АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5250/16 Головуючий 1 інст. - Сілантьєва Е.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді : Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : Івах А.П.,

Шевченко Н.Ф.

за участю секретаря: Лашаковій Д.І.

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 червня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Кошель Тетяна Владиславівна, Служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, 3-і особи: приватний нотаріус Кошель Т.В., Служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування своїх позовних посилалась на те, що їй на праві приватної власності належала квартира, розташована за адресою:АДРЕСА_1, де вона постійно мешкала. Разом з нею у квартирі була також зареєстрована донька - ОСОБА_4, а також мешкали без реєстрації онука - ОСОБА_6 та останнім часом співмешканець дочки - ОСОБА_7. Іншого житла вона не має. У 2008 році, відносини у родині погіршилися. У червні - серпні 2015 року відповідач повідомила позивача про необхідність оформити субсидію на квартиру, на що позивач погодилася та підписала документи. Текст документів позивач не прочитала, оскільки погано бачить внаслідок постійного поганого самопочуття. У жовтні 2015 року, після чергової сварки, позивачку вигнали з квартири, внаслідок чого, на даний час вона вимушена проживати у другої доньки. Позивач вказує, що про існування договору дарування дізналась випадково, копії договору дарування не мала. Відповідач обманним шляхом змусила позивача підписати договір дарування, повідомив про необхідність оформити субсидію. Позивач через свій похилий вік та безпорадний стан не розуміла, які насправді документи підписувала. Укладення договору дарування є вкрай невигідним для неї, а сам договір дарування не відповідає її внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися. Крім того, позивач вказує, що договір містить недостовірні відомості, що свідчить про підробку документів та надання недостовірних відомостей для укладання договору дарування. У зв'язку з чим, вимушена була звернутися до суду з вказаним позовом.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 червня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду 1 інстанції, ОСОБА_3, через свого представника ОСОБА_8 звернулася з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим та постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. В своїй апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з постановленням нового про задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Розглядаючи справу та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції у своєму рішенні посилався на те, що обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину, але всі ті обставини, на які посилався позивач в обґрунтування позовних вимог не вказують на існування безумовних підстав для встановлення дефекту волевиявлення позивача при укладенні договору дарування належного їй майна.

Проте із такими висновками суду погодитися не можна.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, 31 серпня 2015 року ОСОБА_3 здійснено відчуження квартири АДРЕСА_1 на користь малолітньої ОСОБА_6 від імені якої діяла ОСОБА_4

Договір посвідчено Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Тетяною Владиславівною та зареєстровано у реєстрі за № 4035.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Статтею 626 Цивільного кодексу України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони мають право укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За правилом ст. 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно зі ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Згідно із ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст.215 ЦК України підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України, а також якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній будівлі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Дана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15 та відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як встановлено судовим розглядом, позивачка ОСОБА_3 є особою похилого віку(1931р.народження), яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги.

Відповідно до консультаційного висновку офтальмолога клініки отоларингології та офтальмології військово-медичного клінічного центру північного регіону міністерства оборони України від 23.11.2015, для читання тексту шрифт №12 ОСОБА_3 необхідно змінити оптичну корекцію, текст шрифту №12 читає дуже не впевнено, окремі слова повністю не визначає. Без оптичної корекції гостроти зору читати не може.

Як вбачається з довідки лікаря невролога у ОСОБА_3 виявлені прояви розладу пам'яті, свідомості, запаморочення, шуми у голові, які впливають на волевиявлення позивача та можливість сприйняття інформації.

Відповідно до довідки Адміністрації центру охорони здоров'я центру екстреної медичної допомоги до ОСОБА_3 1931 року народження за 2015 рік надійшло 12 викликів.

Як зазначили свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, позивач є літньою особою, потребує сторонньої допомоги, має низку захворювань, притаманну людям похилого віку, постійно потребує медичної допомоги, сплачувала комунальні послуги, була проти оформлення договору дарування будь-якій особі, так як розуміла, що внаслідок такого правочину можна позбавитися житла та не радила цього робити іншим, після смерті бажала, щоб квартира була поділена між двох дочок. У ОСОБА_3 з ОСОБА_4 склалися складні стосунки, сварилися.

Суд першої інстанції залишив поза увагою доводи позивача щодо відсутності у неї волевиявлення на безоплатну передачу у власність ОСОБА_6належної їй квартири, відносно якої позивач у 2014 р. скасувала заповіт, оскільки вона є особою похилого віку, тяжко хвора, у зв'язку з чим потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодилася на передачу належної їй квартири, яке є її єдиним житлом та у якому вона проживала після укладення договору дарування та звернулась за правовою допомогою одразу ж після укладання договору. Отже, не з'ясувавши всіх обставин, що передували укладенню спірного договору дарування, та залишивши поза увагою доводи позивача, якими вона обґрунтовувала свої позовні вимоги, суд дійшов передчасного висновку про відсутність підстав застосування до спірних правовідносин положень ст. ст.203, 229 ЦК України.

Разом з тим, вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування, колегія суддів, встановивши характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахувавши правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1124цс15, та роз'яснення, викладені у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», виходивши з того, що позивач є особою похилого віку, 1931 року народження, а обдарованою за спірним договором є її неповнолітня онука, 2008 року народження, від імені якої виступала її мати ОСОБА_4 - відповідач по справі, після укладення договору дарування позивач продовжувала перебувати на реєстраційному обліку та проживати у спірній квартирі, яка є її єдиним житлом, оплачувати комунальні послуги, не вчиняла дії, які свідчать про подальше небажання користуватись цим житлом та намір відчужити нерухомість; фактичної передачі нерухомого майна обдаровуваному не відбулось, а тому дійшла висновку про відсутність волевиявлення позивача на безоплатну передачу нерухомого майна, оскільки укладаючи оспорюваний договір вона помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачкою.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову ОСОБА_3 на підставі ч.1 п.3,4 ст.309 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303, 304, ст.307п.1 ч.1, ч.1 п.3 ст..309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 червня 2016 року касувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Кошель Тетяна Владиславівна, Служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання договору дарування недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Тетяною Владиславівною за реєстровим номером 4035 від 31.08.2015 року.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - Ю.А. Пономаренко

Судді - Н.Ф. Шевченко

А.П. Івах