Справа № 2-387/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Оксюти Т.Г.

при секретарі - Горупа В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до відповідачів та просив визнати за ним право власності на кімнати площею 2-6 5,5 кв.м., 2-2 5,6 кв.м., 2-4 5,0 кв.м., 2-5 8,4 кв.м., також сарай (Е) 50 кв.м., у будинку за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що він проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1, який належав його батькам.

Після смерті батьків, позивач не зміг оформити на себе право власності.

Співвласниками вказаного будинку є відповідачі.

Зазначає, що він проживає у кімнатах 2-6 площею 5,5 кв.м., 2-2 площею 5,6 кв.м., 2-4 площею 5,0 кв.м., 2-5 площею 8,4 кв.м., а також користується сараєм (Е) 50 кв.м. Кімнати та будівля на позивача не оформлені.

Позивачем проводились будівельні та ремонтні роботи у зазначених будівлях та приміщеннях у 2003 році, сплачувались комунальні послуги, було встановлено газовий котел та лічильники.

Також, за зазначеною адресою, позивач отримував листи.

Вважає, що він набув право власності, на підставі ст. 344 ЦК України, на кімнати площею 2-6 5,5 кв.м., 2-2 5,6 кв.м., 2-4 5,0 кв.м., 2-5 8,4 кв.м., також сарай (Е) 50 кв.м., у будинку за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю, оскільки він не є власником цих приміщень.

На підставі викладеного, просив позов задовольнити.

Позивач та його представники у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували посилаючись на те, що вони є необґрунтованими, у зв'язку з чим просили у задоволені позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила.

Суд, вислухавши пояснення позивача та його представників, відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є власником 4/10 частин житлового будинку під АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.12.2006 року, виданого державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори.

Відповідач ОСОБА_4 є власником 1/10 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та 1/10 частини земельної ділянки за цією ж адресою на підставі договорів дарування від 25.04.2013 року, посвідчених П'ятою київською державною нотаріальної контори.

Відповідач ОСОБА_5 є власником 50/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 частини земельної ділянки за цією ж адресою на підставі договорів купівлі-продажу від 09.04.2015 року, посвідчених приватним нотаріусом КМНО Клітко В.В.

Таким чином, відповідачі у справі є співвласниками будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1.

Як пояснив в судовому засіданні позивач, він проживає у будинку АДРЕСА_1 та користується кімнатами 2-6 площею 5,5 кв.м., 2-2 площею 5,6 кв.м., 2-4 площею 5,0 кв.м., 2-5 площею 8,4 кв.м. та сараєм під літ Е площею 50,0 кв.м. більше 10 років, у зв'язку з чим вважає, що за ним слід визнати право власності на зазначене нерухоме майно за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України, на що слід зазначити наступне.

Відповідно до положень ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до зазначеної статті повинні існувати наступні ознаки: володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю; володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків.

Крім того, в п.6 Листа ВССУ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» за №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ звертає увагу судів на наступне.

Так, при вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником.

Встановлено, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 22.12.2009 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 треті особи П'ята київська державна нотаріальна контора, Головне управління юстиції у м. Києві про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та про визнання права власності на частину житлового будинку було відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення, усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та виселення без надання іншого жилого приміщення задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні жилим будинком АДРЕСА_1

В решті позову відмовлено.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 26.03.2014 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_9 про визнання заповіту недійсним було відмовлено.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28.10.2015 року у задоволені позову ОСОБА_10 (представник позивача у справі) до ОСОБА_8, ОСОБА_4, третя особа Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання договору недійсним було відмовлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі не підлягають доказуванню.

Отже, з аналізу пояснень сторін та матеріалів справи вбачається, що позивач знав, що домоволодіння належало і належить відповідачам і копії правовстановлюючих документів на право власності, на які він посилається є тому підтвердженням.

ВССУ у своєму листі «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» за №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року зазначив, що при вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне:

- право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року;

- задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння;

- за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено;

- відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності;

- у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред'явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності.

Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

Виходячи з аналізу наведених норм права, суд приходить до висновку що право власності на кімнати 2-6 площею 5,5 кв.м., 2-2 площею 5,6 кв.м., 2-4 площею 5,0 кв.м., 2-5 площею 8,4 кв.м., а також на сарай під літ. Е площею 50,0 кв.м., що розташовані у будинку АДРЕСА_1 не може бути визнано за позивачем за набувальною давністю, оскільки він на момент заволодіння майном мав інші підстави виникнення права власності.

Таким чином, суд приходить до висновку що позивачем обраний невірний спосіб захисту свого права відповідно до приписів ст.ст.15, 16 ЦК України та не відповідає специфіці правовідносин що виникли, а тому вимоги викладені в заяві не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених, ст. 61 цього кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення вимог позивача немає.

Керуючись роз'ясненнями викладеними у листі ВССУ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» за №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року, ст. 15, 16, 344 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Солом'янський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня наступного після проголошення рішення.

Суддя