Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 334/5147/16Головуючий у 1-й інстанції Лисенко Л.І.
№22-ц/778/4338/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Осоцького І.І.

при секретарі Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2016 року про повернення позивачеві позовної заяви ОСОБА_2 до Держави Україна в особі державної казначейської служби України у Ленінському районі м. Запоріжжя про відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Держави в особі Запорізької митниці ДФС, в якому просила стягнути з відповідача на її користь в рахунок грошової компенсації моральної шкоди 64801,17 грн.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 до Держави Україна в особі державної казначейської служби України у Ленінському районі м. Запоріжжя про відшкодування моральної шкоди повернуто позивачеві.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просила ухвалу суду першої інстанції скасувати, направити справу для про продовження розгляду.

Управління Державної казначейської служби України у Ленінському районі м. Запоріжжя Запорізької області подало апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу ОСОБА_2 (а.с. 30-31).

У судове засідання 18 жовтня 2016 року повідомлена апеляційним судом належним чином про час і місце розгляду цієї справи (а.с.28) ОСОБА_2 не з'явилась, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавала, раніше у своїй вищезазначеній апеляційній скарзі просила здійснювати розгляд справи апеляційним судом без її присутності (а.с. 20).

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажною причину неявки ОСОБА_2 та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останньої за присутністю представника Управління Державної казначейської служби України у Ленінському районі м. Запоріжжя Запорізької області за довіреністю (а.с.29) Васильченко І.Г.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 312 ч. 1 п. 3 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Встановлено, що суд першої інстанції, визнаючи неподаною та повертаючи позивачеві її позовну заяву, керувався ст. 121 ЦПК України та виходив із того, що пред'явлена позовна заява ухвалою судді суду першої інстанції від 18 серпня 2016 року була залишена без руху, оскільки подана з порушенням вимог ст.119 ЦПК України, встановлений строк для усунення недоліків до 05 вересня 2016 року; 05 вересня 2016 року на виконання вищезазначеної ухвали судді суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху позивачем подана уточнена позовна заява, однак, ознайомившись з уточненою заявою, судом першої інстанції встановлено, що заяву подано особою, яка не має повноважень на ведення справи, оскільки вона підписана не позивачем.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з наступних підстав.

Встановлено, що ухвалою судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2016 року (а.с. 7) позовна заява ОСОБА_2 у цій справі залишена без руху та судом наданий строк для усунення недоліків до 05 вересня 2016 року.

При цьому, встановлено, що підставою залишення судом першої інстанції без руху позовної заяви позивача у цій справі стало недодержання вимог ст.ст.119,120 ЦПК України, зокрема: позовна заява повинна містити ім'я (найменування) позивача і відповідача, їх місце проживання (перебування) або місцезнаходження, поштовий індекс, номери засобів зв'язку, якщо такі відомі; зміст позовних вимог; ціну позову щодо вимог майнового характеру; викладення обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування, перелік документів, що додаються до заяви; відповідачем у справах даної категорії є держава Україна в собі відповідних фінансових органів; відповідно до ст. 120 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

Вищезазначена ухвала суду першої інстанції про залишення позову без руху не підлягала окремому апеляційному оскарженню у цій справі в силу вимог ст. 293 ЦПК України.

Проте, у вказаній ухвали суду першої інстанції судом першої інстанції просто перелічені всі вимоги закону до форми та змісту позовної заяви, її кількості та кількості додатків, а не зазначені взагалі конкретні недоліки (невідповідності) конкретної позовної заяви позивача у цій справі будь-яким цим конкретним вимогам закону.

При цьому, встановлено, що первісна позовна заява позивача від 12.08.2016 року (а.с.1-5) у цій справі у суді першої інстанції містила й ім'я (найменування) позивача і відповідача, їх місце проживання (перебування) або місцезнаходження, поштовий індекс, відомі номери засобів зв'язку; зміст позовних вимог; ціну позову щодо вимог майнового характеру; викладення обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і зазначено докази, що підтверджують обставини, наявність підстав для звільнення від доказування, перелік документів, що додаються.

Вказівка суду першої інстанції в ухвали про залишення позову позивача у цій справі без руху з підстав того, що відповідачем у справах даної категорії є держава Україна в собі відповідних фінансових органів, є незаконною та безпідставною.

Оскільки, виключним правом позивача є право визначати (обирати) конкретного відповідача за своїм позовом при подачі останнього до суду.

Заявлення позову позивачем до неналежного відповідача не може бути підставою для залишення судом позову позивача без руху, а може бути у подальшому підставою для відмови у задоволенні такого позову за результатами розгляду справи по суті, якщо позивач під час розгляду цієї справи судом не скористається своїм правом щодо заміни неналежного відповідача за своїм позовом належним а порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України.

Правила ст. 120 ЦПК України щодо подання копій документів не поширюються на позови про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове слідство, прокуратури або суду.

Дійсно позовна заява позивача має відповідати вимогам щодо її форми і змісту (ст. 119 ЦПК України) та її кількості і кількості доданих до неї матеріалів (ст. 120 ЦПК України).

Відповідно до ст. 121 ЦПК України, якщо позовна заява, подана без додержання вимог, викладених у статтях 119-121 ЦПК України або не сплачено судовій збір, суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху та надає строк для усунення недоліків.

Однак, при вищевикладених обставинах, суд першої інстанції спочатку безпідставно залишив вищезазначений первісний позов позивача від 12.08.2016 року до Держави в особі Запорізької митниці ДФС без руху у цій справі, а у подальшому - безпідставно визнав неподаним та повернув позивачеві уточнений позов позивача від 29.08.2016 року не з підстав, з яких залишав первісний позов без руху раніше (ст. 121 ч. 2 ЦПК України), тобто не через неусунення недоліків позовної заяви позивачем у встановлений судом строк, а - зовсім з інших окремих для повернення позову позивача підстав, передбачених вже ст. 121 ч. 2 п. 3 ЦПК України, зокрема: подання уточненої позовної заяви 05.09.2016 року (а.с.10-15) на виконання вищезазначеної ухвали суду першої інстанції від 18 серпня 2016 року особою, яка не має повноважень на ведення справи, оскільки вона підписана не позивачем.

Крім того, вбачається, що ухвала суду від 05 вересня 2016 року, що є предметом апеляційного оскарження у цій справі, та висновки суду першої інстанції в цій ухвалі ґрунтуються на припущеннях, а не доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а також стосуються у мотивувальній частині цієї ухвали лише уточненої позовної заяви позивача від 29.08.2016 року (вх. № від 05.09.2016 року (а.с.10-15).

Таким чином, суд першої інстанції взагалі не вирішив питання про повернення (неповернення) позивачеві у цій справі її первісної позовної заяви від 12.08.2016 року (а.с.1-5) до Держави в особі Запорізької митниці ДФС, яку позивач до відкриття провадження у цій справі не відкликала.

Крім того, вбачається, що суд першої інстанції фактично на стадії вирішення питання про відкриття провадження у цивільній справі вдався до оцінки зазначених та наданих ОСОБА_2, як позивачем, обставин та доказів у цій справі, що не є правильним.

Оскільки, згідно із п. 7 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» позовна заява подається до суду в письмовій формі і за змістом повинна відповідати вимогам ст. 119 ЦПК України. У зв'язку з цим, суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину. Подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати позов без руху та повертати позивачеві.

Разом із тим, вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 в частині саме направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду при вищевикладених обставинах не ґрунтуються на цивільному процесуальному законі, оскільки провадження у цій справі судом першої інстанції ще не було відкрите взагалі.

При вищевикладених обставинах, доводи ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, лише частково ґрунтуються на цивільному процесуальному законі та наявних у справі доказах, ухвала суду першої інстанції, що оскаржується у цій справі, не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Допущені судом порушення норм процесуального права призвели до постановлення ухвали, яка в силу вимог ст. 312 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Встановлено, що ОСОБА_2 при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції була звільнена від сплати судового збору за її подачу в силу вимог Закону України «Про судовий збір».

Згідно із ст. 37 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, передбачену в ч. 1 ст. 293 ЦПК України, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Ухвалу судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2016 року у цій справі скасувати.

Передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С.Кухар С.В.Осоцький І.І.