УХВАЛА іменем україни
10 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,

Мартинюка В.І., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Управління Держземагентства у Миргородському районі Полтавської області, Миргородської районної державної адміністрації, Великосорочинської сільської ради про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 червня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 23 липня

2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до Управління Держземагентства у Миргородському районі Полтавської області, Миргородської районної державної адміністрації, Великосорочинської сільської ради про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що після смерті її батька відкрилася спадщина на пай, який він фактично успадкував після смерті своєї матері ОСОБА_4, але юридично не оформив. Оскільки позивачка проживала з батьком на момент смерті в одному будинку, а тому є спадкоємцем за законом після померлого батька ОСОБА_5 Зважаючи на наведене та ураховуючи уточнені позовні вимоги, ОСОБА_3 просила визнати право на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 червня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 23 липня

2015 року рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 червня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із недоведеності факту належного прийняття батьком позивача відповідного права на спадщину, яке за життя мала його мати на пай. Крім того, не надано доказів про те, що позивачка належним чином прийняла спадщину після смерті свого батька.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Судами встановлено, що в червні 1996 року на імʼя ОСОБА_4 видано сертифікат на право власності на земельну частку (пай) серії

ПЛ № 0055873.

У березні 1997 року між ОСОБА_4 та АОПП «Великосорочинське» було укладено договір оренди земельного та майнового паю, згідно з умовами якого ОСОБА_4 нараховувалася та виплачувалася відповідна плата.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла, після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно, в тому числі на спірну земельну ділянку (пай).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_5, який був сином померлої

ОСОБА_4 після його смерті все належне йому майно успадкувала його дочка ОСОБА_3

Статтями 548, 549 ЦК України в редакції 1963 року передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Виходячи з системного аналізу вказаних норм матеріального права, колегія суддів касаційного суду вважає, що прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.

Згідно з п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом (якщо спадщина відкрилася до 01 січня 2004 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст. ст. 529-531 ЦК УРСР до 01 січня 2004 року).

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

У справі встановлено, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Після відкриття спадщини ОСОБА_4 єдиним спадкоємцем є ОСОБА_5, який вступив у фактичне управління спадковим майном, однак помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, тобто прийняв спадщину до набрання чинності ЦК України на підставі ст. 549 ЦК Української РСР1963 року.

Разом з тим судом не з'ясовано, яке саме майно належало матері померлого ОСОБА_5, хто оплачував податок за належну їй земельну ділянку та кому оплачувалась орендна плата.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Вирішуючи такі спори, судам слід дотримуватися положень статей 524, 548, 549 ЦК УРСР, ст. 1225 ЦК, положень ЗК в редакції Закону України від 18 грудня 1990 року, статей 22, 23, 30 в редакції Закону України від 13 березня 1992 року, статей 78, 79, 81, 116, 118, 120, 125, 126 ЗК в редакції Закону України від 25 жовтня 2001 року, іншими підзаконними нормативними актами, які регулюють земельні правовідносини, враховуючи їх чинність на час відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Разом з тим, звертаючись до суду, ОСОБА_3 посилалася на те, що після смерті батька вона прийняла спадщину, оскільки була зареєстрована та проживала у будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, по день смерті доглядала за батьком, після смерті якого та по даний час користується та наглядає за будинком та обробляє земельну ділянку, тобто фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, а тому відповідно до ст. 549 ЦК України в редакції від 1963 року та п. 113 Інструкції є такою, що прийняла спадщину.

Згідно із п. 183 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріальними конторами Української РСР (яка була чинною на час виниклих правовідносин) доказом фактичного вступу спадкоємця в управління спадковим майном може бути довідка про це місцевих органів влади, ухвала суду або відмітка в паспорті про постійне проживання в спадковому будинку.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

На порушення вимог статей 4, 10, 212, 213 ЦПК України суди на зазначене уваги не звернули, належним чином не з'ясували дійсні обставини справи, не дали оцінку доводам та доказам, зокрема тому, що позивач фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, не встановили місце відкриття спадщини; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 01 січня 2004 року, та дійшли передчасного висновку щодо наявності правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.

Викладене свідчить, що при вирішенні спору судами невірно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального закону, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від

23 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня В.І. Мартинюк О.М. Ситнік