Ухвала

іменем україни

19 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

СитнікО.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, третя особа - орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Коломийської районної державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення та зняття з реєстрації, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що на підставі договору дарування від 17 вересня 1996 року є власником житлового будинку АДРЕСА_1 Однак використовувати своє житло за призначенням не може, оскільки в ньому незаконно проживають відповідачі, які в добровільному порядку звільнити займане приміщення відмовляються. Будь яких рішень про вселення відповідачів у спірне житло не приймалось, відповідний ордер виконавчим комітетом Отинійської селищної ради не видавався. На неодноразові звернення ОСОБА_3 до відповідачів про необхідність укладення договору на користування будинком, відповідачі не реагують. Крім того, самовільно вселившись у займане житло, відповідачі не дбають про покращення житлового будинку та про відновлення його стану, не здійснюють ремонту покрівлі і фасаду будинку, що призводить до його поступового руйнування.

У зв'язку з цим ОСОБА_3 просила ухвалити рішення, яким задовольнити її позов, виселити відповідачів із займаного ними житлового приміщення, без надання їм іншого жилого приміщення та зняти їх з реєстрації.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2016 року позов задоволено частково.

Вирішено усунути ОСОБА_3 перешкоди в користуванні житлом шляхом виселення ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, разом з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, з житлового будинку АДРЕСА_1, без надання їм іншого житлового приміщення.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 червня 2016 року рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В решті рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що відповідачі проживають у спірному житловому будинку без будь-яких правовий підстав, чим порушують право власності позивача.

Однак із вказаними висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд з огляду на таке.

Згідно зі ст. 4 ЖК Української РСР житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд).

Відповідно до ст. 16 ЖК Української РСР до компетенції виконавчих комітетів селищних, сільських Рад народних депутатів у галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду належить, зокрема, право здійснювати облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, а також контроль за станом цього обліку на підприємствах, в установах, організаціях, затверджують рішення про взяття громадян за місцем роботи на облік потребуючих поліпшення житлових умов; прийняття рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду Ради, затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого жилого фонду; видають ордери на жилі приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду.

Згідно зі ст. 53 ЖК Української РСР жилі приміщення в будинках громадського житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням органу відповідної організації та її профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення.

Відповідно до ст. 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Завданнями цивільного судочинства є, зокрема справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до ст. 10 ЦПК України.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом установлено, що будинок АДРЕСА_1 використовувався колгоспом імені Жданова під адміністративну будівлю - приміщення контори. З 1977 року його використовували для проживання членів колгоспу. Даний будинок не перебував на балансі ні Отинійської селищної ради, ні колишнього колгоспу імені Жданова, пізніше реорганізованого у спілку селян «Україна» (далі - СС «Україна»).

У 1985 році ОСОБА_4 як член колгоспу ім. Жданова вселився з сім'єю в житлове приміщення в будинку АДРЕСА_1 та згодом був прописаний разом з сім'єю.

Рішенням членів СС «Україна» від 22 лютого 1996 року повернуто спірний будинок його законному власнику ОСОБА_13, як колишньому власнику, оскільки будинок не стояв на балансі в колишньому колгоспі імені Жданова, реорганізованого в СС «Україна», та житлові приміщення в користування нікому не надавався відповідно до законодавства України.

ОСОБА_3 неодноразово усно та в 2005, 2008 роках письмово зверталась до ОСОБА_4 з вимогою про необхідність укладення договору на користуванням її будинком, до договору додавала такі документи: рішення зборів членів СС «Україна» про повернення ОСОБА_13 житлового будинку; рішення виконкому Отинійської селищної ради від 26 березня 1996 року; договір дарування від 17 вересня 1996 року про належність їй будинку.

Отинійська селищна рада листом від 12 січня 2005 року повідомляла ОСОБА_4 про те, що будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 17 вересня 1996 року.

Так, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, апеляційний суд правильно виходив із того, що суд першої інстанції не встановив, у чому полягає систематичне порушення правил співжиття відповідачами та які заходи громадського впливу до них застосовувалися.

При цьому апеляційний суд надав належну оцінку тій обставині, що висновок у справі судом першої інстанції зроблено лише на тій підставі, що первинні документи про підставу вселення ОСОБА_4 у спірний будинок на теперішній час відсутні (або не збереглися).

У зв'язку з цим апеляційний суд правильно вважав, що суд першої інстанції не витребував та не дослідив рішення зборів уповноважених членів СС «Україна», на яке посилався у своєму рішенні виконком Отинійської селищної ради від 26 березня 1996 року, у зв'язку з чим поза увагою суду залишилася та обставина, що СС «Україна» станом на 22 лютого 1996 року вважала себе власником будинку АДРЕСА_1 і погодилась на повернення будинку спадкоємцю первинних власників (що були насильно виселені у 1945 році) лише за умови забезпечення мешканців, які проживали в даному будинку, іншим житлом.

Водночас апеляційний суд установив, що ОСОБА_4 проживає та зареєстрований у спірному будинку з 1982 року, що, як правильно вважав суд, спростовує висновок суду першої інстанції про те, що для такого вселення та реєстрації потребувалася згода власника - позивача. Разом із тим апеляційний суд надав належну оцінку тій обставині, що у справі відсутні докази про наявність іншого житлового приміщення, куди б ОСОБА_4 разом з членами сім'ї міг бути виселений.

Ухвалюючи рішення в цій справі, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України, підстави для скасування рішення відсутні, а наведені в касаційній скарзі доводи висновків апеляційного суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів.

Викладене дає підстави для висновку про те, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалене у справі рішення апеляційного суду - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак