Провадження № 22-ц/780/480/16 Доповідач у 2 інстанції Даценко Л. М.
Категорія 24 04.02.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

04 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року у справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,

встановила:

У вересні 2015 року Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, посилаючись на те, що 26 лютого 2014 року між ОСОБА_2 і ТОВ СК «Альфа-Гарант» укладений поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/6862886. Відповідно до постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2014 року ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, у зв'язку з тим, що він 07 червня 2014 року приблизно о 14 год. 35 хв., керуючи автомобілем «Мерседес», державний номер НОМЕР_1, здійснив зіткнення з автомобілем Део Ланос, державний номер НОМЕР_2, яким керував ОСОБА_4

Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант» за полісом № АС/6862886, ОСОБА_4, власник пошкодженого автомобіля «Део Ланос», звернувся до ТДВ СК «Альфа-Гарант» для відшкодування витрат на відновлення пошкодженого автомобіля внаслідок ДТП, та надав усі необхідні документи, передбачені Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для здійснення страхового відшкодування.

12 січня 2015 року позивач сплатив ОСОБА_4 страхове відшкодування у розмірі 8001,79 грн., про що свідчить платіжне доручення № 8560 від 12 січня 2015 року.

ОСОБА_2 всупереч вимог п.п 33.1.4 п. 33.1 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» взагалі не повідомив ТДВ СК «Альфа-Гарант» про настання дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, відповідно до п. ґ) п. п. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 вказаного Закону ТДВ СК «Альфа-Гарант» має право стягнути в порядку регресу з ОСОБА_2 суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 8001,79 грн.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь матеріальну шкоду в розмірі 8001,79 грн. та судовий збір у розмірі 1218 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, яке полягає в тому, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням положення абзацу ґ) п. п. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відмовляючи в позові, суд не звернув уваги на те, що відповідач взагалі не повідомив позивача про настання страхового випадку а ні телефоном, а ні письмово, як то передбачено Законом.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України суд не визначився із предметом і підставою позову, належним чином не встановив характер правовідносин сторін, зміст позовних вимог та правові норми, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.

Так, вирішуючи даний спір, суд обґрунтовував свої висновки тим, що сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку, про що зазначив позивач у позові, не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі повинно базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків. В даному випадку права позивача не порушені з боку відповідача ОСОБА_2 з тих підстав, які заявлені позивачем у позові, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Однак, такі висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

За змістом ч. 3 ст. 10 та ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно п.п. ґ) п.п. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду ґ) якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Відповідно до вимог п.п. 33.1.2 та 33.1.4 п. 33.1 ст. 33 зазначеного Закону у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний: вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди; невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Судом встановлено, що 07 червня 2014 року о 14 год. 35 хв. на автодорозі Біла Церква-Кременець в с. Медведівка, Козятинського району, Вінницької області ОСОБА_2, керуючи автомобілем марки Мерседес-Бенц, 109Д, державний номер НОМЕР_3, здійснюючи маневр розвороту, не надав переваги в русі автомобілю марки «Део Ланос», державний номер НОМЕР_2, який рухався в попутному напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження. Своїми діями ОСОБА_2 порушив п. п. 10.1; 10.4 ПДР України і вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2014 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 25 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у розмірі 425 грн. в дохід держави.

Згідно звіту № 7975 від 30 червня 2014 року матеріальний збиток, завданий власнику ТЗ Део Ланос, державний номер НОМЕР_2, внаслідок його пошкодження складає 10202,15 грн. з урахуванням ПДВ.

Встановлено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант» згідно полісу № АС/6862886 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

ОСОБА_4, як власник пошкодженого автомобіля «Део Ланос», державний номер НОМЕР_2, звернувся до ТДВ СК «Альфа-Гарант» для відшкодування витрат на відновлення пошкодженого автомобіля внаслідок ДТП, та надав документи, передбачені Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для здійснення страхового відшкодування.

Встановлено, що 12 січня 2015 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» було сплачено ОСОБА_4 страхове відшкодування у розмірі 8001,79 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 8560 від 12 січня 2015 року.

Встановлено, що відповідач всупереч вимогам ч. 3 ст. 10 та ст. 60 ЦПК України не надав суду доказів того, що він відповідно до вимог п. п. 33.1.4 п. 33.1 ст. 33 Закону невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надав позивачу, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу.

Також відповідач не надав суду документального підтвердження того, що він з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок щодо невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмового повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 12 лютого 2014 року у справі № 6-1цс14 із внесенням Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування" змін у статтю 33 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" було розширено перелік обов'язків учасників дорожньо-транспортної пригоди, у зв'язку з чим обов'язок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів повідомлення страховика про настання ДТП був викладений уже в підпункті 33.1.4. пункту 33.1 статті 33 Закону № 1961-IV України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Проте, відповідні зміни до абзацу "ґ " підпункту 38.1.1. пункту 38.1 статті 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у якому міститься відсилання на відповідні номери пунктів та підпунктів статті 33 зазначеного Закону щодо строків та умов обовязкового повідомлення страховика про настання ДТП, внесені не були.

Однак, виходячи з аналізу статей 33, 38 Закону України "Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (у редакції з 18 вересня 2011 по 8 січня 2012 року), слід зазначити, що у зв'язку із внесеними до цього Закону змінами було збережено як обов'язок страхувальника щодо вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика про настання ДТП, так і відповідне право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив його про настання ДТП.

Неузгодженість нумерації підпунктів пункту 33.1 статті 33 та підпунктів пункту 38.1 статті 38 Закону, після внесених до них змін Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування" не може обмежувати встановлене статтею 38 Закону право страховика подати регресний позов до страхувальника у разі недотримання строків і умов повідомлення страховика про дорожньо-транспортну пригоду, а тому й не може бути підставою для відмови в задоволенні такого позову.

Отже, висновок суду касаційної інстанції про те, що факт неповідомлення страховика про ДТП не є підставою для відшкодування страхувальником в порядку регресу сплаченого страховиком страхового відшкодування, є помилковим.

З урахуванням наведеного, оскільки відповідач не виконав свого обов'язку щодо письмового повідомлення позивача про дорожньо-транспортну пригоду протягом трьох робочих днів з дня її настання та не надав документального підтвердження того, що він з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, то суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про те, що сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі повинно базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.

Також безпідставним є висновок суду першої інстанції про те, що в даному випадку права позивача не порушені з боку відповідача ОСОБА_2 з тих підстав, які заявлені позивачем у позові, оскільки такий висновок суперечить вимогам п. ґ) п. п. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким передбачено право страховика подати регресний позов до страхувальника у разі недотримання строків і умов повідомлення страховика про дорожньо-транспортну пригоду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову повністю відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України.

Судовий збір сплачений позивачем при пред'явленні позову у розмірі 1218,00 грн. та при подачі апеляційної скарги у розмірі 1339,80 грн., а всього 2557,80 грн., підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія судів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» матеріальну шкоду в розмірі 8001,79 грн. (вісім тисяч одну грн. 79 коп.) та судовий збір у розмірі 2557,80 грн. (дві тисячі п'ятсот п'ятдесят сім грн. 80 коп.)

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді