Ухвала

іменем україни

10 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 26 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 27 серпня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідачу був наданий кредит у розмірі 15 000 доларів США зі сплатою 11,04 % річних за користування кредитними коштами та комісійної винагороди, з кінцевим строком повернення до 26 серпня 2017 року. Оскільки відповідач належним чином не виконує зобов'язання за кредитним договором, станом на 21 червня 2012 року виникла заборгованість перед банком у розмірі 36 573,42 доларів США, в тому числі: заборгованість за кредитом - 14 674,18 доларів США, заборгованість за відсотками - 8 974,68 доларів США, заборгованість за комісійними нарахуваннями - 1 350 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання умов договору - 9 803,17 доларів США, штраф (фіксована частина) - 31,29 доларів США та штраф (процентна складова) - 1 740,10 доларів США. Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_3 на свою користь вказану заборгованість, яка станом на 21 червня 2012 року згідно курсу Національного банку України становить 292 221,63 грн.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 08 квітня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 26 травня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 27 серпня 2007 року в розмірі 36 573,42 доларів США, що еквівалентно 292 221,63 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що відповідач скористалася кредитними коштами, про що свідчить договір іпотеки, а також внесення коштів на погашення заборгованості за спірною угодою в період з 01 жовтня 2007 року по 15 жовтня 2008 року. Відповідачем не доведено, що кошти вносились не нею, а іншою особою.

Проте з таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 27 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір про надання відповідачу кредиту в розмірі 16 500 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 0,92 % щомісячно, з кінцевим терміном повернення до 26 липня 2017 року включно.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за даною угодою цього ж дня між сторонами укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За змістом статей 57 - 59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 вказувала, що після укладення кредитного договору працівники банку запевнили її про відсутність у касі банку кредитних коштів і вони будуть видані через декілька днів після укладення іпотечного договору. Відповідач також зазначила, що за отриманням кредитних коштів до каси банку вона не зверталася та не уповноважувала інших осіб на вчинення таких дій, а ці кошти шахрайським шляхом отримав ОСОБА_4 (а. с. 67-69).

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази отримання ОСОБА_3 грошових коштів у касі банку.

За змістом статей 212, 214 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Проте, апеляційний суд на вказане уваги не звернув, не перевірив доводи відповідача та не зазначив, якими належними та допустимими доказами спростовані такі заперечення, не вказав який належний та допустимий доказ підтверджує отримання ОСОБА_3 коштів у касі банку.

Разом з тим, рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 12 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 12 листопада 2014 року, в справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору неукладеним (справа № 285/620/13-ц) встановлено, що згідно висновку експерта від 15 квітня 2014 року підпис, розташований у графі «отримувач» у заяві від 27 серпня 2007 року про видачу готівки у розмірі 15 000 доларів США, виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою (а. с. 100-102, 105-106).

Крім того, суди в справі № 285/620/13-ц дійшли висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не довело факту отримання ОСОБА_3 27 серпня 2007 року кредитних коштів у розмірі 15 000 доларів США.

Також банк не надав належних та допустимих доказів щодо вчинення ОСОБА_3 або її уповноваженою особою дій, що свідчать про визнання позичальником боргу або іншого обов'язку.

Так, виписка з рахунку (а. с. 158-182) не свідчить, що саме ОСОБА_3 або її уповноважена особа сплачувала заборгованість за кредитним договором.

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, суд апеляційної інстанцій всупереч вимогам статей 213, 214, 303, 304 ЦПК України на вищенаведені положення закону уваги не звернув, належним чином не перевірив та не дав оцінки доводом позивача та запереченням відповідача, не зазначив, якими належними та допустимими доказами спростовані такі доводи та заперечення, не встановив фактичні обставини для правильного вирішення справи, зокрема, не встановив факт отримання ОСОБА_3 або її уповноваженою особою кредитних коштів та вчинення вказаними особамидій, що свідчать про визнання позичальником боргу або іншого обов'язку.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвалене апеляційним судом рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 26 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М.Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська