Ухвала

іменем україни

11 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Дем'яносова М.В., Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виділ в натурі частки майна, що є у спільній частковій власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 02 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 09 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що їй на праві власності належить 23/35 частини будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1, вартість її частки становить 84 245 грн. Відповідачі є власниками кожен по 6/35 частини вказаного будинку. Вона звернулася до відповідачів із пропозицією про поділ будинковолодіння в натурі, проте вони відмовилися у добровільному порядку здійснювати такий поділ. Для вирішення цього питання вона замовила експертизу і висновком експертного будівельно-технічного дослідження від 06 жовтня 2014 року № 26/10-14 експертом запропоновано три варіанти поділу будинковолодіння, при цьому ринкова вартість будинковолодіння становить 128 199 грн. Вважає за необхідне обрати перший варіант його розподілу (таблиця № 1 до висновку), запропонований експертом, за яким їй має бути виділено: житловий будинок літ. «А-І»; частина сараю літ. «Е» 45/100; криниця № 1. Оскільки вартість реальної частки її власності згідно з варіантом поділу складає 67 571 грн, а ідеальна частка її власності в будинковолодінні складає 84 245 грн, то, вважає, що інші співвласники відповідачі повинні сплатити їй 16 674 грн компенсації за різницю між її ідеальною часткою та часткою, яка їй виділяється у спільній частковій власності.

Із підстав, передбачених ст. ст. 364, 367 ЦК України, просила виділити їй у власність в натурі: житловий будинок літ. «А-І», частину сараю літ. «Е» 45/100, криницю № 1, які розташовані по АДРЕСА_1, загальною вартістю 67 571 грн; припинити право спільної часткової власності на вказане вище майно; стягнути з відповідачів у рівних частках на свою користь грошову компенсацію у сумі 16 674 грн за її частку у спільній частковій власності; стягнути з відповідачів у рівних частках на свою користь витрати на проведення експертного дослідження у сумі 6 200 грн, витрати зі сплати судового збору у сумі 842 грн 45 коп. та витрати на правову допомогу у сумі 1 тис. грн.

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 02 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 09 грудня 2015 року, позов задоволено частково.

Виділено ОСОБА_3 в натурі житловий будинок літ. «А-І» загальною площею 51,20 кв. м, у тому числі житловою 32,50 кв. м; частину сараю літ. «Е» 45/100; криницю № 1, загальною вартістю 7 571 грн, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, загальною вартістю 67 571 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за різницю в ідеальних частках у розмірі по 8 337 грн із кожного.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_3 на будинковолодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі відповідач ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ч. ч. 1 та 3 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Задовольняючи частково указаний позов і обираючи для поділу в натурі будинку перший варіант за вищевказаною експертизою, суд обґрунтовано виходив із того, що він найбільше відповідає інтересам співвласників та належним їм ідеальним часткам.

При цьому суд відхилив доводи відповідача ОСОБА_4 щодо аварійності будинку літ. «В-І», розташованого на території вказаного будинковолодіння, оскільки такі спростовуються документами, які витребував суд із Кельменецького РБТІ, згідно з якими технічний стан вказаного житлового будинку є задовільним та може бути придатний для проживання після усунення фізичних дефектів конструктивних елементів (після проведення ремонту).

Разом із тим суд правильно урахував, що, заперечуючи проти оціночної вартості та варіантів поділу будинковолодіння, відповідач під час розгляду справи, як у суді першої, так і апеляційної інстанції не заявляв клопотань про проведення додаткової чи повторної експертизи.

Таким чином суд правильно вважав, що відповідач ОСОБА_4 усупереч вимогам ст. ст. 10, 60, 131 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених ним обставин, на які він посилався.

Крім того, суд обґрунтовано відхилив доводи відповідача ОСОБА_4 щодо пропуску позивачем строку позовної давності, правильно зазначивши, що право позивача на виділ в натурі частки майна, що є у спільній частковій власності, є триваючим, а право власності - непорушним.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. 212, 303, 304 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи, зокрема про недослідження судом належним чином усіх обставин справи і доказів; не зазначення судом мотивів відхилення доказів; завищена ринкова вартість будинку у висновку експерта; позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з цим позовом, висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи недопустимо.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 02 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 09 грудня 2015 року без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В.Дем'яносов

І.К.Парінова