Справа № 495/87/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (паспорт серії КК № 296654 виданий 04.11.1999 року)

ОСОБА_2 (довіреність № 5 від 12.01.2016 року)

від відповідачів:

- від ОСОБА_3: ОСОБА_3 (паспорт серії КК №288003 виданий 08.06.1999 року)

ОСОБА_4 (довіреність № 162 від 10.03.2015 року)

- від ОСОБА_5 не зявився

- від ВК ОСОБА_6 не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/87/15-ц

за позовом ОСОБА_1

до:

- ОСОБА_3

- ОСОБА_5

- Виконавчого комітету ОСОБА_6 сільської ради

про визнання заповіту нікчемним, визнання права спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок, вступ у спадщину та визнання права власності

В С Т А Н О В И В :

13.01.2015 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_3 (далі по тексту відповідач-1), ОСОБА_5 (далі по тексту відповідач-2) та Виконавчого комітету ОСОБА_6 сільської ради (далі по тексту відповідач-3) про визнання заповіту нікчемним, визнання права спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок, вступ у спадщину та визнання права власності (т.1 а.с.2-6).

Так, позивач просив суд:

- визнати заповіт від 12.05.2008 року, складений ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений секретарем Мологівської СР нікчемним;

- визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8;

- визнати ОСОБА_1 таким, що прийняв спадщину після померлої ОСОБА_8 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оскаржуваний заповіт складений з чисельними порушеннями вимог Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України», а тому, у відповідності до ст.1257 Цивільного кодексу України, є нечинним. Будівництво спірного житлового будинку було закінчено у період перебування ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у шлюбі, а тому таке майно є їх спільною сумісною власністю. За життя ОСОБА_8 05.06.2008 року склала заповіт, відповідно до якого все своє майно заповіла ОСОБА_1 Отже, на думку позивача, в теперішній час він являється сподкоємцем після смерті ОСОБА_8, яка в свою чергу, прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_7 на спірний житловий будинок.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.01.2015 року відкрито провадження у справі № 495/87/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ВК ОСОБА_6 про визнання заповіту нікчемним, визнання права спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок, вступ у спадщину та визнання права власності. Справу призначено до розгляду (т.1 а.с.44).

Представником відповідача-1 (ОСОБА_3А.) ОСОБА_4, подано до суду заперечення на позовну заяву ОСОБА_1, згідно з яким вона просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, застосувати позовну давність (т.1 а.с.94-99).

Такі заперечення мотивовані тим, що оскаржуваний заповіт відповідає вимогам чинного законодавства, так як заповідач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі, заповіт, як односторонній правочин, вчинений у письмовій формі та посвідчений відповідальною особою, на яку покладено функції по вчиненню нотаріальних дій, такий правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Майно (спірний житловий будинок) набуте ОСОБА_7 до реєстрації шлюбу 03.01.1964 року з ОСОБА_8, а тому є його особистою власністю. Крім того, усі можливі строки позовної давності щодо вимог про оскарження заповіту від 12.05.2008 року сплинули.

03.02.2016 року позивачем ОСОБА_1, було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог (т.2 а.с.53-54), в якій він просив суд:

- встановити факт належності ОСОБА_7 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області;

- визнати ОСОБА_8 такою, що прийняла спадщину від ОСОБА_7 у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області;

- встановити факт належності ОСОБА_8 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області;

- в іншій частині позовні вимоги залишити не змінними, вважати дану заяву невід'ємною частиною первісного позову.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.02.2016 року в прийнятті до розгляду заяви про збільшення позовних вимог відмовлено у звязку із тим, що така заява є заявою з новим предметом позову та новими підставами позову, яка подана не до початку розгляду справи по суті, а вже в процесі її розгляду, а, відповідно до ст.31 Цивільного процесуального кодексу України, позивач може скористатися своїм правом змінити підставу або предмет позову лише до початку розгляду справи по суті (т.2 а.с.55-57).

Крім того, 16.03.2016 року позивачем ОСОБА_1, було подано до суду заяву (т.2 а.с.66), в якій він просив суд визнати причини пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності поважними та поновити його для захисту спадкових прав, які порушені складанням оскаржувального заповіту.

Між тим, як було розяснено судом позивачу ОСОБА_1, у судовому засіданні 17.03.2016 року, така його заява та викладена в ній додаткова позовна вимога не може бути прийнята судом до уваги та розглянута, так як в минулому судовому засіданні, у відповідності до ч.3 ст.192 Цивільного процесуального кодексу України, було ухвалено про закінчення зясування обставин справи та перевірки їх доказами і перехід до судових дебатів, а, як визначено ч.8 ст.193 Цивільного процесуального кодексу України, під час судових дебатів не можна подавати нові докази, заяву про залишення позову без розгляду, збільшувати або зменшувати розмір позовних вимог.

В судовому засіданні 17.03.2016 року позивач ОСОБА_1, та його представник ОСОБА_2, заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

В судовому засіданні 17.03.2016 року відповідач-1 ОСОБА_3, та її представник ОСОБА_4, заперечували проти заявлених ОСОБА_1 позовних вимог в повному обсязі та просили у їх задоволенні відмовити з підстав, викладених у поданому до суду запереченні.

Відповідач-2 ОСОБА_5, та представник відповідача-3 ВК ОСОБА_6, в судове засідання 17.03.2016 року не зявилися без поважних причин, про причини неявки суд не повідомили, будь-яких клопотань не заявляли, хоча про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином.

Розглянувши позовну заяву ОСОБА_1, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 03.01.1964 року між ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7 (дошлюбне прізвище ОСОБА_9) ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, було зареєстровано шлюб ВК Випасненської СР, про що 03.01.1964 року зроблено відповідний актовий запис за № 1, що підтверджується повторно виданим 17.06.2008 року свідоцтвом про шлюб серії 1-СР № 078279 (т.1 а.с.11).

Подружжя (ОСОБА_7 та ОСОБА_8Б.) проживали в житловому будинку по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області, який розташований на земельній ділянці площею 0,21 га за тією ж адресою.

Між тим, на житловий будинок та інші споруди, які знаходяться на земельній ділянці площею 0,21 га правоустановчі документи на імя подружжя оформлені не були.

Так, у відповідності до державного акту серії ЯГ № 936542 на право власності на земельну ділянку, виданого Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією 12.03.2007 року ОСОБА_7 виділено у власність земельну ділянку № 12 в масиві № 15, площею 2,00 га, яка розташована на території ОСОБА_6 сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (т.1 а.с.9).

Згідно із складеним 20.10.2008 року КП «Білгород-Дністровське БТІ» технічним паспортом (інвентаризаційна справа № 906), власником садибного (індивідуального) житлового будинку № 325 по вул. Кишинівській у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області є ОСОБА_7 (т.1 а.с.15).

Згідно із довідкою № 02 від 12.01.2010 року, виданою ОСОБА_6 сільським головою, згідно погосподарської книги № 6 за 1958-1960 роки, земельна ділянка була виділена для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд у 1958 році, закінчено будівництво житлового будинку, розташованого в селі Молога, вул. Кишинівська,325 у 1967 році (т.1 а.с.12).

Згідно відповіді начальника КП «Білгород-Дністровське БТІ» № 3516 від 11.11.2008 року, власник ОСОБА_7 до дня смерті не оформив право власності на будинок № 325 по вул. Кишинівській в с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області (т.1 а.с.10).

12.05.2008 року секретарем Мологівської СР Гаврилюк Г.П., зі слів ОСОБА_7, записаний заповіт, відповідно до якого все його майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що він за законом матиме право і що буде належати йому на день смерті, ОСОБА_7 заповів у рівних долях ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1 а.с.8).

18.05.2008 року помер ОСОБА_7, про що зроблено відповідний актовий запис за №30, що підтверджується виданим 17.06.2008 року ВК ОСОБА_6 свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 154349 (т.1 а.с.14).

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на належне йому майно.

Відповідно до спадкової справи № 315/2008р. до майна померлого 18.05.2008 року ОСОБА_7, його дружина ОСОБА_8 маючи намір вирішити питання щодо спадкового майна, подала відповідні заяви: 26.05.2008 року, яка надійшла до державної нотаріальної контори 29.10.2008 року про те, що вона не має наміру використовувати своє право на спадщину, а 05.06.2008 року, яка надійшла до державної нотаріальної контори 17.06.2008 року про намір прийняти спадщину у вигляді ? частини майна.

05.06.2008 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського РНО ОСОБА_12, зі слів ОСОБА_8, записаний та посвідчений заповіт, відповідно до якого все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, та всі її права та обовязки, і взагалі все те, що їй буде належати на день її смерті і на що вона за законом матиме право, ОСОБА_8 заповіла ОСОБА_1 (т.1 а.с.34).

28.06.2010 року померла ОСОБА_8, про що зроблено відповідний актовий запис за № 22, що підтверджується виданим 29.06.2010 року ВК ОСОБА_6 свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 227624 (т.1 а.с.13).

Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина на належне їй майно.

Вказані вище обставини були встановлені рішенням апеляційного суду Одеської області від 26.10.2011 року та рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.05.2014 року, які набрали законної сили (т.1 а.с. 29-33, 35-37).

Згідно із ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Позивачем ОСОБА_1 та представником відповідача-1 (ОСОБА_3А.) ОСОБА_4, були подані до суду заяви про викликв судове засідання для допиту та дачі пояснень свідків (т.1 а.с.124-125), які ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.04.2015 року були задоволені (т.1 а.с.132-134).

В судове засідання 22.04.2015 року для допиту та дачі пояснень по справі прибули свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_9, ОСОБА_15, ОСОБА_16, які були приведені до присяги та повідомлені про кримінальну відповідальність за неправдиві показання (т.1 а.с.176, 178-181).

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснив, що знав покійних ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Вони хворіли та зверталися за медичною допомогою. Він лікував ОСОБА_7, у якого був тяжкий стан здоровя, хворів на діабет, рак шлунку, нирки. В такому стані ОСОБА_7 не міг нікуди поїхати. У 2008 році ОСОБА_8 була у гипсі, лежача.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснив, що він лікував ОСОБА_7 та ОСОБА_8, був їх дільничим лікарем. Самопочуття у ОСОБА_7 було погане, стан тяжкий, передвигатися не міг, лежав, але говорив та все розумів. Огляд здійснювався на дому. Дільничим лікарем ОСОБА_7 був три роки, з 2006 по 2008 рік. ОСОБА_7 звертався за рік по 2-3 рази та усі відповідні записи вносилися у його медичну картку. Стан здоровя ОСОБА_7 з роками погіршувався, особливо після раку. Пересувався ОСОБА_7 на милицях лише по кімнаті, на подвіря не виходив. ОСОБА_8 після перелому не пересувалася, була у ліжку.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що була невісткою ОСОБА_7 ОСОБА_8 була прикована до ліжка, читати та писати вона не вміла. ОСОБА_7 ходив на милицях по двору. В 2008 році у лютому місяці ОСОБА_7 та ОСОБА_8 віддали свої паспорти та ОСОБА_7 на милицях їздив на автобусі до ради для складання довіреності. Їх будинок був побудований приблизно у 1967 році, а почали його будувати після 1950 року. ОСОБА_7 останній час дуже хворів, до нього приїзджала швидка та лікарі. ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (онуки ОСОБА_7Я.) рідко приїзджали до ОСОБА_7 та ОСОБА_8, на день, на ніч. ОСОБА_7 розповідав, що онуки вимагали написати заповіт на них. До ради він не їздив, секретаря привозили до нього. Нанімали ОСОБА_7 помічниць, які готували та прибирали, їх було приблизно три. В останні дні життя ОСОБА_7 до нього приїзджали онуки.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_8 була його матірю, а ОСОБА_7 батьком (не рідним). ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зійшлися приблизно у 1948 році. Збудували землянку та у 1950 роках почали будувати будинок, їх допомагали брати та сестри, які вже також померли. Закінчили будівництво будинку приблизно у 1967 році. Паспорти ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були вдома у ОСОБА_9 та ОСОБА_14 Про заповіт розповідав сам ОСОБА_7 Останні 2-3 місяці життя ОСОБА_7 почував себе погано, лежав, погано бачив, ходив з палицею, потім з милицями, ходив лише по кімнаті. Заповіт ОСОБА_7 складав вдома, як він сам про це сказав, до нього з сільської ради приїздив представник. Онуки до ОСОБА_7 приїзджали приблизно 1 раз на місяць, на один день. Відвідував батьків (ОСОБА_7 та ОСОБА_8Б.) кожень день, допомагав їм. У батьків були домогосподарки, щодня, остання була до смерті ОСОБА_7

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що працювала листоношою. З ОСОБА_7 та ОСОБА_8 була знайома. В останнє бачила ОСОБА_7 після травневих свят, приблизно 13 число, вівторок, 2008 рік. Тоді ОСОБА_7 сидів на лавці біля двору, сказав, що чекає 1 000 грн. та зробив довіреність на ОСОБА_17.

В судове засідання 30.04.2015 року для допиту та дачі пояснень по справі прибули свідки ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, які були приведені до присяги та повідомлені про кримінальну відповідальність за неправдиві показання (т.1 а.с.185, 187, 189).

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснила, що була сусідкою ОСОБА_7 та ОСОБА_8, жила навпроти них. 12.05.2008 року бачила, як підїзджала машина сірого кольору, в якій була секретар Мологівської СР, десь після обіду, хто привозив її не знає. З покійним ОСОБА_7 багато не спілкувалася, він сидів на вулиці на лавці. ОСОБА_8 не бачила.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 її свати. В середині травня 2008 року, приблизно з 9 по 12 число, була у сестри в Молозі, де бачила 2 паспорти ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та довіреність для отримання 1 000 грн., які лежали у книжній полиці. ОСОБА_7Я, хворів, але трохи ходив на палиці, сидів на лавці, стирав за собою, на милицях не ходив. ОСОБА_8 була неходяча, зі зламаним тазобедренним суглобом, була неграмотною, не вміла читати. Стосовно заповіту нічого не чула, про домогосподарку не знає. Сестра ходила до ОСОБА_7 та ОСОБА_8, допомагала їм. ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (онуки ОСОБА_7Я.) приїзджали до ОСОБА_7 та ОСОБА_8, на день-два.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні пояснила, що знайома зі ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 приблизно до 10 років, перебувала у цивільному шлюбі з ОСОБА_5 Була соціальним працівником державної служби. Дід ОСОБА_7, дзвонив до онуків ОСОБА_3 та ОСОБА_5, та вони усі разом приїзджали в село Молога до діда та баби на вихідні (день, два, три), допомагали. Ночували у будинку батьків ОСОБА_5 на іншій вулиці. У травні 2008 року, приблизно з 9 по 11 число, всі приїхали до ОСОБА_7 та ОСОБА_8, на красному автомобілі мітсубісі. Були у діда во дворі. Знаходились там три дні (дві ночі). Діда ОСОБА_7, зранку возили на аналізи у поліклініку до міста Білгород-Дністровського, повернулись до обідку. Нікого стороннього не привозили на травневі свята. Домашні робітниці були, три, остання навіть дзвонила у день смерті ОСОБА_7 Потім приїхали, коли ОСОБА_7 помер. В день смерті ОСОБА_7 зранку подзвонила домогосподарка ОСОБА_11 та сказала, що діду дуже погано, він померає.

Свідок ОСОБА_21 в судові засідання для допиту та дачі пояснень не зявилася з причин поганого стану здоровя та лікування (т.1 а.с.244-245, т.2 а.с.15, 49), але подала до суду заяви (т.1 а.с.242. т.2 а.с.47), якими пояснила, що з 11.04.2002 року по 11.11.2015 року працювала секретарем Мологівської СР. В коло її обовязків входило, в тому числі, вчинення нотаріальних дій від імені виконавчого комітету ОСОБА_6 12.05.2008 року до неї звернувся ОСОБА_7 щодо складання заповіту, який від його імені і був посвідчений. Так як з того часу, 2008 року, минула велика кількість часу, 7 років, подробиць посвідчення заповіту та вичнення цієї нотаріальної дії вона не памятає.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. ОСОБА_7 особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ОСОБА_7 особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ВК ОСОБА_6 про визнання заповіту нікчемним, визнання права спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок, вступ у спадщину та визнання права власності.

Між тим, суд з такими вимогами ОСОБА_1 погодитися не може, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного.

На час складання оскаржуваного заповіту була діючою Інструкція «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України» (далі по тексту Інструкція), яка втратила чинність згідно із наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 року №3306/5.

Відповідно до статті 1233 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Так, фізична особа ОСОБА_7 на випадок своєї смерті зробив особисте розпорядження, яке виклав у складеному 12.05.2008 року заповіті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст.1234 ЦК України).

Як встановлено матеріалами справи та було підтверджено в судовому засіданні усіма учасниками судового процесу, ОСОБА_7 був фізичною особою з повною цивільною дієздатністю, а, отже, мав право на заповіт. Крім того, як було зазначено у письмових поясненнях ОСОБА_21, яка на час складання 12.08.2008 року оскаржуваного заповіту працювала секретарем Мологівської СР та виконувала обовязкі щодо вчинення нотаріальних дій від імені виконавчого комітету ОСОБА_6, особисто ОСОБА_7 звернувся до неї щодо складання заповіту, який від саме його імені і був посвідчений.

Згідно із частиною 1 статті 1235 Цивільного кодексу України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Так, заповідач ОСОБА_7, у складеному 12.05.2008 року заповіті призначив своїми спадкоємцями двох фізичних осіб його онуків ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Відповідно до статті 1251 Цивільного кодексу України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.37 Закону від 02.09.1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», ст.ст. 38, 42, 59 Закону України від 21.05.1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» та п.2 Інструкції, у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, нотаріальні дії вчиняють посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад, на яких такий обов'язок покладено рішенням виконавчого комітету відповідної ради.

Так, складений 12.05.2008 року ОСОБА_7 заповіт був посвідчений секретарем Мологівської СР Гаврилюк Г.П., яка відповідним рішенням ОСОБА_6 була уповноважена на здійснення нотаріальних дій (т.1 а.с.115).

Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (ст.1247 ЦК України).

Відповідно до п.10 Інструкції, при вчиненні нотаріальних дій посадові особи виконавчих комітетів встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключають будь-які сумніви щодо особи громадянина .

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до тексту оскаржуваного заповіту, особу заповідача було встановлено особою, яка посвідчувала його заповіт, він складений (записаний ОСОБА_21, секретарем Мологівської СР зі слів ОСОБА_7Я.) 12.05.2008 року у письмовій формі, із зазначенням місця (село Молога) та часу (12.05.2008 року о 14 год. 55 хв.) його складання. Заповіт особисто підписаний заповідачем ОСОБА_7, про що свідчить його зміст.

Крім того, як зазначив Верховний Суд України у постанові від 26.12.2011 року, навіть відсутність у заповідача паспорта громадянина України не може бути підставою для визнання заповіту недійсним (в даному випадку нікчемним), оскільки в даному випадку відповідно до вимог чинного законодавства України визначальним для нотаріуса (іншої відповідальної особи) є саме встановлення особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії.

Частиною 1 статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Частиною 1 статті 1257 Цивільного кодексу України встановлено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, ОСОБА_7 мав право на складання 12.05.2008 року заповіту та він складений у повній відповідності до встановлених вимог щодо його форми та посвідчення.

Згідно із частиною 2 статті 1257 Цивільного кодексу України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Із матеріалів справи вбачається та підтверджено в судовому засіданні той факт, що волевиявлення заповідача ОСОБА_7 під час складання 12.05.2008 року заповіту було вільним і відповідало його волі.

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Згідно із статтею 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Наведені обставини та норми чинного законодавства свідчать про те, що заповіт, складений 12.05.2008 року ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за № 195, складений у повній відповідності до встановлених вимог щодо його форми та посвідчення, а також із вільним волевиявленням заповідача ОСОБА_7

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність будь-яких підстав для визнання нікчемним заповіту, складеного 12.05.2008 року ОСОБА_7, зареєстрованим в реєстрі за № 195 та посвідченим секретарем Мологівської СР Гаврилюк Г.П.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суд вважає зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, було вище зазначено та встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 26.10.2011 року та рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.05.2014 року, які набрали законної сили, 03.01.1964 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було зареєстровано шлюб. Подружжя проживали в житловому будинку по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області. Між тим, на житловий будинок та інші правоустановчі документи на імя подружжя оформлені не були.

Так, згідно відповіді начальника КП «Білгород-Дністровське БТІ» № 3516 від 11.11.2008 року, власник ОСОБА_7 до дня смерті не оформив право власності на будинок № 325 по вул. Кишинівській в с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області.

Згідно із складеним 20.10.2008 року КП «Білгород-Дністровське БТІ» технічним паспортом (інвентаризаційна справа № 906), власником садибного (індивідуального) житлового будинку № 325 по вул. Кишинівській у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області є ОСОБА_7 Між тим, такий технічний паспорт не зареєстрований.

Згідно із довідкою № 02 від 12.01.2010 року, виданою ОСОБА_6 сільським головою, згідно погосподарської книги № 6 за 1958-1960 роки, земельна ділянка була виділена для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд у 1958 році, закінчено будівництво житлового будинку, розташованого в селі Молога, вул. Кишинівська,325 у 1967 році. Між тим, дана довідка у повній мірі не відповідає та спростовується наступними, наявними в матеріалах справи, документами, а саме:

- копією погосподарської книги № 6 за 1958-1960 роки, з якої вбачається, що житловий будинок ОСОБА_7 побудований у 1954 році (т.1 а.с.101-103);

- копією погосподарської книги № 6 за 1961-1963 роки, з якої вбачається, що житловий будинок ОСОБА_7 побудований у 1958 році (т.1 а.с.104-105);

- копією погосподарської книги № 11 за 1996-2000 роки, з якої вбачається, що житловий будинок ОСОБА_7 побудований у 1948 році (т.1 а.с.106-107);

- копією погосподарської книги № 06 за 2001-2005 роки, з якої вбачається, що житловий будинок ОСОБА_7 побудований у 1948 році (т.1 а.с.108-109).

У період спільного проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і перебування у зареєстрованому шлюбі з 03.01.1964 року по 18.05.2008 року діяв як Кодекс про шлюб та сімю України, так і Сімейний кодекс України.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сімю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. ОСОБА_8 з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном (ч.ч. 1, 3 ст.24 КпШС України).

Згідно із статтею 25 Кодексу про шлюб та сімю України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

У відповідності до ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобою, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно ж до п.3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів, визначення критеріїв та якщо набуття майна відповідає цим чинникам, норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається застосованою правильно.

У звязку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 03.06.2015 року по справі № 6-38цс15 та від 16.12.2015 року по справі № 6-2641цс15, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права, яка, як було вище зазначено, згідно із ч.1 ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України, є обов'язковою для виконання.

Між тим, суд вважає, що в матеріалах справи відсутні, а позивачем ОСОБА_22, та його представниками не представлено до суду доказів, які б свідчили, що майно (житловий будинок по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області):

- було нажите (набуте) у період спільного проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і перебування у зареєстрованому шлюбі;

- було нажите (набуте) не ОСОБА_7 самостійно (за особисті кошти, працю), а за спільні сумісні кошти або спільну працю подружжя (ОСОБА_7 та ОСОБА_8Б.).

При таких обставинах відсутні підстави для набуття висновку, що спірне майно (житловий будинок по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області) є спільною (сумісною) власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_8, як таке, що придбано під час перебування сторін у зареєстрованих шлюбних відносинах.

Крім того, зі змісту ст.ст. 1, 3, 11 Цивільного процесуального кодексу України та ст.15 Цивільного кодексу України вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року по справі № 6-94ц13, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права, яка, як було вище зазначено, згідно із ч.1 ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України, є обов'язковою для виконання.

Між тим, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8 стосуються не його прав та обовязків, а прав та обовязків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які є померлими, однак згідно діючого законодавства позивач не має права звертатись до суду з такими вимогами, оскільки він може звернутись до суду виключно за захистом своїх прав та інтересів, крім чого, цивільно-процесуальна дієздатність ОСОБА_7 та ОСОБА_8 припинилася у звязку з їх смертю.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_1 таким, що прийняв спадщину після померлої ОСОБА_8 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області та визнання за ним права власності на вказаний будинок суд вважає зазначити наступне.

По-перше, як вбачається з матеріалів справи, було вище зазначено та встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 26.10.2011 року та рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.05.2014 року, які набрали законної сили, ОСОБА_7 до дня смерті, у встановленому законом порядку, не оформив право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області.

По-друге, в матеріалах справи відсутні, а позивачем ОСОБА_22, та його представниками не представлено до суду доказів, які б свідчили, що ОСОБА_8 прийняла спадщину від ОСОБА_7 у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області та оформила за собою право власності на вказаний будинок.

І, по-третє, такі вимоги ОСОБА_1 випливають з вимог про визнання заповіту від 12.05.2008 року, складеного ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідченого секретарем Мологівської СР нікчемним та визнання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. Кишинівській,325 у с. Молога Білгород-Дністровського району Одеської області спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8, тобто є похідними від основних (корінних, породжуючих) вимог. Відмова у задоволенні основних (породжуючих) вимог унеможливлює задоволення похідних від них вимог.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. ОСОБА_8 сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Підставу позову повинен довести саме позивач.

В свою чергу, згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про неправомірність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, у зв'язку з чим в задоволенні його позовної заяви до ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ВК ОСОБА_6 про визнання заповіту нікчемним, визнання права спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок, вступ у спадщину та визнання права власності слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 203-205, 215-216, 368, 1216-1218, 1223, 1233-1235, 1247, 1251, 1257 Цивільного кодексу України, ст.ст. 22, 24-25 Кодексу про шлюб та сімю України, ст.ст.57, 60 Сімейного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-61, 157, 169, 197, 208, 209, 212-215, 218, 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 та виконавчого комітету ОСОБА_6 сільської ради про визнання заповіту нікчемним, визнання права спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок, вступ у спадщину та визнання права власності відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко