АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 754/7151/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8888/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Мальченко О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій І.В.

за участю: представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення коштів.

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_7 про стягнення коштів. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 15 грудня 2008 року між ним та ОСОБА_7 було укладено договір позики на суму 337 000 доларів США, яку останній в установлений термін не повернув. Також зазначав, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2011 року та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10 травня 2012 року з відповідача на його користь стягнуто суму боргу за вищезазначеним договором позики у розмірі 2 686 294 гривень та 3% річних у розмірі 167 069,69 гривень. Рішення суду є невиконаним. Станом на 13 травня 2015 року сума боргу відповідача складає 337 000 доларів США, що гривневому еквіваленті становить 6 954 857,72 гривень, тобто розмір заборгованості ОСОБА_7 перед ним збільшився за рахунок збільшення офіційного курсу долара США на день платежу. Тому позивач просив стягнути з ОСОБА_7 суму боргу в розмірі 4 268 603,72 гривень, 3% річних у розмірі 628 223,63 гривень та проценти за користування грошовими коштами - 2 199 471,27 гривень.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09 листопада 2015 року у позові відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 грудня 2015 року, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 листопада 2015 року було частково скасовано та постановлено нове в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення 3 % річних.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року, рішення апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року скасоване, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Не погоджуючись із рішення суду позивач подав апеляційну скаргу де ставив питання про його скасування та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Представники позивача у судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу.

Представник відповідача не визнав подану апеляційну скаргу, заперечував проти її задоволення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом при розгляді справи встановлено, що 15 грудня 2008 року між сторонами укладено договір позики на суму 337 000 доларів США, які останній на вимогу позивача не повернув.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва 13 жовтня 2011 року стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_6 суму боргу у розмірі 2 686 294 гривень інфляційні втрати у розмірі 535 766 гривень, 3 % річних у розмірі 167 069,69 гривень.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10 травня 2011 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь позивача суми інфляційних втрат у розмірі 535 766 гривень скасовано.

На час звернення з позовом до суду постановлені судові рішення не виконані та кошти ОСОБА_6 відповідачем не повернуто.

При зверненні до суду з позовом ОСОБА_6 вказував, що станом на 13 травня 2015 року сума боргу відповідача складає 337 000 доларів США, що гривневому еквіваленті становить 6 954 857,72 гривень, тобто розмір заборгованості ОСОБА_7 перед ним збільшився за рахунок збільшення офіційного курсу долара США на день платежу. А відтак позивач ставив питання про стягнення з ОСОБА_7 суми боргу в розмірі 4 268 603,72 гривень, 3% річних у розмірі 628 223,63 гривень та проценти за користування грошовими коштами - 2 199 471,27 гривень.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми боргу на час постановлення судового рішення, суд першої інстанції правомірно вказував на відсутність правових підстав для задоволення таких вимог, а саме у розмірі 4 268 603,72 гривень, яка становить різницю від загальної суми боргу, що утворилася на день подачі позову - 13.05.2015 року і суми, що була стягнута на підставі рішення суду, так як діючим законодавством таке стягнення не передбачено.

Колегія суддів вважає, зазначені висновки суду такими що узгоджуються з нормами діючого законодавства, а саме відповідно до ст.. 1 Закону України «Про Національний банк України» офіційний курс - курс валюти, офіційно встановлений НБУ як уповноваженим органом держави. І саме Національний банк встановлює офіційний курс гривні до іноземних валют та оприлюднює його.

Таким чином офіційний курс гривні до іноземних валют в різні періоди часу може змінюватися ( зростати або падати), однак вказана обставина не є підставою для пред'явлення стороною у зобов'язанні, спір щодо якого вирішено судом пред'явити після цього до іншої сторони додаткові вимоги про стягнення курсової різниці, що фактично є предметом позову.

Відмовляючи у задоволенні вимог позивача в частині сплати трьох відсотків річних від простроченої суми за правилами ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 10.05.2012 року по 13.05.2015 року , суд першої інстанції вказував на пропуск позивачем строків позовної давності, про поновлення яких не заявлялося.

Також суд вважав що не підлягають до задоволення вимоги в частині стягнення процентів за користування позикою в розмірі 2 199 471, 27 гривень незважаючи на те, що позивач в обґрунтування цих вимог посилався на правову позицію ВСУ. Так як вимога позивача про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування позикою була заявлена у позовній заяві, яка подавалась позивачем до суду в 2009 році. І у задоволенні якої було відмовлено рішенням суду, яке в цій частині набуло законної сили.

Тому суд вважав за можливе відступити від правової позиції яка була висловлена Верховним Судом України у постанові № 6 - 36 цс 14 від 02.07.2014 року, з підстав того, що вона була постановлена вже після рішення суду за 2011 рік.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вражає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заявлених позовних вимог не можна вважати законним та обґрунтованим.

Так, судом не було взято до уваги те, що відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

При цьому відсутність у договорі умови про винагороду ( проценти) не означає, що договір є безпроцентним, тому в цьому разі розмір процентів повинен визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. Безпроцентним він може вважатися лише за правилами ч. 2 ст. 1048 ЦК, або якщо про це зазначено в договорі. Розписка за якою були передані грошові кошти відповідачу не містить у собі посилань щодо безпроцентності.

За таких обставин, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі - 1 645 328, 83 гривни. Виходячи з розміру облікової ставки НБУ, яка протягом травня 2012 року по травень 2015 року коливалася з 7.500% до 30.000% та суми боргу - 2 686 294 гривни, що була встановлена за рішенням суду.

Заперечення відповідача щодо відсутності підстав для задоволення зазначених вище вимог виходячи з того, що рішенням суду, яке набрало законної сили вже було вирішено це питання ( відмовлено у стягненні) на думку колегії суддів не ґрунтується на нормах діючого законодавства.

При цьому відповідачем також не взято до уваги те, що вимоги позивача про стягнення процентів за користування позикою пред'явлені за інший період часу ніж за постановленим рішенням суду.

Крім того, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з урахуванням положень ст. 345 ЦПК України, також вказував на порушення зазначених норм матеріального права.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Несвоєчасне виконання грошового зобов'язання відповідача перед позивачем є підставою для відповідальності відповідача встановленою ч.2 ст. 625 ЦК України у вигляді виплати трьох процентів річних від простроченої суми.

Нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями. Розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення.

Відповідно до ч.1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У позовній заяві позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача на його користь 3% річних від простроченої суми за період з 10.05.2012 року по 13.05.2015 рік тобто з дотриманням строків позовної давності, так як даний позов пред'явлено позивачем до суду у травні 2015 року.

Колегія суддів вважає, що відмовляючи у стягненні 3% річних за правилами ст. 625 ЦК України з посиланням на пропущення строку позовної давності, суд першої інстанції порушив норми матеріального права закріплені статтями 261, 267, 625 ЦК України.

Враховуючи суму боргу за договором позики - 2686 294 гривни, розмір 3% річних за період з 13 травня 2012 року по 13 травня 2015 року буде становити 241 846, 69 гривень.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_6 про стягнення 3% річних та процентів за користування позикою з постановленням в цій частині нового рішення за правилами ст. 309 ЦПК України про стягнення з відповідача на користь позивача суми 1 645 328, 83 гривни як процентів за користування позикою та 241 846, 69 гривень як три відсотки річних.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року скасувати в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_6 про стягнення 3 % річних та процентів за користування позикою та постановити у цій частині нове рішення за яким:

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6

- проценти за користування позикою у розмірі 1 645 328,83 (один мільйон шістсот сорок п'ять тисяч триста двадцять вісім) гривень та 3% річних в розмірі 241 846,69 (двісті сорок одна тисяча вісімсот сорок шість) гривень, а всього 1 887 175,52 (один мільйон вісімсот вісімдесят сім тисяч сто сімдесят п'ять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 6 699 (шість тисяч шістсот дев'яносто дев'ять) гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржено в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: