АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1-й інстанції - Макаренко В.В.
№22-ц/796/3134/2016 Доповідач - Українець Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

ШебуєвоїВ.А.,

за участю секретаря Сливка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» про стягнення заборгованості по заробітній платі і середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И Л А

23 вересня 2015 року позивач звернулася в суд із позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі і середньої заробітної плату за час затримки розрахунку при звільненні.

У мотивування вимог посилалася на те, що 13 жовтня 2014 року її прийняли на посаду геолога на шахту ім. П.Л. Войкова, яка знаходиться в стані ліквідації.

02 червня 2015 року вона була змушена звільнитися, у зв'язку з тим, що з 01 листопада 2015 року їй не виплачували заробітну плату.

На час звільнення заборгованість по заробітній платі складала 21 221 грн, яка станом на 23.09.2015 року не виплачена.

На день пред'явлення позову сума середнього заробітку, яку відповідач повинен сплатити на її користь за час затримки розрахунку, становить 20461 грн (фактична заробітна плата за 6 місяців роботи) / 183 дні = 111,83 грн (середньоденна заробітна плата)

Сума боргу за час затримки виплати розрахунку складає: 113 (дні затримки) * 111,83 грн = 12 637грн.

З урахуванням наведеного просила суд стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.11.2014 року по 02.06.2015 року в сумі 21 221 грн, та середній заробіток за період затримки розрахунку з 03.06.2015 року по 23.09.2015 року в сумі 12 637 грн, призначити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» про стягнення заборгованості по заробітній платі і середню заробітну плату за час затримки відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Зазначає, що 02 червня 2015 року вона вимушена була звільнитися. Фактично трудова книжка була видана їй лише 08 липня 2015 року, а відповідно до п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, трудова книжка видається працівнику в день звільнення. У разі затримки видачі трудової книжки з вини роботодавця працівникові сплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу. Отже, фактичний строк позовної давності, встановлений законом, як трьохмісячний, сплинув не 02 вересня 2015 року, як зазначено в рішенні суду, а 08 жовтня 2015 року, а тому позовна заява, яка подана 23 вересня 2015 року до Святошинського районного суду м. Києва, не є такою, яка подана з порушенням строків позовної давності. Таким чином, відмова суду щодо стягнення заробітку за весь час затримки розрахунку по заробітній платі не відповідає обставинам справи.

Окрім того, трудове законодавство України передбачає відповідальність працедавця за затримку заробітної плати. Затримка розрахунку з працівником при звільненні тягне обов'язок працедавця провести на користь працівника виплату середнього заробітку за весь час затримки. Також, за порушення працедавцем встановлених термінів виплати заробітної плати в обов'язковому порядку нараховується і виплачується працівникові компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати у випадку затримки виплати заробітної плати на один і більше календарних місяців.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що згідно витягу з наказу №117-к від 01 грудня 2014 року «Про прийом на роботу» прийнято ОСОБА_2, робітника ліквідаційної шахти ім. П.Л. Войкова, по переведенню з відокремленого підрозділу «Луганська виконавча дирекція з ліквідації шахт» ДП «ОК» Укрвуглереструктуризація» з 01 грудня 2014 року на період ліквідації шахти на підставі особистої заяви (а.с. 5).

02 червня 2015 року ОСОБА_2, геолога ліквідаційної шахти ім. П.Л. Войкова, звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується витягом з наказу №128-К від 02 червня 2015 року (а.с. 4).

Відповідно до довідки №10/323 від 25 серпня 2015 року, виданої Відокремленим підрозділом «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт», ОСОБА_2 працювала геологом ліквідаційної шахти ім. П.Л. Войкова ВП "Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт" ДП "ОК "Укрвуглереструктуризація" з 01.12.2014 року по 02.06.2015 року (а.с. 3).

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Приписами ч. 3 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ст. 94 КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Так, заборгованість по заробітній платі ОСОБА_2 за період з 01 листопада 2014 року по 30 червня 2015 року становить 21 221 грн 77 коп., що підтверджується довідкою про доходи №04/325 від 25.08.2015 року (а.с. 14).

Разом з тим, ОСОБА_2 просила суд стягнути заборгованість по заробітній платі в розмірі 21 2221 грн (а.с. 2).

Із зазначеного вбачається, що відповідачем порушено право ОСОБА_2 на оплату праці, як те передбачено КЗпП України.

Під час розгляду справи представником відповідача не заперечувався факт наявності заборгованості по заробітній платі, а також її розмір на час звільнення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та виплат при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №595 «Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» затверджено у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади.

Крім того, суд прийняв до уваги також розпорядження Кабінету Міністрів України від 7.11.2014 року №1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» та виходив з того, що шахта ім. П.Л. Войкова» знаходиться в місті Свердловськ, яке віднесено до цього переліку.

При цьому суд не звернув увагу на ту обставину, що позивач перебувала в трудових відносинах не безпосередньо з шахтою, а з відповідачем, який прийняв її на роботу у відокремлений підрозділ «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт» у місті Димитров, що не віднесений до цього списку.

Згідно витягу з наказу №11-к від 01.12.2014 року Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» Відокремлений підрозділ «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт» «Про прийом на роботу», яке знаходиться в місті Димитров, ОСОБА_2 була прийнята на роботу відповідачем, який не перебував, як бюджетна установа, на неконтрольованій території.

Юридична адреса відповідача - місто Київ, Відокремлений підрозділ знаходиться в місті Димитров Донецької області, що спростовує доводи відповідача про його перебування на тимчасово неконтрольованій території.

Зазначені відповідачем Постанови Кабінету Міністрів України жодним чином не перешкоджали відповідачу проводити виплати заробітної плати позивачу.

Будь-яких доказів, які б свідчили про відсутність фінансування відповідача з наведених у цих документах підстав, суду не надавалось.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову позивачу в задоволені вимоги про стягнення заробітної плати в розмірі 21 221 грн.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений строк для звернення до суду з зазначеними позовними вимогами.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як випливає зі ст. 116 КЗпП України стягненню середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має передувати вимога працівника про розрахунок, пред'явлена роботодавцю у випадку відсутності працівника на роботі в день звільнення.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Представники ОСОБА_2 підтвердили в суді апеляційної інстанції про те, що про своє звільнення ОСОБА_2 дізналася 02.06.2015 року і в цей день їй не були виплачені належні їй виплати. До відповідача вона більше не зверталася з заявами про розрахунок, а 23 вересня 2015 року безпосередньо звернулася з позовом в суд.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_2 просила стягнути їй заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 12 637 грн. за період з 03 червня 2015 року по 23 вересня 2015 року.

Така вимога суперечить ст. 116 КЗпП України, якою передбачено, що така виплата підлягає з часу звернення.

Враховуючи, що позивач звернулася в суд 23.09.2015 року, то таке право, в межах заявлених вимог, у неї могло виникнути лише з 23 вересня 2015 року.

Разом з тим, право на отримання виплати середнього заробітку за 23.09.2015 року позивач пропустила за строком позовної давності, який обчислюється на цю вимогу в три місяці після звільнення.

Отже в задоволені цієї вимоги слід відмовити в повному обсязі.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення вимог ОСОБА_2

У частинах 3, 5 ст. 88 ЦПК України зазначено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 305,36 грн (21221 грн / (21221 грн + 12637 грн) * 487,20 грн = 305,36 грн).

Керуючись ч. 3 ст. 43 Конституції України, ст. 94, ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117, ч. 1 ст. 233 КЗпП України, ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», статтями 88, 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» про стягнення заборгованості по заробітній платі і середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в розмірі 21 221 грн з утриманням податків та інших обов'язкових платежів.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» в дохід держави судовий збір у розмірі 305 грн 36 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді