Номер провадження: 22-ц/785/6764/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Варикаші О.Д.

суддів - Бабія А.П.

- ОСОБА_2

при секретарі - Желєзнову В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.03.2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 міської ради про визнання права власності в порядку набувальної давності,-

встановила:

Позивачка звернулася з вказаним позовом до суду (а. с. 3-4), в якому просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 48,2 кв. м. в порядку набувальної давності.

Свої позовні вимоги позивачка, як зазначено в рішенні суду, обґрунтовувала тим, що вона, зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1 й у грудні 1994 року придбала у ОСОБА_5 квартиру № 1 в цьому ж будинку за 107 000 гривень, після чого ОСОБА_5 звільнила квартиру, передала їй ключі від квартири та книжки по сплаті комунальних послуг, а вона вселилася в цю квартиру й проживає в ній до цього часу. Позивачка зазначала, що вона та ОСОБА_5 мали намір укласти договір купівлі-продажу квартири, проте ОСОБА_5 знялася із реєстраційного обліку у спірній квартирі і виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, не оформивши договір купівлі-продажу квартири. Позивачка стверджувала, що вона фактично 18 років володіє і користується квартирою № 1 в будинку № 42 по вул. Розумовській в м. Одесі, постійно в ній проживає, підтримує квартиру в належному технічному стані, сплачує комунальні послуги, тощо.

Як зазначено в рішенні суду, в судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги, просили суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача ОСОБА_4 міської ради та представник ОСОБА_4 місцевої прокуратури № 3 позов ОСОБА_3 не визнали, просили відмовити у його задоволенні, вважаючи, що заявлені позові вимоги є безпідставними та недоведеними, такими, що не відповідають вимогам закону.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29.03.2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.03.2016 року, в якій просить рішення суду від 29.03.2016 року скасувати, ухвалити у справі нове рішення, яким визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 48,2 кв. м. в порядку набувальної давності, посилаючись на те, що з оскаржуваним рішенням суду не погоджується в повному обсязі, вважає, що воно постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник відповідача та прокурор заперечували проти задоволення апеляційної скарги, позивачка та її представник в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи від них на адресу суду не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог та наданих доказів і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1993 року, що підтверджується даними паспорта позивачки.

Згідно довідки про склад сімї та реєстрацію, виданої дільницею № 11 КП «ЖКС «Порто-Франківський» за № 3084 від 01.12.2015 року, в спірній квартирі АДРЕСА_2, загальною площею 48,20 кв. м., без реєстрації мешкає ОСОБА_3 після прийняття рішення суду № 2/1522/7251/12 від 12.04.2012 року. З матеріалів справи вбачається, що вищенаведене судове рішення (заочне) було скасовано ухвалою суду від 07.10.2013 року й справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, на яку позивачка посилається як на обґрунтування позовних вимог, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Частиною 8 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Цивільний кодекс України набрав чинності 1 січня 2004 року, тому норма статті 344 даного Кодексу застосовується до правовідносин, починаючи з 1 січня 2001 року.

Згідно з ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 обґрунтовує свої вимоги тим, що більше десяти років відкрито володіє чужим майном квартирою № 1 в будинку № 42 по вул. Розумовській в м. Одесі, яку придбала у ОСОБА_5, сплативши останній відповідну суму. При цьому доказів перебування спірної квартири у власності ОСОБА_5, як і доказів користування і володіння квартирою та її утримання суду не надано, а надані банківські квитанції на імя ОСОБА_5 про сплату комунальних послуг за 2011-2012 роки суд першої інстанції вважав не є належними доказами добросовісного володіння ОСОБА_3 спірним майном з 01 січня 2001 року. Відтак суд першої інстанції не вбачив таких обовязкових ознак, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, як правомірність та добросовісність набуття майна, що є чужою річчю.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що спірна квартира перебуває в комунальній власності та належить територіальній громаді м. Одеси, а отже набуття права користування та права власності на житло комунальної власності чинне законодавство містить ряд спеціальних норм, які обмежують такі підстави.

Так, згідно з ст. ст. 41, 93 Конституції України право власності набувається в порядку, визначеному законом; громадяни для своїх потреб можуть користуватися обєктами права державної і комунальної власності відповідно до закону; виключно законами визначається правовий режим права власності.

Приписами статей 5, 9, 15, 51 ЖК України і Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до виключної компетенції органу місцевого самоврядування та його виконавчого органу відносять питання надання громадянам у користування жилих приміщень комунальної власності територіальної громади, а також набуття на них права власності шляхом його подальшої приватизації.

Таким чином, суд першої інстанції вважав, що достовірно знаючи про належність до комунальної власності територіальної громади м. Одеси спірного нерухомого майна квартири АДРЕСА_2, яким позивачка користувалася без законних підстав, ОСОБА_3 повинна була усвідомлювати неправомірність свого володіння ним, що свідчить про недобросовісність такого володіння, а тому правові підстави для визнання за нею права власності на спірну квартиру за набувальною давністю відсутні.

За таких обставин, суд першої інстанції, відмовив в задоволенні позову ОСОБА_3

Судова колегія, вважає, що суд першої інстанції, в межах позовних вимог, повно, всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та прийшов до правильного висновку на підставі наданих та досліджених доказів, відмовивши в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Тому судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи, наданим доказам та відповідним нормам матеріального і процесуального права, а суд першої інстанції правомірно на підставі вимог закону та на підставі встановлених обставин справи дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивачки.

Оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, якою позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Враховуючи зміст вимог ст. 344 ЦК України,при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, безтитульність, відкритість та безперервність володіння; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Безтитульне володіння це фактичне володіння, яке не спирається на якій-небудь правовій підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка посилалася на те, що спірну квартиру вона придбала у ОСОБА_5 за 107 000 грн., на підставі договору купівлі-продажу, однак договір купівлі-продажу вони не оформили в звязку з виїздом останньої на постійне місце проживання до Ізраїлю.

Крім того, відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, в матеріалах справи відсутні та суду апеляційної інстанції не надані докази, що спірна квартира належала ОСОБА_5, у якої, як зазначає позивачка, вона її придбала.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що спірна квартира перебуває в комунальній власності та належить територіальній громаді м. Одеси, що встановлено і судом першої інстанції та не спростовано позивачкою відповідними доказами.

Тому позивачка, передаючи грошові кошти за придбання спірної квартири ОСОБА_5, як вона зазначає в позовній заяві, мала б пересвідчитись, чи дійсно спірна квартира належить ОСОБА_5 і на якій правовій підставі.

За таких обставин, судова колегія вважає, що правильно встановивши характер спірних правовідносин, дослідивши із повнотою та всебічністю обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка не набула права власності на спірну квартиру в порядку ст. 344 ЦК України, а тому правові підстави для визнання за позивачкою права власності на спірну квартиру за набувальною давністю відсутні.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що в суді першої інстанції під звукозапис в усній формі декілька разів було поточнено мотивувальну частину позову, що ОСОБА_3 самовільно зайняла та перевезла належне їй майно в спірну квартиру, що належала ОСОБА_5, яка у грудні 1994 року виїхала на постійне місце проживання до іншої країни, залишивши спірну квартиру пустою, судова колегія не приймає до уваги.

Оскільки, як було вказано вище, позивачка, обгрунтовуючи свої позовні вимоги, в позовній заяві (а. с. 3-4) посилалася на те, що спірну квартиру вона придбала у ОСОБА_5 за 107 000 грн., на підставі договору купівлі-продажу, однак договір купівлі-продажу вони не оформили в звязку з виїздом останньої на постійне місце проживання до Ізраїлю, гроші передала ОСОБА_5 у присутності свідків.

Докази, які б підтверджували уточнення позивачкою своїх позовних вимог, зміну предмету або підстави позову в установленому законом порядку відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України в матеріалах справи відсутні та суду апеляційної інстанції не надані.

Також судова колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги з приводу того, що позивачка за власні кошти зробила ремонт у спірному приміщенні, сплачувала вчасно і в повному обсязі комунальні послуги, провела телекомунікації, оскільки ці доводи, враховуючи підстави, з яких просить задовольнити позовні вимоги позивачка, та встановлені судом обставини по справі, не мають в даному випадку правового значення.

Інші доводи апеляційної скарги, судова колегія також не приймає до уваги, оскільки вони, враховуючи вище зазначене, не спростовують висновки суду першої інстанції

Таким чином, на підставі наведене, враховуючи докази, які містяться в матеріалах справи, обставини, якими позивачка обґрунтовувала свої позовні вимоги, доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони не спростовують висновки суду.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно відхилити, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.03.2016 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.03.2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області О.Д. Варикаша

ОСОБА_6

ОСОБА_2