Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
УХВАЛА

Іменем України

02 листопада 2016 року Центральний районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Батченка О.В. при секретарі Драгальчук А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за поданням

Центрального відділу Державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Миколаївській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2,

В С Т А Н О В И В:

Державний виконавець звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2.

Своє подання державний виконавець мотивував тим, що на примусовому виконанні у Центральному відділу Державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Миколаївській області перебуває виконавче провадження № 45543697 за виконавчим листом № 2/485/752/13, виданим Снігурівським районним судом Миколаївської області від 29 серпня 2013 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання Єви ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частина від всіх видів доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 05 серпня 2013 року.

У відповідності до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України суд розглядає подання без виклику сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

В судове засідання державний виконавець Іскяндарова А.Ф. не зявилася.

Дослідивши матеріали подання, суд дійшов висновку, що вказане подання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силуст. 3 Конституції України - людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, що здійснюється нею через систему відповідних державних органів, а також судів.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст.12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання. Кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Так, порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України від 21 січня 1994 р. № 3857-XII «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі - Закон України).

Положеннями ст.6 Закону України встановлено, що громадянинові України може який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань (п.5 ч.1 ст.6 Закону України).

Відповідно до ст.377-1 ЦПК України та п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» (яка діяла на час звернення головного державного виконавця з поданням) такі питання вирішуються судом за поданням державного виконавця.

За змістом зазначених норм підставою встановлення обмеження є доведеність факту ухилення боржника від виконання зобов'язань, встановлених судовим рішенням.

Оскільки поняття «ухилення» законодавчо не визначено та має оціночний характер, судова практика вважає ухиленням з об'єктивної сторони діяння або бездіяльність боржника, які полягають в навмисному чи іншому свідомому невиконанні обов'язку (Верховний Суд України. Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України 01 лютого 2013 року).

На підставі наведеного вище можна зробити висновок, що поняття «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Форма та зміст подання державного виконавця має відповідати вимогам викладеним у Інструкції з організації примусового виконання рішень, в тому числі має містити відомості про характер та розмір невиконаного зобов'язання боржником, а також підтвердження факту ухилення боржника від виконання обов'язку.

Отже, відповідно до ч.2 ст.10 ЦПК України наявність обставин, за яких може бути встановлено обмеження, в тому числі і наявність умислу боржника на ухилення від виконання зобов'язань, покладається на суб'єкта подання - державного виконавця. Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатись винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Сам факт наявності невиконаних зобов'язань не може бути достатньою підставою для встановлення обмеження у виїзді за межі України.

З матеріалів справи вбачається, що 21 листопада 2014 року Центральним ВДВС м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до інформації з ДФС України на запит від 20 вересня 2016 року про номери рахунків, відкритих у банках та інших фінансових установах боржником не надходило.

Згідно до інформації з ДФС України на запит від 20 вересня 2016 року про наявність джерел отримання доходів, за результатами обробки запиту, інформація стосовно боржника щодо сум доходу, нарахованого (сплаченого) податковим агентом на користь платників податку, та сум утриманого з них податку в ДРФО відсутня.

Відповідно до інформації з ПФУ України на запит від 20 вересня 2016 року, про осіб боржників, які отримують пенсії, або працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи за результатами обробки запитів за результатами обробки запиту, інформація не надходила.

Згідно відповіді УДМС України в Миколаївської області боржник документований закордонним паспортом для виїзду за кодони України.

Згідно розрахунку державного виконавця станом на 01 жовтня 2016 року заборгованість зі сплати аліментів становить 28 842 грн. 62 коп.

Таким чином, враховуючи додані до подання матеріали виконавчого провадження та зміст подання державного виконавця, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати доведеним той факт, що боржник ОСОБА_2 свідомо та умисно ухиляється від виконання рішення у примусовому порядку, а відтак подання державного виконавця задоволенню не підлягає.

Керуючись п. 18 ч. 3 ст. 11, ЗУ "Про виконавче провадження", ст. 6, ЗУ "Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України" ст. 377-1 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні подання Центрального відділу Державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Миколаївській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційну скаргу на ухвалу може бути подано до Апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом пяти днів з дня її проголошення.

Суддя Центрального районного суду

м. Миколаєва ОСОБА_4