У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих коштів, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 3 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 6 липня 2010 року він передав ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 5 500 доларів США за купівлю автомобіля марки «ВАЗ 21099», державний номерний знак НОМЕР_1, на підставі генерального доручення. ОСОБА_4 складено розписку про отримання вказаної суми. Одразу після цього автомобіль передано позивачу у розпорядження разом із всіма необхідними документами. При купівлі автомобіля відповідач зазначив, що на транспортний засіб не накладено обтяжень. Однак, як виявилось пізніше, даний автомобіль перебував у заставі за кредитним договором. Зважаючи на це ОСОБА_3 подано до суду позов про визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на автомобіль та зняття арешту. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2013 року йому відмовлено у задоволенні позову з тих підстав, що відповідач не був власником спірного автомобіля, а лише власник має право розпоряджатись своїм майном.

Таким чином, вважає, що надав кошти відповідачу за автомобіль, яким він фактично не мав права розпоряджатись, тобто останній безпідставно отримав грошові кошти. 24 березня 2015 року ОСОБА_4 надсилалась вимога про повернення зазначених коштів, однак, відповідач не виконав вимогу. З огляду на викладені обставини ОСОБА_3 просив позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 3 березня 2016 року, з урахуванням ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 23 листопада 20115 року про виправлення описки, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 127 270 грн безпідставно набутих коштів. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що ОСОБА_4 відношення до майнових прав первісного власника автомобіля не мав, а відтак не мав права розпоряджатись спірним майном, отже отримав грошові кошти за автомобіль безпідставно, а тому такі підлягають поверненню ОСОБА_3

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 6 липня 2010 року на підставі генерального доручення ОСОБА_4 продав ОСОБА_3 автомобіль марки «ВАЗ 21099», державний номерний знак НОМЕР_1, за ціною 5 500 дол. США. На підтвердження вказаного відповідачем складена розписка, а автомобіль переданий позивачу у розпорядження зі всіма необхідними документами.

2 березня 2013 року ОСОБА_3 керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21099», державний номерний знак НОМЕР_1, був зупинений працівниками державної автомобільної інспекції, а вказаний автомобіль у останнього вилучено.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2013 року відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу спірного автомобіля дійсним, визнання права власності на спірний автомобіль. Крім того, зазначено, що власником спірного автомобіля є ОСОБА_6, його волевиявлення на відчуження автомобіля не було вільним. Відповідач ОСОБА_4 уповноважений представником власника спірного автомобіля ОСОБА_6 - ОСОБА_7, на представництво інтересів власника з питань пов'язаних з продажем автомобіля, здачею в оренду та інше без права передоручення повноважень третім особам. Отримані від ОСОБА_3 кошти за продаж автомобіля відповідач ОСОБА_4 власнику ОСОБА_6 не передав.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно із ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі (ч. 1 ст. 1213 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Враховуючи те, що спірний автомобіль придбано позивачем на підставі генерального доручення, відповідачем складено розписку про передачу автомобіля ОСОБА_3 разом із документами та отримання від останнього коштів за транспортний засіб, позивач вважав себе власником автомобіля, ОСОБА_4 був уповноваженим представником власника спірного автомобіля ОСОБА_6 - ОСОБА_7, на представництво ОСОБА_6 з питань пов'язаних з продажем автомобіля, здачею в оренду та інше, тому судам слід перевірити, чи не є спірні відносини договірними та чи наявні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України.

Також суди не звернули уваги на доводи відповідача щодо пропуску ОСОБА_3 трирічного строку звернення до суду з позовом.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

ОСОБА_3 просить стягнути безпідставно набуті кошти з ОСОБА_4, які позивач передав за розпискою у липні 2010 року. З відповідним позовом позивач звернувся у червні 2015 року. Посилання судів на обізнаність про порушення свого права у березні 2013 року - коли ОСОБА_3 зупинено працівниками ДАІ та вилучено автомобіль - є передчасним, оскільки за умовами розписки від 6 липня 2010 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_3 спірний автомобіль, передав транспортний засіб, одну пару ключів, свідоцтво про реєстрацію авто та генеральне доручення від представника публічного акціонерного товариства «Кредобанк» та отримав від позивача за це кошти. Отже, придбавши спірний автомобіль, позивач розумів те, що державна реєстрація права власності на спірний автомобіль здійснена не була. Крім того, судам слід звернути увагу на доводи відповідача про те, що у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу наявна відмітка про придбання автомобіля у кредит та про існуючу заборону відчуження даного автомобіля.

Таким чином, посилання судів на те, що позивач дізнався про порушення своїх прав у березні 2013 року, а не під час придбавання спірного автомобіля, є передчасним.

У порушення зазначених норм процесуального права суди на наведені докази уваги не звернули, не надали їм оцінку у сукупності з іншими доказами та не встановили обставин справи, на підтвердження яких ці докази надано.

Згідно із ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про необхідність задоволення касаційної скарги із скасуванням судових рішень та направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 3 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик