міг отримати у власність всю квартиру, оскільки на одну особу можна було безоплатно приватизувати лише 21 кв.м. і додатково 10 кв.м. на кожного члена сімї. Якщо був надлишок, то необхідно було здійснювати доплату. Тому, ОСОБА_6 було прописано, щоб не доплачувати гроші. 17.05.1999 року позивач особисто отримав документи на квартиру, в яких було зазначено, що приватизація була проведена на 2 осіб позивача та відповідача. Отже, позивач знав, що власників спірної квартири двоє він-позивач та відповідач, а тому посилання позивача на те, що тільки у 2011 році він дізнався, що власником 1/2 частини спірної квартири є відповідач не відповідає дійсності. Окрім того, позивачем без поважних причин був пропущений строк позовної давності, оскільки у позивача був доступ до документів з 1999 року, а отже він мав можливість ознайомитись з ними та побачити, що приватизація була здійснена на 2 осіб.

Вислухавши представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4 комунального майна ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_7, допитавши свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_9, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом, зокрема, безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сімї та додатково 10 квадратних метрів на сімю.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сімї безоплатно. До членів сімї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Судом встановлено наступне.

З 02.02.1977 року позивач ОСОБА_8 перебував з ОСОБА_9 у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 10.03.2009 року (а.с.83 на звороті,181 том1). Від шлюбу позивач ОСОБА_8 та ОСОБА_9 мають дочку, відповідача по справі, - ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка змінила своє прізвище «Портнова» на «Орлова» (а.с.207,208 том1).

09.01.1996 року позивач разом з дружиною ОСОБА_9 та донькою, відповідачем по справі, ОСОБА_9 (після зміни прізвища «Орлова») ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, були зареєстровані у ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується довідкою ОСББ «Злагода» № 345 від 08.10.2012 року (а.с.9 том1) та не оспорювалось в судовому засіданні.

Згідно довідки ОСББ «Злагода» № 345 від 08.10.2012 року, виданої ОСББ «Злагода», ОСОБА_9 разом з дочкою, відповідачем по справі, з 04.09.1997 року були зняті з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_3.

Згідно довідки КП «ЖЕК-3» від 06.06.2011 року № 394 (а.с.11 том1) ОСОБА_9 разом з дочкою, відповідачем по справі, з 09.09.1997 року зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5.

Як вбачається з картки прописки за формою-А ОСОБА_9 вибула з місця реєстрації: АДРЕСА_3 та з 09.09.1977 року була зареєстрована за іншою адресою: АДРЕСА_4 разом з донькою ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.238).

Однак, з іншої картки прописки за формою-А з відміткою про прописку 09.09.1997 року за адресою: АДРЕСА_4 на імя ОСОБА_9, вбачається наявність запису про дитину «ОСОБА_10 1982 зареєстрована у батька», який закреслено (а.с.239 том1).

З карток-прописок (а.с.240-243 том1) вбачається прописка-виписка відповідача за: 14.01.2000 року, 27.09.2005 року, 15.08.2006 року, 11.11.2008 року за адресою: АДРЕСА_4.

З копії інвентаризаційної справи № 5052-9, заведеної щодо квартири АДРЕСА_1, в якій зберігаються матеріали приватизаційної справи (а.с.189-228 том1), вбачається наступне.

14.12.1998 року позивач особисто написав заяву, згідно якої просив оформити у передачу в приватну спільну власність квартиру АДРЕСА_1. У вказаній заяві позивачем було особисто зазначено уповноваженого власника квартири, підкреслено форму приватної власності: приватна спільна власність (а.с.198 том1). Позивач у судовому засіданні підтвердив, що вказану заяву від 14.12.1998 року він заповнив та підписав особисто.

05.01.1999 року органом приватизації було винесено розпорядження № 5052 (а.с.197 том1), на підставі якого 05.01.1999 року Нікопольським житлово-експлуатаційним обєднанням на імя ОСОБА_8 та ОСОБА_8 (після зміни прізвища «Орлова») ОСОБА_10 було видано свідоцтво про право власності на житло на квартиру АДРЕСА_1, згідно якого вказана квартира належить їм порівно (а.с.195 том1).

Підставою для винесення органом приватизації розпорядження № 5052 від 05.01.1999 року, на підставі якого 05.01.1999 року Нікопольським житлово-експлуатаційним обєднанням було видано свідоцтво про право власності на житло на квартиру, в тому числі і на відповідача, стала довідка про склад сімї наймача квартири, яка була видана ЖРЕД-9 (а.с.200 том1), згідно якої у квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані: позивач ОСОБА_8 (наймач), ІНФОРМАЦІЯ_6, та його дочка - відповідач ОСОБА_8 (після зміни прізвища «Орлова») ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.215 том1).

ОСОБА_9 14.12.1998 року написала заяву про згоду на приватизацію квартири чоловіком ОСОБА_8 (а.с.201 том1).

Позивач у судовому засіданні суду пояснив, що приватизацією спірної квартири займалась ОСОБА_9, яка на час приватизації квартири була його дружиною. В січні 1999 року ОСОБА_9 повідомила позивачу про завершення приватизації та показала йому технічний паспорт на квартиру, в якому, за посиланнями позивача, було зазначено лише одного власника а саме його-позивача ОСОБА_8 Позивач у судовому засіданні пояснив, що що всі документи на квартиру, і технічний паспорт і свідоцтво про право власності на житло на квартиру АДРЕСА_1 були передані йому ОСОБА_9 у січні 1999 року, ці документи йому були доступні та знаходились у шафі в його квартирі. ОСОБА_9 вказані документи від нього не приховувала.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що приватизацією квартири за проханням позивача займалась вона, ОСОБА_8 лише написав заяву на приватизацію. Вона відмовилась від приватизації на користь ОСОБА_8, про що написала заяву. При зборі документів були великі черги, тому вона не дуже уважно читала документи і не перевіряла довідку ЖРЕД, може там і було вказано дві особи. Коли були готові всі документи, вона віднесла їх позивачу та віддала. Зазначила, що у 2001 році вони хотіли взяти кредит і коли готували документи по квартирі вона бачила, що у свідоцтві про право власності вказано дві особи. Тоді відносини з позивачем були напружені і вона нічого йому не сказала.

Показання свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, суд до уваги не приймає, так як вони не підтверджують та не спростовують обставин справи.

До правовідносин, які виникли між сторонами слід застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року № 1540-VI, які діяли на час приватизації спірної квартири.

Відповідно до ст.71 ЦК УРСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до ст.76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Відповідно до ст.75 ЦК УРСР, позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

У запереченнях на позов ОСОБА_6 зазначила про пропуск позивачем строку позовної давності без поважних причин (а.с. 38-39 том1). Представник відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_7 у судовому засіданні заявив про пропуск позивачем строку позовної давності.

Приватизація спірної квартири відбулась 05.01.1999 року. Позивач звернувся до суду з даним позовом 16.10.2012 року.

Посилання позивача та його представника в обґрунтування вимоги щодо визнання поважними причини пропуску строку позовної давності, на те, що позивач дізнався про порушене право - про те, що відповідач ОСОБА_6 (тоді ОСОБА_8) М.С. є співвласником спірної квартири лише в червні 2011 року, коли отримав заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду від 18.01.2011 року, суд не може покласти в основу рішення, з огляду на наступне.

Позивач у судовому засіданні суду пояснив, що всі документи на квартиру: технічний паспорт та свідоцтво про право власності на житло на квартиру АДРЕСА_1 він отримав від своєї дружини ОСОБА_9 одразу після приватизації в січні 1999 року. І технічний паспорт і свідоцтво про право власності на житло було йому доступно та знаходилось у шафі в його квартирі. Ці документи від нього не приховувались.

Тому, суд приходить до висновку, що позивач мав можливість ознайомитись з вказаними документами, які були йому доступні, а тому повинен був дізнатись про порушення свого права саме в січні 1999 року.

Суд приходить до висновку, що позивачем пропущений строк позовної давності. Поважних причин пропуску строку судом не встановлено.

Відповідно до ст.80 ЦК УРСР, закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

На підставі викладеного, суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити за закінченням строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 10,11,60,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст.71,75,76,80 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року № 1540-VI, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_8 відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області (м. Кривий Ріг) через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_1