УХВАЛА

іменем україни

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Сватівська олія», третя особа - Сватівський районний центр зайнятості Луганської області, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Сватівська олія» на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 6 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 28 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 18 липня 1986 року вона працювала на посаді інженера технолога Сватівського маслоекстракційного заводу, який у подальшому був реорганізований у товариство з обмеженою відповідальністю «Сватівська олія» (далі - ТОВ «Сватівська олія») і з 17 грудня 2010 року її було переведено на посаду інженера відділу головного енергетика.

Наказом відповідача від 14 серпня 2014 року її було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скорочення штату працівників. Вважала, що її звільнення проведено у порушення вимог трудового законодавства, за відсутності згоди профспілкового комітету первинної профспілкової організації і без урахування вимог ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України про її переважне право на залишення на роботі.

Ураховуючи наведене, позивачка просила поновити її на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі

44 432 грн 4 коп., 5 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, а також 8 140 грн витрат на проведення науково-технічного дослідження.

Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 6 серпня 2015 року, залишеним буз змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 28 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_3 на посаді інженера відділу головного енергетика ТОВ «Сватівська олія». Стягнуто з ТОВ «Сватівська олія» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 17 269 грн 44 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ТОВ «Сватівська олія», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивачки за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відбулося з порушенням трудового законодавства, вимог ст. ст. 40, 49-2 КЗпП України. При цьому зазначив, що відповідач повинен був провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, якою є ОСОБА_3, посада якої скорочується, за її заявою на іншу посаду - інженера відділу головного енергетика (еколога), звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника, якою є ОСОБА_4

Апеляційний суд погодився з висновками районного суду про поновлення ОСОБА_3 на роботі. При цьому також послався на те, що звільнення позивачки було здійснено з порушенням вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України. Зазначав, що на час звільнення позивачки з роботи у відповідача було ще 11 вакантних посад, у тому числі посада інженера з ремонту зернового складу, яку їй не запропонували, а на цю посаду перевели працівника з посади слюсаря-ремонтника 5-го розряду. Позивачка, на думку суду, у повній мірі відповідає кваліфікаційним вимогам, викладеним в посадовій інструкції інженера з ремонту зернового складу, оскільки має вищу технічну освіту і стаж роботи та має переважне право на залишення на роботі.

Зазначив, що рішення районного суду в частині задоволення позовних вимог про поновлення позивачки на роботі слід вважати правильним, але не з підстав, наведених районним судом, а з підстав, наведених колегією суддів. Разом з тим рішення судів залишив без змін.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що з 18 липня 1986 року ОСОБА_3 працювала на посаді інженера технолога Сватівського маслоекстракційного заводу, який у подальшому був реорганізований у ТОВ «Сватівська олія» і з 17 грудня 2010 року ОСОБА_3 було переведено на посаду інженера відділу головного енергетика ТОВ «Сватівська олія».

Наказом ТОВ «Сватівська олія» від 14 серпня 2014 року ОСОБА_3 було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату працівників).

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, на відповідачеві також лежить процесуальний обов'язок доказування своїх доводів і заперечень.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 40 КЗпП України звільнення у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно зі ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ТОВ «Сватівська олія» посилався на те, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. При цьому звертав увагу суду на те, що посада інженера відділу головного енергетика була одна і вона не є однорідною з посадою інженера відділу головного енергетика (еколога). Зазначав, що перегрупування - це право власника і якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). ОСОБА_3 була повідомлена про вакантні посади на підприємстві, проте від переводу на запропоновані вакантні посади відмовилась і цього не заперечувала у суді першої інстанції. Оскільки профспілка повідомила про своє рішення з пропуском триденного строку після його прийняття, то відповідно до вимог ч. 5 ст. 43 КЗпП України вважається, що вона дала згоду на звільнення ОСОБА_3

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України, а також наведених вище норм матеріального права та роз'яснень Верховного Суду України, зазначених доводів належним чином не дослідив і оцінки їм не дав.

При цьому, вважаючи, що позивачка має бути поновлена на роботі, але не з підстав, зазначених у рішенні районного суду, а з підстав, наведених колегією суддів апеляційної інстанції, рішення районного суду при цьому не скасував та не ухвалив свого рішення про вирішення позову з інших правових підстав. Не зробив висновку у рішенні щодо обґрунтованості й доведеності саме тих підстав, які зазначені позивачкою у позові.

Отже, висновки суду апеляційної інстанції про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції є передчасними, ґрунтується на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

Посилання апеляційного суду про те, що відмова в наданні згоди профспілкового комітету первинної профспілкової організації на звільнення ніяк не вплинуло на висновок суду про незаконність звільнення позивачки з роботи є неправильним, оскільки всі доводи як позивача (про відсутність згоди профспілки), так і доводи відповідача (про наявність такої згоди згідно з ч. 5 ст. 43 КЗпП України) у силу ст. ст. 215, 315 ЦПК України повинні бути наведені в судовому рішенні.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Сватівська олія» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Луганської області від 28 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик