У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:
суддів:Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г., Мартинюка В.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Закрите акціонерне товариство «Будівельно-виробничий комерційний центр «Одісей» про визнання договору недійсним, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на квартиру, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Одеської області від 01 квітня 2014 року та за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2013 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 27 жовтня 2015 року,
в с т а н о в и л а:
У березні 2012 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що перебував із ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з 22 вересня 2001 року й мешкав разом із нею у квартирі АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_3 та її дочці ОСОБА_4 .
Після проходження ним служби у складі українського миротворчого контингенту Місії ООН у Демократичній Республіці Конго та Тимчасових сил ООН у Лівані він отримав кошти, які дозволили йому інвестування будівництва житла.
09 липня 2002 року з ЗАТ «Будівельно-виробничий комерційний центр «Одісей» (БМУ-11) (далі ЗАТ СПіКЦ «Одісей» (БМУ-11) укладено договір про співробітництво по інвестуванню будівництва житлового будинку АДРЕСА_2 , за умовами якого інвестор, який фінансує будівництво, отримує в указаному будинку трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 площею 81,8 кв.м. Загальна сума інвестування за договором 139 503 гривні.
Як військовослужбовець, що на час укладання вищевказаного договору перебував на квартирному обліку у військовій частині та мав можливість отримати службове житло, тому формально договір було укладено на ім`я матері дружини ОСОБА_2 , яка не вносила коштів за договором. Усі внески сплачувались ним і його дружиною із сімейного бюджету в період шлюбу, а частина коштів була передана його матір`ю ОСОБА_5 , після продажу однокімнатної квартири. У березні 2012 року шлюб між подружжям було розірвано, після чого ОСОБА_3 вивезла його речі із спірної квартири.
Неодноразово уточнюючи позовні вимоги, та посилаючись на те, що договір про співробітництво по інвестуванню будівництва мав частково фіктивний характер, позивач остаточно просив визнати договір недійсним у частині набуття ОСОБА_2 прав інвестора, визнати майно спільним майном подружжя та визнати за ним право власності на Ѕ частину спірної квартири.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2013 року позов задоволено частково.
Визнано недійсним договір про співробітництво з інвестування будівництва від 09 липня 2002 року № 33 в частині набуття ОСОБА_2 прав інвестора.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини спірної квартири.
У решті позову відмовлено.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 01 квітня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2014 року рішення апеляційного суду Одеської області від 01 квітня 2014 року скасовано, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2013 року залишено в силі.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 , який участі у розгляді справи не брав, оскаржив його в апеляційному порядку.
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 листопада 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2013 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду України від 21 січня 2015 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2014 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду касаційної інстанції.
Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2015 року рішення апеляційного суду Одеської області від 01 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду від 19 листопада 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 27 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.
Вирішено питання про стягнення судового збору.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норма матеріального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з правилами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. При цьому суд касаційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість постановлених судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та доводів касаційної скарги.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд правильно застосував до спірних правовідносин норми ч. 1 ст. 58 ЦК УРСР (в редакції, чинній на час укладення спірного договору) та виходив з недоведеності позивачем його участі у фінансуванні будівництва, факту укладення договору про співробітництво без наміру створення юридичних наслідків в учасників правочину та умислу обох сторін на укладення фіктивного договору, у зв`язку з чим дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм процесуального права, які передбачені ст.ст. 338 341 ЦПК України як підстави для скасування рішень, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.
Керуючись ст.ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,
у х в а л и л а:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.
Рішення апеляційного суду Одеської області від 27 жовтня 2015 року, залишити без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко В.І. Мартинюк