АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 642/7703/15
Провадження № 22-ц-/790/949/16 Головуючий І інстанції: Євтіфієв В.М.
Категорія: трудові Доповідач: Івах А.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Івах А.П.,

суддів Пономаренко Ю.А., Шевченко Н.Ф.,

при секретарі Каплоух Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 поданої в особі їх представника ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ТОВ «Металіст фасіліті менеджмент» про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку, стягнення суми за несвоєчасний розрахунок при звільненні, компенсації за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, моральної шкоди та покладення обовязку про нарахування та виплати в подальшому сум до повного розрахунку,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, уточнивши його просив про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку, стягнення суми за несвоєчасний розрахунок при звільненні, компенсації за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, моральної шкоди та покладення обовязку про нарахування та виплати в подальшому сум до повного розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що ОСОБА_1 наказом №5 - к від 23.07.2007 року був прийнятий на посаду заступника директора за сумісництвом.

30 жовтня 2008 року наказом №6 - к він був прийнятий на посаду заступника директора.

Наказом №1 - к від 03.01.2008 року ОСОБА_2 була прийнята на посаду бухгалтера.

Вони працювали на підприємстві ТОВ «МЕТАЛІСТ РАСІЛІТІ МЕНЕДЖМЕНТ» безперервно до 28.02.2014 року та буди звільнені згідно наказу керівництва ТОВ «Металіст Фасіліті Менеджмент» №4 - к від 28.02.2014 року відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

Під час звільнення ТОВ «Металіст Фасіліті Менеджмент» розрахувалось з ними по заробітній платі, але компенсації за невикористану щорічну відпустку у повному обсязі виплачено не було, про що їм стало відомо 03 березня 2014 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 поданій в особі їх представника ОСОБА_3 порушується питання про скасування рішення суду першої інстанції, ухвалення нового, яким задовольнити позовні вимоги позивачів про стягнення компенсації за невикористані щорічні відпустки при звільненні, компенсацію за затримку розрахунку при звільненні; суми індексації грошових доходів та стягнення моральної шкоди, та щодо зобовязання відповідача у подальшому нараховувати та сплачувати позивачам середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку а саме::

-на користь ОСОБА_1 суму компенсації за невикористану щорічну відпустку у розмірі - 7 111,38 грн. (сім тисяч сто одинадцять грн. 38 коп.) грн.;

-на користь ОСОБА_2 суму компенсації за невикористану щорічну відпустку у розмірі - 2 085,25 (дві тисячі вісімдесят пять грн. 25 коп.) грн.;

-на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі - 65 100 (шістдесят пять тисяч сто) грн.. 00 коп.;

-на користь ОСОБА_2 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі - 65 100 (шістдесят пять тисяч сто) грн. 00 коп.;

-на користь ОСОБА_1 суми індексації грошових доходів у розмірі 4067,71 (чотири тисячі шістдесят сім) грн. 71 коп.;

-на користь ОСОБА_2 суми індексації грошових доходів у розмірі 1192,76 (тисячу сто девяносто дві)грн. 76 коп.;

-на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі - 36 001,35 (тридцять шість тисяч одна грн. 35 коп.) грн.;

-на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди у розмірі - 7 037,70(сім тисяч тридцять сім грн. 70коп.) грн.;

-зобовязати відповідача ТОВ «МЕТАЛІСТ ФАОЛІТІ МЕНЕДЖМЕНТ» з вини якого несплачені в день звільнення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належні їм суми, в подальшому нараховувати та сплачувати їм середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги, особа, що її подала посилається на те, що ухвалюючи рішення суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, зробив висновки які не відповідають обставинам справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

-чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються;

-чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

-які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

-яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам цивільного процесуального закону рішення суду відповідає у повній мірі.

Розглядом справи встановлено, не заперечується сторонами, що позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували в трудових правовідносинах з відповідачем ТОВ «Металіст Фасіліті менеджмент».

ОСОБА_4 працював заступником директора з 01 листопада 2008 року на підставі наказу №6-к від 30 жовтня 2008 року (а.с.17 зворот, 76).

ОСОБА_2 на посаді бухгалтера з 03 січня 2008 року на підставі наказу №1-к від 03 січня 2008 року (а.с.20).

На підставі наказу ТОВ «Металіст Фасіліті Менеджмент» №4-к від 28 лютого 2014 року «Про звільнення з роботи» ОСОБА_2 бухгалтера та ОСОБА_1 заступника директора, звільнено за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України 28 лютого 2014 року (а.с.52).

Під час звільнення позивачі отримали від відповідача повний та своєчасний розрахунок по заробітній платі, у тому числі і частину компенсації за невикористані дні відпустки, про що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 посилалися у своїй позовній заяві (а.с.2-13), а їх представник вказаний факт підтвердив в ході розгляду справи як судом першої інстанції так і апеляційної.

03 березня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стало відомо про наявність заборгованості по невиплаті частини компенсації за невикористані щорічні відпустки (а.с.35-36).

В ході розгляду справи встановлено, що з урахуванням часткової компенсації за невикористану відпустку кожному із позивачів при їх звільнені, загальний залишок невикористаних щорічних відпусток у період трудових відносин склав:

-у ОСОБА_1 43 дні, сума компенсації 4448 грн. 78 коп.;

-у ОСОБА_2 2085 грн. 25 коп..

Розглядаючи спір, суд першої інстанції повно, всебічно зясував та встановив дійсні обставини справи, правильно визначився з юридичною природою правовідносин, що виникли між сторонами, і законом, що ці правовідносини регулює.

За змістом ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода обчислена як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантії в компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій.

За змістом ст. 116 КЗпП України стягненню підлягають лише суми, що входять до складу заробітної плати.

Компенсація за невикористану відпустку не відноситься до системи заробітної плати.

Вказана обставина підтверджується Порядком обчислення заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, в якому зазначено, що при обчислені середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховується:

( Абзац перший пункту 4 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМN 1266 ( 1266-2001-п ) від 26.09.2001 ) а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов'язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов'язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); б) одноразові виплати: (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); г) премії за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, і таке інше.

Дана норма передбачає, що компенсація за невикористану відпустку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховується.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 233 КЗпП працівник може звернутися про вирішення трудового спору безпосередньо до районного у місті, міського чи міськрайонного суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, ч. 2 ст. 233 КЗпП України передбачені необмежені строки звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати.

А оскільки компенсація за невикористану відпустку до основної заробітної плати не входить, то на неї не може розповсюджуватися норма ч. 2 ст. 233 КЗпП України щодо предявлення позовних вимог без обмеження будь-яким строком.

Строк звернення до суду з такими вимогами встановлений у три місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 233 КЗпП України).

Позивачам про наявність заборгованості по компенсації за невикористану відпустку стало відомо 03 березня 2014 року, до суду вони звернулися у вересні 2015 року через півтора роки.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 дано офіційне тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Конституційний Суд України визначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із встановлених дійсних обставин, керувався положеннями зазначених в рішенні нормативно-правових актів.

Висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, оскільки дійшов він його на підставі повно і всебічно зясованих обставин справи та наявних у ній доказів, яким дана відповідна оцінка.

Наведені в судовому рішенні мотиви, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 215 ЦПК України, судова колегія вважає обґрунтованими, такими, що погоджуються з дійсними обставинами справи, підтвердженими матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги були предметом судової перевірки та не дістали обєктивного підтвердження.

Суд дав належну оцінку всім наявним у справі доказам, навів мотиви спростування кожного з доводів які наводилися.

Приймаючи до уваги, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство повязує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни рішення, яке є предметом перегляду, і висновків суду першої інстанції не спростовують, в її задоволенні належить відмовити на підставі ст. 308 ЦПК України, судова колегія, -

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді -