АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Височанської Н. К.

ОСОБА_1, ОСОБА_2,

секретаря: Вівчарик Н.В.

за участю: позивача ОСОБА_3, його представників ОСОБА_4, ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_6, його представника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 грудня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом ОСОБА_6 про визнання права власності.

Посилався на те, що 23 вересня 2000 року був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Купівля квартири була здійснена за його кошти, які він отримав від продажу спадщини. Проте в якості покупця зазначений його син відповідач по справі.

З часу придбання квартири він відкрито та безперервно нею користується і це є його єдиним місцем проживання. Відповідач в квартирі не проживав і не проживає.

З 2000 року ним самовільно було добудовано та введено в експлуатацію тамбур площею 3,20 кв.м. і проведено капітальний ремонт.

Відповідач деякий час перебував за кордоном, а повернувшись надав йому довіреність на продаж квартири за ціною та на умовах на його розсуд, яку в подальшому відізвав, пояснивши, що має намір продати спірну квартиру.

Позивач з підстав ст.344 ЦК України просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1.

№22ц-256/2016 рік Головуючий у 1 інстанції: Слободян Г.М.

Категорія: 9 Доповідач: Височанська Н.К.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в діях ОСОБА_3 відсутні ознаки добросовісності володіння, оскільки спірна квартира належить на праві власності відповідачу, про що знав позивач.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Судом встановлено, що 23 вересня 2000 року був укладений договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, відповідно до якого ОСОБА_8, ОСОБА_9 продали, а відповідач ОСОБА_10 купив зазначену квартиру (т.1 а.с.6-7).

Відповідно до свідоцтва про зміну імені відповідач ОСОБА_10 змінив прізвище на ОСОБА_6 (т.1 а.с.12).

Встановлено, що позивач ОСОБА_3 зареєструвався у спірній квартирі 28.10.2005 року, про що свідчить довідка КЖРЕП №5 від 05.03.2015 року за №363 (т.2 а.с.11).

Також встановлено, що 20 квітня 2006 року та 11 квітня 2013 року відповідач надавав позивачу довіреності на продаж спірної квартири (т.1 а.с.14-15, 57).

Отже, позивачу ОСОБА_3 було достеменно відомо про власника спірної квартири.

За змістом ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Таким чином, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

Разом з тим, судом встановлено, що позивачу ОСОБА_3 достовірно було відомо, що спірна квартира належить на праві власності його сину ОСОБА_6, тобто вона має власника, який від неї не відмовлявся.

Доводи апеляційної скарги про те, що квартира була куплена за кошти позивача і він в ній постійно проживає, не мають значення для справи, оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позову з підстав недобросовісного володіння. Проживаючи в спірній квартирі, позивач знав про те, що квартира належить на праві власності його сину і повинен був усвідомлювати, що займає спірне приміщення тимчасово, поки не заперечує його син.

Є помилковим тлумачення в апеляційній скарзі п.11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», зокрема обставин, при яких право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі.

Відповідно до п.9 вказаної постанови Пленуму володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

В даному випадку позивач ОСОБА_3, вселяючись у спірну квартиру, знав про відсутність у нього підстав для набуття права власності на неї.

Згідно п.10 постанови Пленуму, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором.

Із зазначеного вище вбачається, що особа може набути право власності за набувальною давністю на підставі ч.3 ст.344 ЦК України, якщо вона заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення. В даній справі між сторонами не було укладено жодного договору, власник квартири заперечує визнання за позивачем права власності, і крім цього, не сплив 15-річний строк, передбачений ч.3 ст.344 ЦК України.

Посилання ОСОБА_3 в письмових поясненнях на апеляційну скаргу на невідповідність висновків суду обставинам справи, зокрема, що стосується показів свідків, не впливають на правильність застосування вимог ч.1 ст.344 ЦК України.

Рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: