АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/356/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 48 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_8, про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, про визнання права власності на ? частину квартири, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

В обгрунтування своїх позовних вимог вказувала, що вона з 26 грудня 1998 року перебувала у зареєстрованому шлюб із відповідачем. Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 травня 2012 року шлюб між ними розірвано.

За час спільного проживання у шлюбі сторони придбали квартиру АДРЕСА_1, яка була оформлена на відповідача. В даній квартирі зареєстровані та проживають вона, відповідач та їхній неповнолітній син ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу у неї з відповідачем склалися неприязні відносини з приводу даної квартири. Так, шляхом застосування фізичного насильства та морального тиску відповідач 11 липня 2012 року змусив її написати в нотаріальній конторі заяву про те, що вона моральні, матеріальні, фінансові чи будь-які інші претензії до ОСОБА_6 стосовно спірної квартири не має. Заява посвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_8

Позивач зазначила, що вказаний документ не може бути доказом того, що вона свідомо заперечує факт належності спірної квартири до сумісної власності, так як дана заява була написана під впливом фізичного насильства і морального тиску з боку ОСОБА_6 Крім того, угоди про розподіл спірної квартири вони не укладали.

За таких обставин позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав та просила суд визнати недійсною заяву ОСОБА_7 до компетентних органів від 11 липня 2012 року, посвідчену приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_8; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя; визнати за ОСОБА_7 право власності на ? частину спірної квартири.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено частково. Визнано квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя. Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину квартири. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом матеріальних та процесуальних норм права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи із наступного.

Відповідно до п.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що не може бути задоволена вимога позивачки про визнання недійсною заяву ОСОБА_7 до компетентних органів від 11 липня 2012 року, завірену приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_8, оскільки така заява не є правочином в розумінні ст. 202 ЦК України, адже не спрямована на набуття, зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків.

Колегія суддів не може погодитися із таким правовим обгрунтуванням районного суду щодо відмови у задоволенні позову в цій частині враховуючи слідуюче.

За матеріалами справи встановлено, приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу була посвідчена заява ОСОБА_7 від 11 липня 2012 року, я засвідчила, що моральні, матеріальні, фінансові чи будь-які інші претензії у неї до її чоловіка ОСОБА_6 стосовно квартири № 2, що знаходиться за адресою: м. Черкаси. вул. Горького, 29 у м. Черкаси, придбаної ним у період шлюбних відносин, відсутні. Квартира не є їхньою спільною сумісною власністю, так як придбана не за спільні кошти, а за особисті кошти ОСОБА_6 і є його особистою приватною власністю.

Крім того, у змісті вказаної заяви вказано, та закріплено підписом самої позивачки, посвідчено нотаріусом, що заява складена у повній відповідальності до волевиявлення ОСОБА_7, розуміючи обставини, що мають для неї істотне значення, підписується добровільно, без будь-якого до того примусу, без впливу насильства (фізичного чи психічного тиску) з боку інших осіб, з повним розумінням важливості здійснюваного кроку.

Таким чином, написанням вказаної заяви позивачка визнала факт належності спірної квартири до особистої приватної власності ОСОБА_6 та придбання такої квартири хоч і в період шлюбу, проте за особисті кошти чоловіка.

Згідно з ч. 3 ст. 202 Цивільного кодексу України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Таким чином, правочином є вольова дія особи, що спрямована на досягнення певного правового результату: встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Такі права й обов'язки реалізуються в межах цивільного правовідношення та є відповідно його складовими елементами. При цьому правочинам, на відміну від деяких інших підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (наприклад, юридичних та фактичних вчинків, заподіяння шкоди) притаманне правомірне вольове вчинення особою, яка має належний статус суб'єкта цивільного права, юридичних дій, спрямованих на свідоме створення конкретного цивільного правового результату.

Визнання факту придбання квартири за особисті кошти одного із подружжя та належність такого майна до особистої власності ОСОБА_6 шляхом написання позивачкою заяви змінило правовий статус спірної квартири та припинило право спільної сумісної власності ОСОБА_7, оскільки спростувало презумцію спільності майна чоловіка та дружини, придбаного в період шлюбу, а отже є одностороннім правочином, на який у силу ч. 5 ст. 202 ЦК України застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Такі дії не суперечать загальним засадам цивільного законодавства, однією з яких є здійснення цивільних прав особою на власний розсуд, та вимогам цивільного законодавства щодо здійснення цивільних прав, у тому числі права особи відмовитися від свого майнового права (абзац перший частини третьої статті 12 ЦК України).

Позивачка зазначала, що спірний документ не може бут доказом того, що вона свідомо заперечує факт належності квартири до спільного майна подружжя, оскільки така заява написана нею шляхом застосування відповідачем фізичного насильства та морального тиску.

Відповідно до ч.1 ст. 231 ЦК України провин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Згідно до п.21 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Враховуючи вимоги ст. 10, 56-60 ЦПК України колегія суддів зауважує, що посилання позивачки щодо вчинення подібних дій ОСОБА_6 не знайшли свого підтвердження.

Зокрема, посилання позивачки щодо вчинення фізичного насильства над нею відповідачем у липні 2012 року з метою написання заяви та заподіяння жінці численних синців спростовуються відомостями із медичної картки ОСОБА_7, в якій згідно запису лікаря від 09 липня 2012 року вказано, що зі слів самої хворої причиною виникнення синців є удар дверима автомобіля. Надати конкретні пояснення відмовилася. (а.с. 8)

До того ж, посилаючись на фізичне насильство колишнього чоловіка, позивачка не надала доказів щодо її звернення до правоохоронних органів з приводу таких протиправних дій ОСОБА_6

Колегією суддів приймається до уваги той факт, що протягом тривалого часу (з моменту посвідчення заяви від 11 липня 2012 року та до дати подачі позову 28 травня 2015 року) позивачка не ставила під сумнів правомірність написання такої заяви та не зверталася до нотаріальної контори для скасування означеної заяви.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для визнання в порядку ст. 231 ЦК України заяви від 11 липня 2012 року недійсною.

Перевіряючи доводи позивачки в частині віднесення квартири АДРЕСА_1 до спільної сумісної власності сторін колегія суддів враховує слідуюче.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджено матеріалами справи та визнається сторонами перебували в шлюбі з 26 грудня 1998 року по 29 травня 2012 року. В період шлюбу 10 серпня 2004 року було придбано за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_3. (а.с. 50)

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_6

Норми СК України у статтях 57, 60, 61, на підставі частини першої статті 7 цього Кодексу встановлюють принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу є особистою приватною власністю кожного з них.

Згідно з частиною другою статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. Якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презюмується), що воно є спільним.

Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. Якщо докази відсутні або їх недостатньо, майно, набуте за час шлюбу, вважатиметься спільним майном подружжя.

Враховуючи визнання ОСОБА_7 шляхом написання заяви від 11 липня 2012 року належність до особистої приватної власності відповідача спірної квартири та придбання квартири за особисті кошти ОСОБА_6, колегія суддів вважає, що відповідачем спростовано презумпцію спільності такої квартири, а тому у суду першої інстанції не було правових підстав для визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та для визнання за позивачкою права власності на ? частини квартири.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню на підставі п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 грудня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :