АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1549/16 Справа № 202/3305/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Зосименко С. Г. Доповідач - Болтунова Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів - Козлова С.П., Романюк М.М.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із вказаним позовом, просило стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором № DNН4KР50600748 від 23 грудня 2005 року у розмірі 28 814,08 грн., яка виникла з причини неналежного виконання останнім його зобов'язань щодо повернення кредитних коштів, а також солідарно з відповідачів - 10 000 грн. Крім того, ПАТ КБ «Приватбанк» просило стягнути з ОСОБА_2 витрати на юридичну допомогу в сумі 3200 грн. та судовий збір за подання позовної заяви. (а.с.2-3)

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2015 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.( а.с. 87-89)

З таким заочним рішенням не погодився позивач, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.(а.с. 75-77)

Перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 грудня 2005 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір у формі заяви позичальника №DNH4KР50600748, за умовами якого відповідачеві було надано споживчий кредит на суму 1965,50 грн. зі сплатою 25,08% річних на суму залишку заборгованості з кінцевим термінам повернення 22 грудня 2006 року включно.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(Стандарт) та тарифами складає між ним та банком кредитний договір, про що свідчить його підпис у вказаній заяві позичальника. (а.с.8)

Умовами кредитного договору визначено, що позичальник зобов'язався вносити щомісячні платежі на погашення заборгованості за тілом кредиту, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з умовами надання банківських послуг.

Відповідно до п.п. 6.3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Акцент-банк» був укладений договір поруки № 167, пунктом 4 якого передбачено солідарну відповідальність боржника і поручителя перед кредитором, розмір якої, відповідно до додатку № 1 до договору поруки визначено у розмірі 10 000 грн. (а.с.6-7)

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки, належні йому відповідно до ст. 1048, 1056-1 цього Кодексу.

За статтями 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

У порушення зазначених норм закону та умов договору ОСОБА_2 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим згідно розрахунку заборгованості, наданого банком, станом на 27 січня 2014 року утворилась заборгованість в сумі 38 814,08 грн., яка складається із заборгованості: за кредитом - 1965,60 грн., по відсоткам за користування кредитом - 11 073,52 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 23 450,48 грн. Крім того, відповідно до п. 6.3. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, банком були нараховані штрифи: 500 грн. (фіксована частина) та 1824,48 грн. (відсоткова складова).(а.с.5)

У зв'язку з порушенням позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, 05 березня 2014 року банк звернувся до суду із зазначеним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ КБ «Приватбанк» було пропущено строк позовної давності, а тому дійшов висновку про безпідставність позову.

Однак з таким висновком погодитись не можна за огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 3 ст. 267 ЦПК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони. Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Зазначений правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-25цс15.

Між тим, матеріали справи не містять клопотання відповідача про застосування строку позовної давності.

Зазначені обставини справи та положення закону не були прийняті до уваги судом першої інстанції, а тому висновок суду про відмову у задоволення позову з підстав пропуску позовної давності є помилковим.

Крім того, посилання суду на пункт 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про судову практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року, є безпідставними, оскільки зазначена норма закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача, як слабшої сторони договору споживчого кредиту.(Правовий висновок, викладений у Постанові Верховного Суду України 20 листопада 2013 року у справі № 6-100цс13).

З урахуванням того, що у ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «Приватбанк» існує заборгованість, яка ним добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, колегія суддів, дійшла висновку про її стягнення.

Вирішуючи питання про розмір такої заборгованості судова колегія виходить із її розрахунку, наданого банком, однак вважає за можливе зменшити розмір пені, як її складової частини, виходячи з наступного.

Згідно ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Зазначені вимоги закону, з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства, та ч. 4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір заборгованості за кредитом.

Таким чином, колегія судді вважає за можливе зменшити розмір пені з 23 450,48 грн. до 1965 грн.

Щодо вимог про стягнення штрафів, як сладових частин кредитної заборгованості, судова колегія зауважує наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Оскільки за порушення строків виконання грошового зобов'язання за кредитним договором даним рішенням стягується пеня, як вид цивільно-правової відповідальності, то в задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів слід відмовити.

Отже з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором №DNH4KР50600748 від 23 грудня 2005 року, станом на 27 січня 2014 року, в сумі 15 004,12 грн., яка складається із заборгованості: за кредитом - 1965,60 грн.; по відсоткам за користування кредитом - 11073,52 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 1965 грн.

Крім того, не можуть бути задоволенні і позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк» з наступних підстав.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядаються справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України або ГПК України віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом можу бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Пунктом 15 даної Постанови визначено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічний висновок викладений в Постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-745ц15.

Виходячи з того, що суд помилково прийняв до розгляду позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк», рішення суду в цій частині, на підставі ст. ст. 205, 310 ЦПК України, необхідно скасувати, а провадження у справі закрити, повідомивши позивача, що розгляд його позовних вимог до вказаної юридичної особи про стягнення заборгованості за кредитним договором віднесено до юрисдикції господарських судів.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Позивачем при поданні позову згідно платіжного доручення № BOJ67B0B6B від 27 січня 2014 року сплачено 388,14 грн. судового збору.(а.с.17)

Оскільки суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню 149,39 грн. судового збору.

Колегія суддів також вважає, що вимоги про стягнення з ОСОБА_2 витрат на юридичну допомогу не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Склад та розміри витрат, пов'язаних оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо).

Проте, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження витрат на правову допомогу у зазначеній ним сумі. Крім того, ПАТ КБ «Приватбанк» є юридичною особою, яка містить штат юристів, а тому судова колегія приходить до висновку, що ці вимоги позивача є необґрунтованими.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та закриття провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк».

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 310 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №DNH4KР50600748 від 23 грудня 2005 року, станом на 27 січня 2014 року, в сумі 15 004,12 грн., яка складається із заборгованості: за кредитом - 1965,60 грн.; по відсоткам за користування кредитом - 11 073,52 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 1965 грн., а також судовий збір в сумі 149,39 грн.

Провадження у справі в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором закрити.

В іншій частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: