Справа № 380/1913/14-ц Головуючий у І інстанції Лісовенко П. І.
Провадження № 22-ц/780/724/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 09.02.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

09 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив визнати спільною сумісною власністю домоволодіння, що розташоване по вул. Шевченка, 8 у с. Горошків Тетіївського району Київської області та визнати за позивачем право власності на ? частину зазначеного домоволодіння.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 1976 року по 12 грудня 2000 року ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, під час якого почали будівництво будинку по вул. Шевченка, 8, у с. Горошків, Тетіївського району, яке закінчили у 1998 році. З 1998 року позивач був зареєстрований у вказаному будинку. Однак, рішенням Горошківської сільської ради Тетіївського району Київської області від 25 жовтня 2007 року за відповідачем одноособово визнано право власності на спірний будинок. Про дані обставини позивач дізнався у 2014 році під час розгляду справи за позовом ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування будинком.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано домоволодіння, яке розташоване по вул. Шевченка, 8 у с. Горошків Тетіївського району Київської області, обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину домоволодіння, яке розташоване по вул. Шевченка, 8 у с. Горошків Тетіївського району Київської області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що рішення суду ґрунтується виключно на поясненнях позивача. Позивач ще до офіційного розлучення переїхав проживати до м. Тетіїв та залишив недобудований будинок. Будівництво будинку велося до 2007 року. Позивач сам подав заяву до сільської ради, в якій зазначив, що надає згоду на видачу всіх документів для переоформлення будинку на відповідача та жодних претензій до цього будинку не має. Крім того, судовим рішенням ОСОБА_3 визнано таким, що втратив право користування спірним будинком. Суд не застосував строк позовної давності. Станом на 2007 рік позивач був обізнаний про завершення будівництва та надав письмову згоду переоформлення будинку на відповідача.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі по 12 грудня 2000 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу.

Рішенням Горошківської сільської ради Тетіївського району Київської області від 25 жовтня 2007 року «Про надання дозволу на оформлення новобудови» за ОСОБА_2 признано право власності на житловий будинок, розташований по вул. Шевченка, 8 в с. Горошків Тетіївського району Київської області (а.с.65).

ОСОБА_2 є власником вищезазначеного житлового будинку, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим Горошківською сільською радою 31 березня 2008 року (а.с.61).

ОСОБА_3 зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_1 з 03 квітня 1998 року, але з 2006 року по даний час за вказаною адресою не проживає, що підтверджується довідками, виданими виконавчим комітетом Горошківської сільської ради (а.с.24, 62-63).

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 02 грудня 2014 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_3 визнано таким, що втратив право користуватися жилим приміщенням по вул. Шевченка, 8 у с. Горошків Тетіївського району Київської області (а.с.66-68).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірний будинок побудований сторонами під час зареєстрованого шлюбу, а тому відповідно до ст. 60 СК України є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки якого є рівними.

Однак, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 22, 23, 28, 29 Кодексу про шлюб та сімю України, ст.ст. 16, 17 Закону України «Про власність», ст. ст. 112, 118 ЦК Української РСР, що діяли на час будівництва спірного житлового будинку, ст. ст. 368, 369, 370 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до ст. 60 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення права власності на спірне майно у ОСОБА_2І.) майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У п.п.22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

З пояснень відповідача ОСОБА_2, наданих нею в суді апеляційної інстанції вбачається, що до моменту розірвання шлюбу з позивачем, станом на 2000 рік в спірному будинку був збудований фундамент, стіни та покрівля.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що позивач, як один з подружжя, має право на частину будинку, що була спільно збудована подружжям за час перебування у шлюбі.

Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Згідно вимог ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що 27 серпня 2007 року ОСОБА_3 написав заяву до виконкому Горошківської сільської ради, в якій зазначив, що не заперечує щодо оформлення права власності на житловий будинок на імя відповідача та жодних претензій до спірного будинку він не матиме (а.с.189).

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що позивач ОСОБА_3 звертаючись до сільської ради з зазначеною заявою, знав, що він не перебуває в шлюбі з відповідачем, а також, що подана ним заява щодо оформлення права власності на житловий будинок на імя відповідача та відсутність його жодних претензій до спірного будинку, надасть можливість відповідачу оформити зазначений будинок на себе.

Таким чином, позивач знав про порушення своїх прав на нерухоме майно ще у 2007 році і строк позовної давності для захисту зазначеного права сплив 27 серпня 2010 року. Однак позов про поділ спільного будинку позивач предявив у листопаді 2014 року.

Згідно вимог ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, під час розгляду справи ОСОБА_2 було заявлено про застосування строку позовної давності.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав до задоволення позову та визнання за позивачем права власності на ? частину будинку, висновки суду не відповідають обставинам справи та не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України є підставою до скасування рішення та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, зареєстрованого у ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2, проживаючої ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, судовий збір у розмірі 1 565 (одна тисяча пятсот шістдесят пять гривень) 76 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Кашперська Т.Ц.

ОСОБА_4