АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-6620/08 Головуючий у 1-й інстанції
Провадження №22ц/774/1707/К/16 суддя Пустовіт О.Г.
Категорія - 39 (І) Доповідач Бондар Я.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.

суддів: Барильської А.П., Митрофанової Л.В.

за участю: секретаря Гладиш К.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, згідно із вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання технічними засобами, без участі всіх осіб, які беруть участь у справі, апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представника ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 07 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи Комунально-житлове підприємство № 26, Комунальне підприємство Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсною, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, зобовязання вчинити певні дії, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

В 2008 році ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про встановлення права власності на квартиру та факту прийняття спадщини, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, в якому просила суд, визнати домашню угоду укладену між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 дійсною; визнати за померлим батьком ОСОБА_6 право власності на нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1; визнати за нею, ОСОБА_1 право власності на майно, що залишилося після смерті батька, в порядку спадкування за законом, зобовязати КПДОР КБТІ провести перереєстрацію права власності на зазначену квартиру.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказала, що 12 квітня 1999 року її батько ОСОБА_6, придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 у гр. ОСОБА_5.

Під час купівлі, договір між батьком та ОСОБА_5 оформлений не був. Є лише записка, яка підтверджує факт передання грошей за квартиру та свідки даної угоди.

Після укладення угоди 27.12.1999 батько був прописаний до зазначеної квартири і він переїхав туди і постійно проживав до дня смерті. Проте лицьовий рахунок з імя ОСОБА_5 на імя батька переоформлено не було.

ОСОБА_5 отримала дану квартиру у спадок від ОСОБА_7, ніколи в зазначеній квартирі не жила і майже одразу продала її.

14 січня 2008 року, батько позивача - ОСОБА_6 помер, але після своєї смерті не залишив заповіту. Вона є спадкоємицею першої черги за законом, а отже має право успадкувати майно. При спадкуванні оспорюваної квартири виникли певні ускладнення, бо нотаріально узаконити домашню угоду, щодо продажу квартири без сторін, що її уклали, не видається можливим.

Для захисту свого майнового інтересу ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про встановлення права власності на квартиру та факту прийняття спадщини за законом.

30 травня 2008 року Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області постановлено заочне рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 та її позовні вимоги задоволені у повному обсязі.

21 серпня 2015 року до суду звернувся ОСОБА_4 з заявою про перегляд вищевказаного заочного рішення.

09 вересня 2015 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області заява ОСОБА_8 про перегляд заочного рішення задоволена. Рішення скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

25 грудня 2015 року за клопотанням представника ОСОБА_4, останнього було залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, треті особи КЖП №26, КП ДОР "Криворізьке бюро технічної інвентаризації" про встановлення права власності на квартиру та факту прийняття спадщини за законом, у якості відповідача як правонаступника, у звязку зі смертю ОСОБА_5.

ОСОБА_4 в свою чергу звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності та зобов'язання вчинити певні дій. Уточнивши зустрічний позов в його останній редакції просив визнати за ним право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_5, померлої 22.05.2008; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 вищевказану квартиру та зобов'язати реєстраційну службу Криворізького міського управління юстиції провести державну реєстрацію даної квартири за ним ОСОБА_4

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_4 зазначив, що відповідно до свідоцтва про народження він є сином ОСОБА_5.

Мати померла 22.05.2008, на момент її смерті він як малолітня дитина (13 років), згідно до діючого законодавства, вважається таким, що прийняв спадщину. Отже має право на спадкування за законом, квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_3.

Однак, скористатися своїм правом він не може, оскільки ОСОБА_1 оформила право власності на квартиру на підставі вже скасованого рішення суду.

Окрім того, в день скасування заочного рішення 09.09.2015 вона уклала договір дарування зазначеної квартири своєму родичу ОСОБА_2, у зв'язку із чим за останнім було зареєстровано право власності на спірну квартиру.

Вважає, що ОСОБА_2 не є добросовісним набувачем, оскільки будучи родичем ОСОБА_1 отримав від неї квартиру у якості дарунка після постановлення судом ухвали про скасування заочного рішення.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 07 липня 2016 року первісний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнане за ОСОБА_4, право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_5, померлої 23 травня 2008 року.

Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_2 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Зобов'язано реєстраційну службу Криворізького міського управління юстиції провести державну реєстрацію квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, поставили питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

В обґрунтування апеляційної скарги її заявники зазначили, що суд першої інстанції при вирішенні спору по суті керувався вимогами ЦК України, який набув чинності в 2004 році, при цьому не врахував, що спірні правовідносини виникли у 1999 році, коли ОСОБА_5 продала спірну квартиру батькові позивача. За таких обставин, на думку заявників апеляційної скарги спірні правовідносини слід вирішувати керуючись ЦК УРСР 1963 року, яким не передбачено наслідків недотримання форми договору. Вважають, що ОСОБА_5 за життя була тричі належним чином повідомлена про розгляд справи, у зв?язку із чим не була позбавлена можливості з?являтись в судові засідання, надавати свої міркування і заперечення з приводу позовних вимог. Також заявники апеляційної скарги вважають, що ОСОБА_4 не може вважатись таким, що прийняв спадщину, оскільки ним у встановлений законом строк не подано до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Крім того, заявники апеляційної скарги зазначили про існування інших, окрім ОСОБА_4 спадкоємців першої черги після померлої ОСОБА_5, спадкові права яких порушено оскаржуваним рішенням. Вважають безпідставними висновки суду, щодо порушення ОСОБА_5 вимог Закону України «Про охорону дитинства» та СК України під час продажу спірної квартири батькові позивача, оскільки вказані закони набули чинності вже після укладення договору між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Також посилались на те, що суд першої інстанції задовольняючи повністю вимоги зустрічного позову не ставив під сумнів договір дарування спірної квартири, вчинений ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 Між іншим вказали, що за період з 1999 року і по теперішній час, ОСОБА_9, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 витрачено чималі кошти на утримання спірної квартири. Крім того, зазначили про те, що суд першої інстанції зобов?язуючи реєстраційну службу здійснити реєстрацію права власності за ОСОБА_4, не врахував, що реєстраційна служба не є відповідачем у справі та й взагалі не приймала участі у розгляді справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги доводи сторони позивача щодо існування у ОСОБА_5 за життя можливості приймати участь у розгляді справи, оскільки вона тричі була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 37 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу. За таких обставин, у разі смерті фізичної особи ухвалення рішення за її участю є неправомірним. Отже і доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав, для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання дійсною домашньої угоди (договору купівлі-продажу квартири), яка відбулась між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, виходячи з наступного.

Так, позивач на підтвердження обставин продажу квартири її померлому батькові надала розписку від 12.04.1999 року. Зазначена розписка підписана ОСОБА_10, свідками ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, мовою оригіналу: «Дана в том, что получен задаток от ОСОБА_14 за квартиру по адресу ул. Игнатьева 6-18 в сумме 500 долларов, а остальные через пять-шесть месяцев… 12 апреля 1999г….(ниже)…Отдали 300 долларов, осталось 200 долларов».

У відповідності до ст. 227 ЦК УРСР від 1963 року (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Тобто розписка на яку посилається позивачка ОСОБА_1 як на належну форму договору купівлі-продажу квартири, не відповідає зазначеним вимогам закону, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги, в частині застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин вимог ЦК України, не приймаються до уваги, оскільки дана обставина не призвела до неправильного вирішення спору по суті, у зв?язку з тим, що положення ЦК УРСР та ЦК України в частині необхідності нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомості узгоджуються.

Отже, надана суду розписка лише свідчить про факт передачі ОСОБА_6 коштів ОСОБА_10, а не первісним відповідачем ОСОБА_5

Згідно ст. 224 ЦК УРСР від 1963 року а договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Разом з тим, судом встановлено, що згідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 жовтня 1999 року, посвідченого держнотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори, в.о. держнотаріуса Другої Криворізької державної нотаріальної контори ОСОБА_15, на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_16 28 жовтня 1998 року за реєстром № 3088, ОСОБА_5, що мешкає в м. Кривий Ріг, Ухтомського 14/45, є спадкоємцем спадкового майна, на яке видане це свідоцтво, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_4, після померлої 14 січня 1999 року ОСОБА_7, дане свідоцтво необхідно зареєструвати в Криворізькому інвентарбюро, копія свідоцтва долучена до матеріалів справи.

Тобто станом на день написання наданої розписки - 12 квітня 1999 року, ані ОСОБА_5, ані ОСОБА_10 не мали права власності на вищезазначену квартиру, оскільки ОСОБА_5, зареєструвала у Криворізькому міському бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_5 за № 17 ВП, лише 27 жовтня 1999 року.

Доводи апеляційної скарги щодо застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень ч. 3 ст. 17 Закону України від 26.04.2001 № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства», а також п. 3 ч. 2 ст. 177 СК України, не заслуговують на увагу, оскільки вказана обставина не призвела до неправильного вирішення спору по суті.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_1

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 народився 19 травня 1995 року та є сином ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого відділом Красноярського краю, серії VІІ-БА № 401449, запис № 958.

22 травня 2008 року ОСОБА_5 померла, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть, серії 1-КИ № 263499, виданого Тернівським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, зроблено відповідний актовий запис № 805.

Після її смерті відкрилась спадщина на однокімнатну квартиру АДРЕСА_6 у Жовтневому районі м. Кривого Рогу, загальною площею 31,3 кв.м,, житловою площею 16,8 кв.м., яка знаходиться на першому поверсі чотирьох поверхового будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Оскільки право на спадкування виникає у день відкриття спадщини - відповідно право на спадкування після смерті ОСОБА_5 виникло 22 травня 2008 року, що узгоджується з ч. 3 ст. 1223 ЦК України.

Відповідно до ст..1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Оскільки заповіту від імені померлої ОСОБА_5 не було складено, то спадкування повинно відбуватись за законом.

Згідно ч. 1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці одержують право на спадкування почергово.

Згідно до ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємцеві надається право прийняти спадщину, або відмовитись від неї - ч. 1ст. 1268 ЦК України.

Прийняття спадщини здійснюється шляхом подання у шестимісячний строк заяви про прийняття спадщини, як це передбачено ч. 1 ст. 1269 та ч. 1 ст. 1270 ЦК України.

Матеріалами справи встановлено, що в день смерті ОСОБА_5 її сину ОСОБА_4 виповнилося 13 років, тобто на момент смерті він був малолітньою дитиною.

Частина 4 ст. 1268 ЦК України, встановлює додаткові гарантії охорони спадкових прав малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб, а також осіб з обмеженою дієздатністю.

Зазначені особи вважаються такими, що прийняли спадщину завжди, крім випадків їхньої відмови від спадщини, а щодо малолітніх та недієздатних осіб - відмови, здійсненої від їхнього імені батьками (усиновлювачами), опікуном з дозволу органу опіки та піклування (частини 2 - 4 статті 1273).

З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне.

ОСОБА_4, є спадкоємцем за законом всього майна померлої ОСОБА_5, в тому числі і квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7.

Право власності на дане житло виникло у померлої ОСОБА_5 внаслідок заповіту укладеного 28 жовтня 1998 року, за реєстром № 3088, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу ОСОБА_16, на підставі якого було отримано свідоцтво про право на спадщину від 15 жовтня 1999 року, зареєстровано в реєстрі за № 1-4256 та що дана квартира була зареєстрована в органах БТІ на її ім'я 27 жовтня 1999 року за № 17 ПВ.

Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Згідно ч. 1 ст. 114 ЦПК України, позови, що виникають з приводу нерухомого майна предявляються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку проте, що ОСОБА_4 як спадкоємець має право на квартиру, яке є спадковим майном.

Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним.

Згідно до ст. 216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від померлої фізичної особи (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 5 статті 1268 ЦК України встановлено, що спадщина, незалежно від часу її прийняття, належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не передбачено законом або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разу втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов вірного висновку про те, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Зокрема, до спадкоємця ОСОБА_4 переходить право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_5, померлої 23 травня 2008 року.

Вирішуючи питання щодо вимог про витребування із незаконного володіння ОСОБА_2 квартири, суд керується ст. 387 КЦ України, відповідно до якої, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Постановою № 5 Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року, передбачено, що право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). При цьому спадкоємець має право звернутись із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом.

Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно, в даному випадку зокрема рішення суду.

Отже, враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вимоги позивача ОСОБА_4 про визнання права власності, як наслідок витребування майна із незаконного володіння та зобов?язання провести державну реєстрацію майна квартири, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги щодо існування окрім ОСОБА_4 інших спадкоємців першої черги не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки заявниками апеляційної скарги фактично визнано ОСОБА_4 спадкоємцем першої черги.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 не ставив під сумнів договір дарування, не приймаються до уваги, оскільки майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, як недоведена, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 07 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Я.М. Бондар

Судді: А. П. Барильська

ОСОБА_17