У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до дочірнього підприємства «Олевськторф», державного підприємства «Житомирторф» про стягнення заборгованості за остаточним розрахунком при звільненні та відшкодування моральної шкоди, за зустрічним позовом державного підприємства «Житомирторф» до ОСОБА_5 про визнання недійсним контракту № 1 від 06 лютого 2014 року, за касаційною скаргою державного підприємства «Житомирторф» на рішення апеляційного суду Житомирської області від 12 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача дочірнього підприємства «Олевськторф» державного підприємства «Житомирторф» (далі ДП «Олевськторф», ДП «Житомирторф») на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 3 855,25 грн, заборгованість за остаточним розрахунком при звільненні у вигляді вихідної допомоги у сумі 20 980 грн, середній заробіток за час затримки рахунку у сумі 6 509,62 грн та 9 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також зобов'язати відповідача видати довідку про заборгованість по заробітній платі та іншим виплатам за весь час роботи на підприємстві, визнати недійсним та скасувати наказ № 9 від 13 березня 2014 року.

Позов мотивовано тим, що на підставі наказу ДП «Житомирторф» №20-к від 20 серпня 2013 року та наказу ДП «Олевськторф» №14 від 21 серпня 2013 року позивач з 21 серпня 2013 року був призначений на посаду виконуючого обов'язки директора ДП «Олевськторф» ДП «Житомирторф». Наказом №1-к ДП «Житомирторф» від 6 лютого 2014 року призначений на посаду директора ДП «Олевськторф» та на підставі цього наказу між позивачем і керівником ДП «Житомирторф» укладено контракт №1 від 6 лютого 2014 року. Згідно наказу №9 від 13 березня 2014 року за підписом в.о. директора ДП «Житомирторф» ОСОБА_6 позивача усунуто з посади директора ДП «Олевськторф» на час проведення службового розслідування, згідно з рішенням зборів трудового колективу. При усуненні позивача з посади не було застосовано жодної із передбачених законом форм усунення працівника від посади, що є порушенням норм КЗпП України, тому позивач вважає наказ №9 від 13 березня 2014 року незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

26 травня 2014 року позивач був звільнений з посади директора ДП «Олевськторф» ДП «Житомирторф» на підставі наказу №5-к від 26 травня 2014 року.

Разом з тим, ДП «Олевськторф» не провело повний розрахунок при звільненні, звільнення належним чином не оформило, заробітну плату у розмірі 3855,25 грн та грошову допомогу не виплатило, трудову книжку не видало.

Посилаючись на вказані обставини позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, грошової допомоги згідно умов контракту, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди та визнання незаконним і скасування наказу №9 від 13 березня 2014 року.

У вересні 2014 року ДП «Житомирторф» подало зустрічний позов, в якому просило визнати недійсним контракт №1 від 6 лютого 2014 року, укладений між ним та ОСОБА_5, з підстав, передбачених ст.ст. 203, 216 ЦК України. В обґрунтування підстав визнання контракту недійсним посилалося на те, що згідно статуту ДП «Олевськторф» керівник підприємства призначається і звільняється з посади керівником материнського підприємства за погодженням з ДК «Укрторф» та районною державною адміністрацією. ДК «Укрторф» та Олевська районна державна адміністрація вказаного контракту не погоджували. Також послалося на фіктивність даної трудової угоди.

Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 27 квітня 2015 року у задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено. Визнано недійсним контракт № 1 від 06 лютого 2014 року, укладений між ДП «Житомирторф» в особі директора ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про призначення останнього на посаду керівника підприємства - дочірнього державного підприємства «Олевськторф» на період з 6 лютого 2014 року по 6 лютого 2017 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 12 серпня 2015 року рішення районного суду скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку, з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення даних вимог. Стягнуто з дочірнього підприємства «Олевськторф» на користь ОСОБА_5 6 509,62 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку, 20 980,00 грн вихідної допомоги при звільнення. Рішення районного суду в частині задоволення зустрічних позовних вимог ДП «Житомирторф» скасовано, з ухваленням нового рішення, яким відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Державне підприємство «Житомирторф», не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов ДП «Житомирторф» про визнання трудового контракту недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що позивач особисто призначив себе на посаду директора дочірнього підприємства, не зареєстрував контракт у центрі зайнятості, не погодив його з Олевською райдержадміністрацією. чим порушив вимоги ч. 1 ст. 203, 216 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_5 місцевий суд виходив з того, що при звільненні йому були сплачені всі належні до виплати суми, що підтверджується відповідними довідками і розрахунками. Актом перевірки дотримання законодавства про працю ДП «Олевськторф», яка проводилась державною інспекцією праці, встановлено, що відносно позивача норми трудового права не порушені.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення даних вимог суд апеляційної інстанції виходив з того, що кошти на виплату вихідної допомоги нараховані та виплачені позивачу ОСОБА_5 не були, тому остаточного розрахунку з ним не проведено. За таких обставин вбачаються обґрунтованими доводи працівника щодо обов'язку ДП «Олевськторф» нарахувати та виплатити йому вихідну допомогу у розмірі чотирьох посадових окладів та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ДП «Житомирторф» про визнання недійсним контракту з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що підстави припинення трудового договору передбачені ст. 36 КЗпП України, яка не містить такої підстави, як визнання трудового договору недійсним. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються законодавством про працю, яке не передбачає можливості визнання трудового договору недійсним. Встановивши, що при укладанні трудового контракту № 1 від 6 лютого 2014 року зі ОСОБА_5 ДП «Житомирторф» в особі ОСОБА_6 були порушені вимоги діючого законодавства щодо погодження кандидатури, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, у зв'язку із чим, ухвалене ним рішення в частині визнання недійсним трудового контракту № 1 від 6 лютого 2014 року на підставі ст.ст. 203, 216 ЦК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні даних позовних вимог ДП «Житомирторф».

Вказані висновки суду апеляційної інстанції відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_5 з 20 серпня 2013 року працював на посаді в.о. директора, а з 6 лютого 2014 року на посаді директора ДП «Олевськторф».

6 лютого 2014 року між ДП «Житомирторф» в особі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено трудовий контракт № 1.

Згідно з наказом № 5-к від 26 травня 2014 року ОСОБА_5 звільнено з посади директора ДП «Олевськторф» з 26 травня 2014 року відповідно до статті 38 КЗпП України за власним бажанням, зобов'язано бухгалтерію ДП «Олевсьторф» виплатити йому грошову допомогу у розмірі чотирьох посадових окладів на підставі п. 3.4 контракту №1 від 6 лютого 2014 року, компенсацію за невикористану відпустку та провести повний розрахунок по виплатам із працівником. Даний наказ не скасований та є чинним.

Кошти на виплату вихідної допомоги нараховані та виплачені позивачу ОСОБА_5 не були, тобто фактично повного остаточного розрахунку з ним не проведено.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не ' працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після і пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум. належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (ст. 116 КЗпП України).

Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд апеляційної інстанції дав належну оцінку обставинам справи з урахуванням наведених норм матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ДП «Олевсьторф» вихідної допомоги у розмірі 20 980 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 6509,62 грн за період з 27 травня 2014 року по 2 липня 2014 року, виходячи із розрахунку середньоденної заробітної плати ОСОБА_5 у розмірі 250,37 грн.

Апеляційний суд правильно виходив з того, що правовідносини між сторонами з приводу укладення трудового контракту регулюються трудовим законодавством і до цих правовідносин не можуть застосовуватись норми ст.ст. 203, 216 ЦК України щодо недійсності правочину.

Відповідно до статті 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об'єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема статтями 3, 7, 9, 91 , 44 КЗпП України) положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у зв'язку з укладенням трудового договору (контракту).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі №6-530цс15, яка, відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

За таких обставин, встановивши наявність між сторонами договору трудових правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства, та факт укладення цього договору саме у зв'язку з існуванням трудових правовідносин, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що укладений договір не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами статей 203, 215 цього Кодексу загальні вимоги щодо чинності правочину та який може бути визнаний недійсним із передбачених ЦК України підстав із застосуванням наслідків недійсності правочину.

При встановлені фактичних обставин справи судом апеляційної інстанції не було порушено норми процесуального права, а при ухваленні судового рішення правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи апеляційним судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу державного підприємства «Житомирторф» відхилити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 12 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
суддіВ.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська