Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/701/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Бугайченко Т. А.
Доповідач Єгорова С. М.
УХВАЛА

Іменем України

30.03.2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого судді - Єгорової С.М.,

суддів: Дуковського О.Л., Письменного О.А.

із секретарем Яковлєвою Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 січня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2011 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив усунути йому перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_1 та визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування цим будинком.

Свої вимоги мотивував тим, що він є власником спірного будинку відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 27 листопада 2002 року на підставі рішення виконкому Войнівської сільської ради від 31 жовтня 2002 року № 109. В даному будинку зареєстрована і його колишня дружина ОСОБА_3, яка після розірвання шлюбу з 2009 році там не проживає, її місце знаходження йому не відоме. ЇЇ реєстрація в будинку перешкоджає йому належним чином користуватись і розпоряджатисьсвоїм майном.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 січня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування вказаного судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права. Вважає помилковим висновок суду про належність спірного будинку їм на праві спільної сумісної власності.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, яка підтримала доводи апеляційної скарги, відповідача та її представника, які заперечували проти задоволення скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції у межах. передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що з 27 серпня 1994 року по 25 листопада 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 31 зворотний бік).

Рішенням виконавчого комітету Войнівської сілької ради Олександрійського району Кіровоградської області від 31 жовтня 2002 року № 109 було затверджено акт державної приймальної комісії на ведення в дію одноквартирного житлового будинку , господарських будівель в АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та запропоновано зареєструвати в бюро технічної інвентаризації житловий будинок та одержати необхідні правоустановчі документи (а.с.54).

Свідоцтвом про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, виданим 27 листопада 2002 року виконкомом Войнівської сільської ради Олександрійського району посвідчено, що житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі рішення виконкому Войнівської сільської ради від 31 жовтня 2002 року № 109 (а.с.7)

З 24 грудня 2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані у спірному будинку за вказаною адресою (а.с.6 зв., 31 зв.)

Відповідач не проживає фактично у спірному будинку з березня 2009 року, у період з 20 грудня 1010 року по 30 липня 2015 року ОСОБА_3 відбувала покарання в установах Державної пенітанціарної служби України (а.с. 5, 35, 47)

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

На підставі положень ст. ст. 16, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

При цьому на суд відповідно до ст. ст. 60, 212, 213, 214 ЦПК України покладається обов'язок щодо повного і всебічного з'ясування обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, належного дослідження усіх наданих на їх підтвердження доказів.

За загальними принципами нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна: набуте подружжям за час шлюбу майно належить їм на праві спільної сумісної власності.

Це було передбачено чинними на час виникнення спірних правовідносин нормами законодавства: ст. 16 Закону України "Про власність", ст. 22 КпШС України.

Аналогічні вимоги містить і ст. 60 СК України (діє з 01 січня 2004 року).

У рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення. Після з'ясування фактичних обставин суд може зробити висновок про відповідність заявленої матеріально-правової вимоги способам захисту права і про порушення охоронюваного законом інтересу позивача. У разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права, суд приймає рішення про відмову у позові. Підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Так, право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України.

Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до приписів вказаної статті кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або Законом.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом.

Статтею 41 Конституції України унормовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз'яснено, що право власності на жилий будинок виникає лише з моменту прийняття його в експлуатацію та державної реєстрації.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

У частині другій статті 16 ЦК України зазначені способи захисту цивільних прав та інтересів.

У разі порушення цивільного права у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення, тобто особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права.

Зокрема, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, так як відсутні підстави для захисту прав позивача шляхом усунення перешкод у володінні та користуванні спірним будинком, оскільки, виходячи з положень ст. 22 КпШС України (ст. 60 та ст. 63 СК України), у разі наявності спору між подружжям щодо майна, набутого під час шлюбу, діють презумпція спільної сумісної власності та згоди подружжя на володіння, користування та розпорядження кожним з подружжя спільним майном, поки не доведено інше.

Рішення суду першої інстанції є законним і обгрунтованим, тому відповідно до ст. 308 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: