Ухвала

іменем україни

12 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Жовтневе житлово-експлуатаційне підприємство» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Жовтневе житлово-експлуатаційне підприємство» на рішення Жовтневого районного суду

м. Дніпропетровська від 11 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 20 травня 2014 року працювала двірником у ТОВ «Жовтневе житлово-експлуатаційне підприємство». Наказом від 16 січня 2015 року № 6/2-к була звільнена з посади двірника на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул.

Посилаючись на те, що з наказом про звільнення її ознайомлено не було, а тому обов'язки двірника вона фактично виконувала до 25 січня 2015 року, крім того, їй не було своєчасно видано трудову книжку та не проведено остаточний розрахунок при звільненні, просила суд поновити строк на звернення до суду за захистом прав та законних інтересів, поновити її на посаді двірника у ТОВ «Жовтневе житлово-експлуатаційне підприємство», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з січня 2015 року по день фактичного поновлення на посаді; стягнути з відповідача на користь позивача 2 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2016 року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_4 на посаді двірника у ТОВ «Жовтневе житлово-експлуатаційне підприємство». Стягнуто з ТОВ «Жовтневе житлово-експлуатаційне підприємство» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 13273 грн 60 коп. та 1 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня

2016 року рішення суду першої інстанції змінено в частині розміру середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнуто на користь

ОСОБА_4, та стягнуто 6 636,80 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ТОВ «Жовтневе житлово-експлуатаційне підприємство» просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ст. 5-1 КЗпП України Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Статтею 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення і таке стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнення за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3, 4, 7, 8 ст.40 і п.1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 148-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника.

Тобто за змістом вказаних норм закону, звільнення є крайньою мірою відповідальності працівника за скоєння дисциплінарних правопорушень.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині поновлення на роботі, суд першої інстанції, з яким в цій частині обґрунтовано погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, ОСОБА_4 не вчинялись прогули, а наказ, на підставі якого було її звільнено, не відповідає вимогам до складання даного документу, оскільки у ньому не зазначені дати та час відсутності працівника на робочому місці.

При цьому суди дали належну оцінку як показанням свідків у судовому засіданні про те, що позивач сумлінно, добросовісно кожного дня виконувала функціональні обов'язки протягом багатьох років, так і наданим суду відповідачем актів про виявлення прогулів.

Також є правильними висновки судів про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи, викладені у касаційній скарзі про доведеність обставин того, що позивачкою було вчинено неодноразові прогули, були предметом розгляду як суду першої, так і апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив у повному обсязі доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 316 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення суду апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Жовтневе житлово-експлуатаційне підприємство» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2016 року у незміненій частині та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко