Провадження № 2/521/754/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

31 березня 2016 року

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Гуревського В.К.

За секретаря Ардаковської А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справа за позовом ОСОБА_1 районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 районна адміністрація Одеської міської ради звернулась до суду з позовом до відповідачів, просив суд визнати договір купівлі-продажу від 16 червня 2010 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 недійсним; витребувати майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 у ОСОБА_2 та усунути перешкоди у користуванні власністю ОСОБА_1 районній адміністрації Одеської міської ради шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3; стягнути судовий збір у сумі 365,40 грн. на користь позивача, посилаючись на обґрунтування своїх вимог на такі обставини.

Житловий будинок № 33 по вул. Б. Хмельницького у м. Одесі, відповідно до п. 3.2.4 Положення «Про ОСОБА_1 районну адміністрацію Одеської міської ради», затвердженого рішенням Одеської міської ради від 13 лютого 2014 року за №4584-VІ, перебуває в оперативному управлінні ОСОБА_1 районної адміністрації Одеської міської ради та обслуговується КП ЖКС «Хмельницький». В провадженні Господарського суду Одеської області перебувала справа за позовом ПП «Фортуна-АС» до ОСОБА_1 районної адміністрації Одеської міської ради, Одеської міської ради про визнання права на нерухоме майно. У жовтні 2006 року відбулось завалення лівої частини противоротнього флігеля 3-х поверхової споруди жилого будинку № 33 по вулиці Б. Хмельницького у м. Одесі, в осях «А-В» та «2-4», з першого по третій поверхи та підвал, внаслідок чого квартири №№ 6, 9, 12 фактично перестали існувати, а квартири №№ 5, 7, 8, 10, 11 стали непридатними для проживання. Технічним висновком «Стан конструкцій противоротньої будівлі жилого будинку № 33 по вулиці Б. Хмельницького у м. Одесі», складеного на підставі листа КП «ДЕЗ «Бугаївський» від 25 жовтня 2006 оку, встановлено 65-відсоткове загальне фізичне зношування конструктивних елементів споруди.

ПП «Фортуна-АС» виконало роботи з розбирання завалу, а згодом, листом від 13 лютого 2007 року звернулось до ОСОБА_1 районної адміністрації Одеської міської ради з пропозицією відновити за власний рахунок завалену частину противоротнього флігеля - квартири №№ 6, 7, 9, 10, 12 - з метою забезпечення житлом співробітників підприємства (передача квартир №№ 6, 7, 9, 10 ПП «Фортуна-АС» в рахунок оплати будівельних робіт) і провести кріплення конструкцій квартир №№ 5, 8, 11, сходів та під'їзду будинку. Розпорядженням голови ОСОБА_1 районної адміністрації Одеської міської ради № 471/01-06 від 15 серпня 2007 року затверджено проект відбудови квартир №№ 6, 7, 9, 10, 12 противоротнього флігеля за адресою: м. Одеса, вул. Б. Хмельницького, 33 та рекомендовано КП «ОМБТІ та РОН» оформити ПП «Фортуна-АС» свідоцтва про право власності на квартири №№ 6, 7, 9, 10. У вересні 2007 року ПП «Фортуна-АС» закінчено відбудову противоротнього флігеля. Згідно висновку про технічний стан частини 3-х поверхової споруди противоротнього флігеля жилого будинку № 33 по вул. Б. Хмельницького у місті Одесі від 14 січня 2008 року в ході відбудови та реконструкції квартир №№ 6, 7, 9, 10, 12 виконаний повний комплекс будівельно-монтажних робіт, який забезпечує експлуатаційну придатність будинку.

У вересні 2007 року ПП «Фортуна-АС» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 районної адміністрації Одеської міської ради та Одеської міської ради про визнання права власності на квартири №№ 6, 7, 9, 10. Рішенням господарського суду Одеської області від 24 січня 2008 року позов ПП «Фортуна-АС» задоволено. На підставі апеляційної скарги Одеської міської ради, постановою Одеського апеляційного господарського суду від 19 червня 2008 року залишеної без змін постановою Вищого господарського суду України від 29 жовтня 2008 року, рішення господарського суду Одеської області від 24 січня 2008 року скасовано, у задоволенні позову ПП «Фортуна-АС» відмовлено. Однак, за час слухання справи у Одеському апеляційному господарському суді та Вищому господарському суді України, ПП «Фортуна-АС» зареєструвало у КП «ОМБТІ та РОН» право власності на квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення господарського суду Одеської області від 24 січня 2008 року. Згідно листа прокуратури Малиновського району м. Одеси від 18 березня 2013 року, ПП «Фортуна-АС» продала спірну квартиру ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 22 травня 2009 року.

В подальшому, ОСОБА_4 продала квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 16 червня 2010 року, у власності якої квартира перебуває по теперішній час. Згідно листа КП «ЖКС «Хмельницький» від 10 червня 2015 року ОСОБА_3 продовжує проживати у спірній квартирі. Як зазначено у договорі купівлі-продажу від 16 червня 2010 року, відчужувана квартира належала ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого ОСОБА_6, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 16 червня 2010 року зареєстровано за № 3913. Однак, оскільки рішення господарського суду Одеської області від 24 січня 2008 року, на підставі якого ПП «Фортуна-АС» зареєструвало у КП «ОМБТІ та РОН» право власності на квартиру АДРЕСА_1, скасовано, це позбавляє ОСОБА_3 права власності на зазначену квартиру та є безумовною підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним. У зв'язку з тим, що у ОСОБА_3 відсутнє право власності на спірну квартиру, дане право не виникло і у ОСОБА_7. Як вбачається з документів, ОСОБА_3, а в подальшому ОСОБА_2 заволоділи квартирою, яка належить територіальній громаді м. Одеси.

Представник ОСОБА_1 районної адміністрації надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, на позовних вимогах наполягав у повному обсязі.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_8 ОСОБА_9 надала до суду заперечення на позов, в якому просила відмовити у повному обсязі, зазначивши, що позовна заява подана після спливу строку позовної давності. Так, ОСОБА_1 районна адміністрація Одеської міської ради обґрунтовує свої позовні вимоги постановою Одеського апеляційного господарського суду від 19 червня 2008 року залишеною в силі постановою Вищого господарського суду України від 29 жовтня 2008 року. Позивач не міг не знати про існування вказаних судових рішень, оскільки був відповідачем по справі, а представник: ОСОБА_1 районної адміністрації Одеської міської ради приймав участь у судових засіданнях, про що вказано у тексті постанов. Однак, із даним позовом ОСОБА_1 районна адміністрація Одеської міської ради звернулась 28 серпня 2015 року, тобто більш ніж через 7 років. За таких обставин, необхідно застосувати позовну давність до вимог ОСОБА_1 районної адміністрації Одеської міської ради і в позові відмовити повністю.

Щодо оспорювання договору купівлі-продажу ОСОБА_1 районною адміністрацією Одеської міської ради суперечить вимогам цивільного законодавства. Оспорити правочин може сторона цього правочину або заінтересована особа, тобто особа, права якої цим правочином порушені. В даному випадку ОСОБА_1 районна адміністрація Одеської міської ради ніколи не була власником квартири за адресою: АДРЕСА_3, та жодним іншим чином не претендувала на неї, тому оскаржуваним договором купівлі-продажу не порушені права позивача і він не є заінтересованою особою щодо цього правочину. Тому передбачені законодавством підстави для звернення з даними позовними вимогами у ОСОБА_1 районної адміністрації Одеської міської ради відсутні. ОСОБА_1 районна адміністрація Одеської міської ради не є органом місцевого самоврядування, а є окремою юридичною особою, яка наділена деякими повноваженнями виконавчого органу Одеської міської ради, не має та ніколи не мала правовстановлюючих документів на спірну квартиру, за нею ніколи не було зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно, то очевидно, що позивач не має та ніколи не мав права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3.

ОСОБА_2 не приймала участі у господарській справі № 4/319/07-7757, не знала про її існування, так само як і про існування ПП «Фортуна-АС» про яких вона дізналась в жовтні 2015 року з позовної заяви ОСОБА_1 районної адміністрації Одеської міської ради. ОСОБА_2 є добросовісним набувачем квартири за адресою: АДРЕСА_4, оскільки при придбанні квартири вона не знала та не могла знати про судові спори щодо неї, які на час придбання нею житла вже більше року як не велись.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_8 ОСОБА_9 надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, в задоволені позову просила відмовити у повному обсязі з підстав викладених з запереченнях проти позову.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, повідомлялась в установленому законом порядку.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, у якому необхідно відмовити з наступних причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що житловий будинок № 33 по вул. Б. Хмельницького у м. Одесі, відповідно до п. 3.2.4 Положення «Про ОСОБА_1 районну адміністрацію Одеської міської ради», затвердженого рішенням Одеської міської ради від 13 лютого 2014 року за №4584-VІ, перебуває в оперативному управлінні ОСОБА_1 районної адміністрації Одеської міської ради та обслуговується КП ЖКС «Хмельницький».

В провадженні Господарського суду Одеської області перебувала справа за позовом ПП «Фортуна-АС» до ОСОБА_1 районної адміністрації Одеської міської ради, Одеської міської ради про визнання права на нерухоме майно.

У жовтні 2006 року відбулось завалення лівої частини противоротнього флігеля 3-х поверхової споруди жилого будинку № 33 по вулиці Б. Хмельницького у м. Одесі, в осях «А-В» та «2-4», з першого по третій поверхи та підвал, внаслідок чого квартири №№ 6, 9, 12 фактично перестали існувати, а квартири №№ 5, 7, 8, 10, 11 стали непридатними для проживання.

Технічним висновком «Стан конструкцій противоротньої будівлі жилого будинку № 33 по вулиці Б. Хмельницького у м. Одесі», складеного на підставі листа КП «ДЕЗ «Бугаївський» від 25 жовтня 2006 року, встановлено 65-відсоткове загальне фізичне зношування конструктивних елементів споруди.

ПП «Фортуна-АС» виконало роботи з розбирання завалу, а згодом, листом від 13 лютого 2007 року звернулось до ОСОБА_1 районної адміністрації Одеської міської ради з пропозицією відновити за власний рахунок завалену частину противоротнього флігеля - квартири №№ 6, 7, 9, 10, 12 - з метою забезпечення житлом співробітників підприємства (передача квартир №№ 6, 7, 9, 10 ПП «Фортуна-АС» в рахунок оплати будівельних робіт) і провести кріплення конструкцій квартир №№ 5, 8, 11, сходів та під'їзду будинку.

Розпорядженням голови ОСОБА_1 районної адміністрації Одеської міської ради № 471/01-06 від 15 серпня 2007 року затверджено проект відбудови квартир №№ 6, 7, 9, 10, 12 противоротнього флігеля за адресою: м. Одеса, вул. Б. Хмельницького, 33 та рекомендовано КП «ОМБТІ та РОН» оформити ПП «Фортуна-АС» свідоцтва про право власності на квартири №№ 6, 7, 9, 10.

У вересні 2007 року ПП «Фортуна-АС» закінчено відбудову противоротнього флігеля.

Згідно висновку про технічний стан частини 3-х поверхової споруди противоротнього флігеля жилого будинку № 33 по вул. Б. Хмельницького у місті Одесі від 14 січня 2008 року в ході відбудови та реконструкції квартир №№ 6, 7, 9, 10, 12 виконаний повний комплекс будівельно-монтажних робіт, який забезпечує експлуатаційну придатність будинку.

У вересні 2007 року ПП «Фортуна-АС» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 районної адміністрації Одеської міської ради та Одеської міської ради про визнання права власності на квартири №№ 6, 7, 9, 10.

Рішенням господарського суду Одеської області від 24 січня 2008 року позов ПП «Фортуна-АС» задоволено.

На підставі апеляційної скарги Одеської міської ради, постановою Одеського апеляційного господарського суду від 19 червня 2008 року залишеної без змін постановою Вищого господарського суду України від 29 жовтня 2008 року, рішення господарського суду Одеської області від 24 січня 2008 року скасовано, у задоволенні позову ПП «Фортуна-АС» відмовлено.

Однак, за час слухання справи у Одеському апеляційному господарському суді та Вищому господарському суді України, ПП «Фортуна-АС» зареєструвало у КП «ОМБТІ та РОН» право власності на квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення господарського суду Одеської області від 24 січня 2008 року. Згідно листа прокуратури Малиновського району м. Одеси від 18 березня 2013 року, ПП «Фортуна-АС» продала спірну квартиру ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 22 травня 2009 року.

В подальшому, ОСОБА_4 продала квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 16 червня 2010 року.

Згідно листа КП «ЖКС «Хмельницький» від 10 червня 2015 року ОСОБА_3 продовжує проживати у спірній квартирі.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, оспорити правочин може сторона цього правочину або заінтересована особа, тобто особа, права якої цим правочином порушені. В даному випадку ОСОБА_1 районна адміністрація Одеської міської ради ніколи не була власником квартири за адресою: АДРЕСА_3, та жодним іншим чином не претендувала на неї, тому оскаржуваним договором купівлі-продажу не порушені права позивача і він не є заінтересованою особою щодо цього правочину.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в Узагальненнях від 24 листопада 2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Зокрема, Верховний Суд України зазначає, що якщо під час судового розгляду встановлено відсутність у позивача права на задоволення позову про визнання оспорюваного правочину недійсним, суд має відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до п. 3 ст. 215 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду.

Згідно із ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. ст. 228, 331 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Виходячи з приписів вищенаведених правових норм, зважаючи на те, що ОСОБА_1 районна адміністрація Одеської міської ради не є органом місцевого самоврядування, а є окремою юридичною особою, яка наділена деякими повноваженнями виконавчого органу Одеської міської ради, не має та ніколи не мала правовстановлюючих документів на спірну квартиру, за нею ніколи не було зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно, то очевидно, що позивач не має та ніколи не мав права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3.

Положення про ОСОБА_1 районну адміністрацію Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 13 лютого 2014 року за № 4584-VІ, не передбачає права позивача звертатися з позовом про захист права власності територіальної громади, або права розпоряджатися житловим фондом територіальної громади.

Вказані обставини також встановлені постановою Одеського апеляційного господарського суду від 19 червня 2008 року залишеною в силі постановою Вищого господарського суду України від 29 жовтня 2008 року у справі № 4/319/07-7757, а тому мають преюдиційне значення для позивача, який був стороною у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Позивач не вказує на жодне порушення вказаних норм діючого законодавства при укладенні договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, та жодним чином не обґрунтовує свою позовну вимогу про визнання договору недійсним.

Разом з тим, стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину.

Твердження представника позивача про те, що у продавця ОСОБА_3 відсутнє право власності на відчужувану квартиру, а тому воно не виникло у ОСОБА_2, не відповідає дійсності і нічим не підтверджено.

Як вбачається з тексту оспорюваного договору, спірна квартира належала продавцю на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2009 року у справі № 2-7887/2009, зареєстрованого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 18 січня 2010 року під № 310 в кн. 724пр-23.

Згідно ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Аналогічні положення закріплені в ст. 14 ЦПК України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

У відповідності до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07 лютого 2002 року (яке діяло на час виникнення даних правовідносин), до правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно, належить рішення суду про визнання права власності на обєкт нерухомого майна.

Враховуючи вимоги вищенаведених норм права та приписів ст. 331 ЦК України, продавець ОСОБА_3 набула права власності на спірну квартиру на підставі рішення суду, яке набуло чинності, є обов'язковим для всіх суб'єктів на всій території України, ніким не скасовано та не оскаржено, зареєстровано у відповідності до вимог діючого на той час законодавства, а отже мала законне право відчужувати належне їй нерухоме майно.

Згідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, витребувати майно із чужого незаконного володіння може лише власник майна, яким ОСОБА_1 районна адміністрація Одеської міської ради не була і не є.

Така ж правова позиція викладена в Постанові Пленуму ВССУ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», в п. 23 якої визначено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння.

Майно має бути придбане у особи, яка не мала права її відчужувати, а право власності ОСОБА_3 підтверджено належними правовстановлюючими документами і ніким не скасоване, тобто вона мала право на його відчуження.

При пред'явленні віндикаційного позову правомірним є визнання недійсним першого правочину та витребування майна у останнього власника, який володіє майном на момент пред'явлення позову. Однак ОСОБА_1 районна адміністрація Одеської міської ради заявлена вимога про визнання недійсним не першого договору, а останнього, що не передбачено жодною нормою діючого законодавства.

Ці правові питання роз'яснено в постанові Пленуму ВСУ № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно п. 10 якої норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

А також в Узагальненнях ВСУ від 24 листопада 2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», де роз'яснено, що якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.

Майно має вибути із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі, що в даному випадку спростовується розпорядженням ОСОБА_1 районної адміністрації Одеської міської ради від 15 серпня 2007 року за № 471/01-06, яким рекомендовано КП «ОМБТІ та РОН» оформити ПЛ «Фортуна-АС» свідоцтва про право власності на квартири №№ 6, 7, 9, 10.

ОСОБА_2 не приймала участі у господарській справі № 4/319/07-7757, не знала про її існування, так само як і про існування ПП «Фортуна-АС» про яких вона дізналась в жовтні 2015 року з позовної заяви ОСОБА_1 районної адміністрації Одеської міської ради. ОСОБА_2 є добросовісним набувачем квартири за адресою: АДРЕСА_4, оскільки при придбанні квартири вона не знала та не могла знати про судові спори щодо неї, які на час придбання нею житла вже більше року як не велись.

Згідно ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Щодо позовних вимог про виселення. ОСОБА_1 районна адміністрація Одеської міської ради просить виселити ОСОБА_2 в якості застосування односторонньої реституції, так як є посилання на ст. 216 ЦК України, чи як засіб усунення перешкод у користуванні власністю позивачу з посиланням на ст. 391 ЦК України. В першому випадку ця вимога не підлягає задоволенню, так як є похідною від вимоги про визнання договору недійсним, яка є необґрунтованою. В другому випадку вона не підлягає задоволенню з підстав відсутності у позивача правовстановлюючих документів на спірний об'єкт нерухомості, обов'язкової реєстрації права власності за позивачем на нього та доказів чинення ним перешкод у користуванні власністю.

Також судом встановлено, що позовна заява подана після спливу строку позовної давності.

Так, ОСОБА_1 районна адміністрація Одеської міської ради обґрунтовує свої позовні вимоги постановою Одеського апеляційного господарського суду від 19 червня 2008 року, залишеною в силі постановою Вищого господарського суду України від 29 жовтня 2008 року. Позивач не міг не знати про існування вказаних судових рішень, оскільки був відповідачем по справі, а представник: ОСОБА_1 районної адміністрації Одеської міської ради приймав участь у судових засіданнях, про що вказано у тексті постанов.

Однак, із даним позовом ОСОБА_1 районна адміністрація Одеської міської ради звернулась 28 серпня 2015 року, тобто більш ніж через 7 років.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна.

Керуючись ст. ст. 12, 16, 204, 215, 216, 220, 228, 256, 257, 267, 327, 330, 331, 334, 387, 640 ЦК України, ст.ст. 11, 15, 60, 61, 213, 215 ЦПК України, СУД

В И Р І Ш И В

У задоволенні позову ОСОБА_1 районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.К.Гуревський