Провадження №22-ц/784/168/16
Провадження № 22ц-/784/168/16 Головуючий в 1 інстанції Старжинська О.Є.
Категорія: 25 Доповідач Маляренко І.Б.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі :

Головуючого: Маляренко І.Б.

Суддів: Прокопчук Л.М., Темнікової В.І.,

За участю секретаря: Лівшенка О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа- -ОСОБА_1»

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 грудня 2015 року за позовом Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» до ОСОБА_2 про визнання договору страхування недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2014 року Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» ( далі - ТДВ СК «Альфа ОСОБА_1») звернулось із позовом до ОСОБА_2 про визнання договору страхування недійсним.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що 30 липня 2014 року ним було отримано від ОСОБА_2 повідомлення про ДТП, що сталося 28 липня 2014 року за участю транспортного засобу ВАЗ 2105, реєстраційний номер 77316ОЕ, під керуванням відповідача та транспортного засобу Nissan Тiida, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить ОСОБА_3 Відповідачем до вказаного повідомлення було додано поліс обовязкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/0562825 від 15 квітня 2014 року.

Посилаючись на те, що договір страхування між ним та відповідачем не укладався, поліс страхування не видавався, страховий платіж відповідачем не сплачувався, позивач просив суд визнати договір страхування (страховий поліс № АІ/0562825) від 15 квітня 2014 року недійсним.

Справа розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 грудня 2015 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області у задоволенні позову ТДВ СК «Альфа ОСОБА_1» до ОСОБА_2 про визнання договору страхування недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким заявлені ним вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню частково.

Так, відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що 30 липня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до ТДВ СК «Альфа-Гарант» з повідомленням про дорожньо- транспортну пригоду, яка сталася 28.07. 2014 року у місті Миколаєві на перехресті вулиць Бутоми та ОСОБА_1 за участю транспортного засобу ВАЗ 2105, реєстраційний 77316 ОЕ, під керуванням відповідача та автомобіля Nissan Тiida, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить ОСОБА_3

При цьому ОСОБА_2 додав до звернення поліс обов'язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/0562825 від 15 квітня 2014 року.

Не погоджуючись з вимогами ОСОБА_2, ТДВ СК «Альфа-Гарант» звернулася до суду із позовом про визнання договору страхування (полісу) недійсним, послалася на те, що він не відповідає внутрішній волі позивача, не спрямований на реальне настання наслідків, обумовлених ним, фактично договір між ним та відповідачем не укладався, поліс страхування не видавався, страховий платіж страхувальником не вносився.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що представник ТДВ СК «Альфа-Гарант» в судовому засіданні підтвердив, що спірний договір страхування з ОСОБА_2 не був укладений, оскільки у позивача була відсутня воля на його укладення, клопотань про зміну предмету або підстави позову заявлено не було, а отже позивачем було невірно обрано спосіб захисту порушеного права.

Проте погодитись з рішенням суду першої інстанції не можна, виходячи з наступного.

Статтею 16 Закону України «Про страхування» визначено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічне поняття наведене і у статті 979 ЦК України.

Крім того, у статті 16 Закону України «Про страхування» визначено, що договір страхування повинен містити: назву документа; назву та адресу страховика; прізвище, ім'я, по батькові або назву страхувальника та застрахованої особи, їх адреси та дати народження; прізвище, ім'я, по батькові, дату народження або назву вигодонабувача та його адресу; зазначення предмета договору страхування; розмір страхової суми за договором страхування іншим, ніж договір страхування життя; розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат за договором страхування життя; перелік страхових випадків; розміри страхових внесків (платежів, премій) і строки їх сплати; страховий тариф (страховий тариф не визначається для страхових випадків, для яких не встановлюється страхова сума); строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; умови здійснення страхової виплати; причини відмови у страховій виплаті; права та обов'язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; інші умови за згодою сторін; підписи сторін. Уповноважений орган має право встановлювати додаткові вимоги до договорів страхування життя та договорів страхування майна фізичних осіб.

Істотні умови договору страхування зазначені у статті 982 ЦК України, якими є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

З наданого відповідачем полісу № АІ/0562825 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів вбачається, що 15 квітня 2014 р. між ТДВ СК «Альфа-Гарант» та ОСОБА_2 був укладений договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Статтею 18 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховий поліс -єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору.

Наявний в матеріалах справи Поліс відповідає вимогам Закону України «Про страхування» стосовно форми та змісту договору страхування, а також містить всі істотні умови договору страхування, які визначенні у статті 982 ЦК України, зокрема, містить предмет договору, розмір страхової суми та страхового платежу. Крім того у Полісі зазначено, що страховий платіж у сумі 420.21 грн. сплачено страхувальником 15 квітня 2014р. (а.с.30).

Як вбачається із матеріалів справи, бланк полісу № АІ/0562825 було отримано 27 березня 2014 року працівником ТДВ СК «Альфа-Гарант» ОСОБА_4, позивач, посилаючись на те, що поліс видано невідомою особою, не надав суду документів, які б свідчили, що особа, яка підписала Поліс, не є страховим агентом, який має повноваження на укладення договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності від імені позивача як страховика, і він не мав повноважень на отримання від страхувальників страхових платежів та вчинення у Полісі відмітки про оплату страхового платежу .

При цьому представник позивача в суді апеляційної інстанції не заперечував того, що Поліс посвідчено печаткою ТДВ СК «Альфа-Гарант».

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик подає інформацію про укладені та достроково припинені договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності до централізованої бази даних у порядку, встановленому у положенні про централізовану базу даних щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, яке затверджується Уповноваженим органом за поданням МТСБУ.

Згідно з викладеним законодавець поклав обов'язок подавати інформацію про укладені договори до централізованої бази даних саме на страховика.

В суді апеляційної інстанції представник ТДВ СК«Альфа-Гарант» пояснив, що Товариство є членом МТСБУ, отримує від нього бланки страхових полiсiв, звітує про укладення договорiв обов'язкового страхування цивiльно-правової відповідальності і використання отриманих бланків.

Наданий позивачем витяг з Централізованої бази даних МТСБУ, який містить інформацію про те, що станом на 14.10.2014 року бланк полісу не використано (а.с.32), на увагу не заслуговує, оскільки при його перевірці шляхом вільного доступу до Централізованої бази даних Моторного (транспортного) страхового бюро України встановлено, що станом на 15 квітня 2014 року, тобто на дату, зазначену як дату укладення спірного полісу, поліс був укладений, але не діяв; станом на 30.07.2014 року, тобто на дату настання страхового випадку, поліс зазначений як діючий, і як діючий він зазначений у Базі станом на 13.10.2014 року.

Допущена при внесенні до Бази відомостей помилка щодо марки автомобіля відповідача, а саме, зазначення її як ВАЗ 2104, а не ВАЗ 2105, на правильність зазначених відомостей не вплинула, оскільки автомобіль відповідача має унікальний vin-код ХТА210500Н0934956, і саме

його зазначено в Централізованій базі даних МТСБУ.

Тобто позивач як страховик вніс і потім змінив у Централізованій базі даних МТСБУ відомості щодо спірного Полісу, і, відповідно, підтвердив, що бланк Полісу був використаний, договір страхування цивільно-правової відповідальності укладений.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.998 ЦК України договір страхування є нікчемним або визнається недійсним у випадках, встановлених цим Кодексом.

Договір страхування також визнається судом недійсним, якщо: 1) його укладено після

настання страхового випадку; 2) об'єктом договору страхування є майно, яке підлягає конфіскації.

Наслідки недійсності договору страхування визначаються відповідно до положень про недійсність правочинів, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Разом з тим ТДВ СК «Альфа-Гарант» не було надано суду належних та допустимих доказів наявності підстав для визнання договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, передбачених ст. ст. 203, 215, 998 ЦК України.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відтак, невиконання страхувальником зобов'язання по внесенню страхового платежу не може бути підставою для визнання недійсним договору страхування.

При цьому колегія суддів вважає, що внесення позивачем до Централізованої бази даних МТСБУ даних про дійсність спірного договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, свідчить про надходження на рахунок позивача страхового платежу за спірним Полісом.

Суд першої інстанції фактичних обставин справи не встановив, належної оцінки їм не надав, внаслідок чого ухвалене ним рішення підлягає скасуванню як таке, що не відповідає вимогам діючого законодавства.

Згідно із ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 303,307,309,316 ЦПК України,колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «АльфаГарант» - задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 грудня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» до ОСОБА_2 про визнання договору страхування недійсним відмовити.

Рішення набирає чинності негайно, але протягом 20 днів може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: