Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

№ 384/968/15-ц

№пр. 2/384/7/2016

05 лютого 2016 року

Вільшанський районний суд

Кіровоградської області

в складі:

головуючого судді Сорокіної О.О.,

з участю секретаря судового засідання Сачко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт. Вільшанка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вільшанської селищної ради Вільшанського району Кіровоградської області про визнання права власності на житловий будинок та надвірні побудови в порядку спадкування за заповітом,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Вільшанської селищної ради Вільшанського району Кіровоградської області про визнання права власності на житловий будинок та надвірні побудови в порядку спадкування за заповітом, посилаючись на те, що 24 січня 2006 року помер його батько ОСОБА_2, якому належав житловий будинок, розташований в с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області по вул. Лідії Гірник, 127. Зазначає, що є спадкоємцем за заповітом, але не може отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок. У звязку з наведеним, просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок та надвірні побудови, розташований в с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області по вул. Лідії Гірник, 127, після смерті батька ОСОБА_2, який помер 24 січня 2006 року.

Позивач в судове засідання не зявився, подав до суду заяву, в якій просив справу слухати в його відсутність, позовні вимоги підтримує повністю та просив задовольнити позов.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просить справу слухати у відсутність представника Вільшанської селищної ради Вільшанського району, позов визнає, не заперечує проти визнання права власності на житловий будинок та надвірні побудови за позивачем.

Представник третьої особи Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просить справу слухати у відсутність представника управління, не заперечує проти задоволення позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач народився 30 вересня 1946 року в с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-ОЛ №024161, повторно виданого 07 липня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вільшанського районного управління юстиції Кіровоградської області (а.с.9). У вказаному свідоцтві про народження батьками зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Відповідно до копії заповіту, посвідченого 17 березня 1995 року державним нотаріусом Вільшанської нотаріальної контори ОСОБА_5, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті заповів все своє майно позивачу (а.с.7).

ОСОБА_2 помер 24 січня 2006 року в с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії 1-ОЛ №024016, виданого 24 січня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вільшанського районного управління юстиції Кіровоградської області (а.с.8).

Відповідно до інформації Вільшанської державної нотаріальної контори за №795/01-16 від 16.12.2015 року та наданими інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), після смерті ОСОБА_2, який помер 24 січня 2006 року заведена спадкова справа №114/2006 від 05 липня 2006 року. В шестимісячний строк після смерті ОСОБА_3 до Вільшанської державної нотаріальної контори 05 липня 2006 року син спадкодавця, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2, подав заяву про прийняття спадщини за заповітом, в якій зазначив спадкоємця, який має право на обовязкову частку в спадщині, - дочку спадкодавця, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка спадщину в установлений законом строк не прийняла. 03 жовтня 2006 року за реєстровим №931 на імя позивача видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно, яке складається із земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва №065 площею 5,27 га, яка знаходиться на території Вільшанської селищної ради Вільшанського району Кіровоградської області (а.с.25-27).

Згідно з постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса Вільшанської державної нотаріальної контори, від 26 січня 2016 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, який знаходиться в с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області по вул. Лідії Гірник, 127, що залишився після смерті його батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, який помер 24 січня 2006 року, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на зазначений житловий будинок.

Відповідно до архівної довідки Ульяновського КМБТІ за №03 виданої 26.01.2016 року, право власності на житловий будинок за №127 по вул. Лідії Гірник в с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області не зареєстровано.

Згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок розташований по вул. Лідії Гірник, 127, в с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області, виготовлений Ульяновським КМБТІ зазначений будинок побудований у 1968 році (а.с.10-12).

Як вбачається з довідки Вільшанської селищної ради Вільшанського району Кіровоградської області №3153 від 26.08.2015 року, позивач з 1995 року проживає та зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2 та після смерті батька ОСОБА_3, який помер 24.01.2006 року, проживає в будинку батька разом з дружиною ОСОБА_7 (а.с.6).

Згідно наданих копій погосподарських книг Вільшанської селищної ради Вільшанського району Кіровоградської області за період з 1967 року ОСОБА_2 значиться власником житлового будинку, розташованого по вул. Лідії Гірник, 127, в с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області з 1967 року (а.с.32-40).

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Виходячи з вимог ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У частині першій статті 1223 ЦК України зазначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачає обов'язкової реєстрації таких прав.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (правовий висновок Верховного Суду України викладений у постанові від 13 червня 2012 року за наслідками розгляду справи за №6-54цс12). Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з ч.1 та ч.2 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, 5 серпня 1992 року було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення" (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року"). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів"). Відповідно до ст. ст. 25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства Юстиції України № 19-32/319, від 21 лютого 2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку. Відповідно до додатку 3 "Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно" рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до п. 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої наказом Мінкомгоспу УРСР від 31.01.1966 року (надалі інструкція), реєстрації підлягали лише всі будинки та домоволодіння в межах міста і селища міського типу Української РСР, а відповідно до п. 6 Інструкції не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах. Отже, у сільській місцевості оформлення індивідуальних (приватних) будинків здійснювалося шляхом проведення у погосподарській книзі сільської ради відповідного запису та відкриття особистого рахунку. Інших правовстановлюючих документів чинне на той час законодавство не передбачало. Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Підстави набуття права власності на житловий будинок, споруди та належність цього майна особі визначаються законодавством, чинним на час набуття права власності. Законодавством, яке діє на час відкриття спадщини, врегульовано питання спадкування цього майна, а не його належність спадкодавцю. Відповідно до п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, п. 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР № 1/5 від 19 січня 1976 року, підтвердженням належності будинку може служити відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку; розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки. Житлові будинки, побудовані до 05 серпня 1992 року на земельній ділянці, яка була відведена для такого будівництва та у сукупності з висновком про технічний стан і погодження з відповідними службами судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючий документ. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управляння СРСР і було обовязковим. Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Враховуючи вище наведене суд вважає, що право власності спадкодавця на спірний будинок встановлено матеріалами справи, підтверджено технічним паспортом від 18.08.2015 року та записами в погосподарських книгах.

За таких підстав, вимога позивача про визнання права власності в порядку спадкування майна ОСОБА_3, який помер 24 січня 2006 року, а саме житлового будинку, розташованого по вул. Лідії Гірник, 127 в с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області, підлягає задоволенню, оскільки захистити невизнане право позивача іншим способом ніж в судовому порядку неможливо. А тому суд приходить до висновку, що є усі достатні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок відповідно до ст. 1218 ЦК України, оскільки він є спадкоємцем за заповітом та вчасно звернувся із заявою про прийняття спадщини.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Вільшанської селищної ради Вільшанського району Кіровоградської області про визнання права власності на житловий будинок та надвірні побудови в порядку спадкування за заповітом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на житловий будинок та надвірні побудови, розташований за адресою с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області вул. Лідії Гірник, 127, в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_2, який помер 24 січня 2006 року в с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської області через Вільшанський районний суд Кіровоградської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.О. Сорокіна