Ухвала

іменем україни

17 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Дем'яносова М.В., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», з урахуванням доповнень від 25 липня 2016 року, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнило, та остаточно просило стягнути з відповідачів на свою користь кредитну заборгованість, яка утворилася станом на 20 лютого 2015 року, у розмірі 506 218,46 доларів США у гривневому еквіваленті на час ухвалення рішення судом, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 224 237,56 доларів США, заборгованості за відсотками у сумі 186 487,35 доларів США, пені за несвоєчасне повернення кредиту у сумі 52 135,23 доларів США та пені за несвоєчасне повернення відсотків у сумі 43 358,31 доларів США, та судові витрати у сумі 3 654 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 16 квітня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 було укладено договір кредиту № 10-29/6444, відповідно до умов якого остання отримала кредит у сумі 229 600 доларів США з виплатою процентів за його користування в розмірі 13 % річних, з кінцевим терміном повернення - 15 квітня 2033 року, за умови сплати щомісячних платежів за тілом кредиту до 10 числа кожного місяця згідно з графіком, а також процентів за користування кредитом, передбачених договором. Також 16 квітня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 02-10/1485, згідно з яким останній зобов'язується перед позивачем у повному обсязі відповідати солідарно за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків, а також можливих штрафних санкцій. Проте позичальник не виконав належним чином взятих за кредитним договором зобов'язань, у зв'язку з чим станом на 20 лютого 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 506 218,46 доларів США, що еквівалентно 13 917 229 грн 24 коп., яку позивач просив стягнути солідарно з відповідачів.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, з урахуванням доповнень від 25 липня 2016 року, ПАТ «Укрсоцбанк» просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 цього Кодексу).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Судом установлено, що в договорі кредиту сторони встановили як строк дії договору - до квітня 2033 року, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів відповідно до погодженого графіку.

Разом із тим, за умовами п. 4.5 вказаного кредитного договору строк користування кредитом протягом більше ніж 90 календарних днів з 11 грудня 2008 року вважається таким, що сплив та позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня після цього строку погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню), проте, як установив суд, невиконання (неналежне виконання) позичальником обов'язків тривало більше, ніж протягом 90 календарних днів.

Також судом установлено, що позичальник ОСОБА_3, починаючи з 11 грудня 2008 року перестала виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитом протягом дії кредитного договору, у зв'язку з чим суд правильно вважав, що на підставі п. 4.5 договору строк користування кредитом сплив через 90 календарних днів з цього моменту, а строк виконання зобов'язання з погашення кредиту у повному обсязі - через 1 робочий день після цього, у той час як із вимогами про стягнення заборгованості за кредитом позивач звернувся лише 15 січня 2014 року, тобто зі спливом позовної давності, на застосуванні якої наполягали відповідачі, що є підставою для відмови в задоволенні позову згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Крім того, суд дійшов обґрунтованого висновку про припинення поруки ОСОБА_4 за вищевказаним договором поруки згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки, як установив суд на підставі наявних у справі доказів, кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимоги до поручителя.

Ухвалюючи рішення у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, на спростування доводів апеляційної скарги позивача про те, що строк позовної давності не може застосовуватися до позовних вимог про повернення суми кредиту, оскільки це грошові кошти, які були отримані позичальником у банку у тимчасове користування, тому підлягають поверненню незалежно від строку позовної давності, апеляційний суд правильно зазначив, що вони не ґрунтуються на нормах матеріального права, оскільки перелік вимог, на які позовна давність не поширюється, зазначено у ст. 268 ЦК України і вимога про повернення позики або кредиту у даний перелік не включена, а відтак, на правовідносини, які виникли між сторонами, у тому числі і стосовно повернення отриманих у кредит (позику) грошових коштів поширюються положення ст. 257 ЦК України.

Крім того, апеляційний суд обґрунтовано визнав безпідставними доводи про те, що позовна давність може застосовуватися тільки до кожного окремого щомісячного платежу, який не було сплачено позичальником, зазначивши, що умовами договору кредиту сторони визначили строк та порядок дострокового повернення кредиту та процентів за користування ним у разі порушення позичальником зобов'язань за кредитним договором, позичальник не виконала взятих зобов'язань, у зв'язку із чим відповідно до п. 4.5 договору кредиту вона повинна була 11 березня 2009 року повністю повернути кредит та проценти за користування ним і саме з вказаної дати у позивача виникло право на пред'явлення позову.

Апеляційний суд обґрунтовано мотивував незастосування ним правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-249цс15, про те, що позивач має право на отримання процентів за кредитом та пені за процентами у межах строку позовної давності на підставі ст. ст. 599 та 1048 ЦК України, оскільки, як вважав суд, це суперечить правовим позиціям Верховного Суду України у справах № № 6-990цс15, 6-1349цс15, згідно з якими у разі зміни строку виконання основного зобов'язання, пропуску строку звернення до суду та подачі заяви про застосування строку позовної давності, позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Разом із тим на обґрунтування свого висновку апеляційний суд зазначив, що рішення про стягнення процентів за користування кредитом, який не підлягає стягненню з боржника, буде порушувати засади цивільного законодавства про справедливість та добросовісність, адже у разі стягнення з позичальника у межах позовної давності процентів за користування кредитом, на отримання якого позивач втратив право у зв'язку із пропуском строку звернення до суду, це буде підставою для стягнення з позичальника процентів і в майбутньому, і без визначення конкретного строку, так як заборгованість за кредитом не погашена, або до погашення заборгованості по кредиту, у стягненні якої суд відмовив.

Також апеляційний суд надав належну оцінку тій обставині, що доводи апеляційної скарги не містять обґрунтування незаконності рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, заявлених до поручителя, у зв'язку із припиненням поруки.

Наведені в касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, вони висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», з урахуванням доповнень від 25 липня 2016 року, відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В.Дем'яносов

Ю.Г.Іваненко