УХВАЛА

іменем україни

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договору поруки припиненим за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 21 жовтня 2010 року між ним та публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), було укладено договір поруки, за яким він взяв на себе зобов'язання відповідати перед кредитором солідарно з боржником за виконання позичальником, товариством з обмеженою відповідальністю «Ніка Холдинг Інвест» (далі − ТОВ «Ніка Холдинг Інвест»), зобов'язань за кредитним договором, укладеним останнім з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 29 листопада 2007 року. У зв'язку з тим, що позичальник взятих на себе зобов'язань належним чином не виконував, банк звернувся до нього, як поручителя, з вимогою про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором. Зазначав, що таку вимогу банком направлено з пропущенням встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України строку, що є підставою для припинення зобов'язань за договором поруки.

З урахуванням наведеного просив визнати указаний договір поруки припиненим.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано договір поруки від 21 жовтня 2010 року припиненим.

У касаційній скарзі ПАТ «Райффайзен банк Аваль», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою, суд першої інстанції виходив із того, що ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" пропущено шестимісячний строк, установлений ч. 4 ст. 559 ЦК України для пред'явлення позову до поручителя про сплату заборгованості за кредитом, оскільки у зв'язку з направленням банком до ОСОБА_3 вимоги від 18 січня 2012 року про дострокове погашення заборгованості, яка була отримана позивачем 24 січня 2012 року, банк звернувся до позивача з позовом тільки 15 серпня 2012 року, тобто поза шестимісячним строком існування зобов'язання поруки.

Апеляційний суд погодився з такими висновками районного суду. При цьому зазначив, що посилання банка на те, що строк виконання зобов'язання з дострокового погашення заборгованості поручителя настав 6 березня 2012 року, оскільки п. 2.2 договору поруки передбачено обов'язок поручителя виконати вимогу банка про погашення заборгованості протягом тридцяти днів, не заслуговують на увагу, так як у вимозі банк зазначив десятиденний строк погашення заборгованості.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 29 листопада 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Ніка Холдинг Інвест» був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію з лімітом 3 млн. доларів США строком до 15 листопада 2012 року зі сплатою річної ставки Libor + 6, 25% річних та одноразової комісійної винагороди в розмірі 0, 99 % від ліміту кредитної лінії та з обов'язком повернення кредиту частинами щомісячно згідно з погодженим сторонами графіком.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за указаним кредитним договором, 21 жовтня 2010 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_3 був укладений договір поруки, за умовами якого поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати перед кредитором солідарно з боржником за виконання кредитних зобов'язань у тому ж обсязі, що і боржник та в порядку і строки, визначені кредитним договором.

Згідно з п. 1.1 кредитного договору строк виконання кредитних зобов'язань за кредитним договором припиняється 5 листопада 2012 року.

ТОВ «НікаХолдинг Інвест» припинило вносити чергові платежі за кредитним договором з жовтня 2011 року.

18 січня 2012 року банком було направлено поручителю вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, на відповідачеві також лежить процесуальний обов'язок доказування своїх доводів і заперечень.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Згідно пп. 2.1, 2.2 договору поруки було передбачено, що у випадку повного або часткового невиконання (неналежного виконання) боржником всіх або окремих кредитних зобов'язань в порядку та строки, встановлені кредитним договором, кредитор набуває право вимоги до поручителя щодо сплати заборгованості за порушеними кредитними зобов'язаннями. Поручитель зобов'язується здійснити виконання порушених кредитних зобов'язань протягом 30 (тридцяти) банківських днів з дати отримання вимоги від кредитора та в обсязі, зазначеному в такій вимозі.

Відповідно до п. 8.2 договору поруки цей договір діє до повного виконання кредитних зобов'язань за кредитним договором та зобов'язань поручителя за цим договором.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за кредитним договором.

У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України використав право достроково стягнути з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором, надіславши 18 січня 2012 року поручителю вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором.

Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати.

Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-190 цс 14 від 21 січня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Обґрунтовуючи заперечення проти позову, відповідач посилався на те, що він не пропустив строк пред'явлення вимоги до поручителя, з рахуванням вимог

п. 2.2 договору, пред'явив вимогу протягом шести місяців після закінчення

30 денного строку, передбаченого договором для дострокового погашення кредитної заборгованості.

У порушення наведених норм матеріального права та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України апеляційний суд не встановив дату зміни строку виконання основного зобов'язання з умов договору та вимог закону й обставин, встановлених судом, про право банку на дострокове погашення кредитної заборгованості.

При цьому, пославшись на п 2.2 договору поруки, за яким поручитель зобов'язується здійснити виконання порушених кредитних зобов'язань протягом 30 (тридцяти) банківських днів з дати отримання вимоги від кредитора та в обсязі, зазначеному в такій вимозі, не застосував його.

Разом із тим, пославшись на лист-вимогу, у якому зазначено десятиденний строк погашення заборгованості, не дав йому належну юридичну оцінку, та не зробив висновку про те, чи передбачено умовами договору та вимогами закону, змінювати строк виконання основного зобов'язання у такий спосіб, не послався та норми закону на пункт договору, які б давали банку підстави для такої зміни умов договору в односторонньому порядку.

Про вказані порушення закону зазначав Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму судовому рішенні від 17 грудня 2014 року при скасуванні попередніх судових рішень, які є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, однак апеляційний суд всупереч вимогам ч. 4 ст. 338 ЦПК України вказівки суду касаційної інстанції не виконав.

У порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд при новому розгляді на викладене уваги не звернув, доводів сторін не перевірив та вказівок суду касаційної інстанції не виконав, зокрема щодо встановлення дати зміни строку основного зобов'язання. Отже, висновок суду апеляційної інстанції ґрунтується на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик