Ухвала

іменем україни

03 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спільну сумісну власність подружжя та скасування державної реєстрації майна; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Варава Катерина Валеріївна, державний нотаріус Четвертої Одеської державної нотаріальної контори Назарчук Наталія Михайлівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Лічман Інна Миколаївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Мельник ОльгаМиколаївна, центр № 2 надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Одеси підпорядкованого Управлінню державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, про поділ майна подружжя, визнання права власності, визнання недійсними правочинів та застосування наслідків недійсності, усунення перешкод у користуванні власністю та витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 липня 2015 року та за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на спільну сумісну власність подружжя та скасування державної реєстрації майна у якому просив визнати за ним право власності на Ѕ частину: квартири АДРЕСА_3; квартири АДРЕСА_1; житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки по АДРЕСА_4; на автомобіль BMW X3.

ОСОБА_3 обґрунтовував свої вимоги тим, що з 20 вересня 2007 року перебував з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу ними було придбане вищезазначене майно, яке відповідач вважає тільки своєю власністю, не бажає його розподілу між ними, хоча вони домовилися, що кожному з них належить Ѕ частка цього майна.

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом і після уточнень та доповнень просила: визнати за нею право спільної сумісної власності на Ѕ частину: квартири АДРЕСА_2 та на транспортні засоби: BMW X3, Hyndai Santa Fe, Тоyota Prado; стягнути у рахунок відшкодування різниці у вартості транспортних засобів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти; зобов'язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_4 перешкоди у користуванні майном, шляхом передачі ОСОБА_4 транспортного засобу BMW XЗ; визнати недійсним договір дарування, посвідчений 05 червня 2014 року державним нотаріусом Четвертої державної нотаріальної контори Назарчук Н.М. за реєстраційним № 5-780, відповідно умов до якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_5 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_2 та застосувати наслідки недійсності правочину; витребувати з володіння ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_2; зобов'язати ОСОБА_5 повернути ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 864 675 грн., отримані нею за вказаним договором; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на вказану квартиру; визнати недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений 31 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. за реєстровим № 4890, відповідно до умов якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_9 купив машиномісце АДРЕСА_5 та застосувати наслідки недійсності правочину; витребувати з володіння ОСОБА_8 машиномісце АДРЕСА_5; зобов'язати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_9 грошові кошти у розмірі 73 008 грн., отримані ним за вказаним договором купівлі-продажу; зобов'язати ОСОБА_9 повернути ОСОБА_8 грошові кошти у розмірі 73 008 грн., отримані ним за договором купівлі-продажу; визнати недійсним правочин - перереєстрацію транспортного засобу Hyndai Santa Fe та застосувати наслідки недійсності правочину; скасувати державну реєстрацію транспортних засобів: Hyndai Santa Fe та Тоyota Pradо за ОСОБА_7; визнати недійсним правочин - перереєстрацію транспортного засобу та застосувати наслідки недійсності правочину.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_4 посилалася на те, що під час шлюбу ними було придбане майно: квартира АДРЕСА_2, а також вищевказані транспортні засобі, частку якого ОСОБА_3 відчужив без її згоди, чим позбавив її права власності та права користування цим майном.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 27 березня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 та машиномісце АДРЕСА_5. Виділено ОСОБА_4 автомобіль BMW X3, реєстраційний номер НОМЕР_1, та визнано за нею право власності на цей транспортний засіб. Виділено ОСОБА_3 автомобіль Hyndai Santa Fe, реєстраційний номер НОМЕР_2, та визнано за ним право власності на цей транспортний засіб. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 73 007 грн., як різницю вартості транспортних засобів. Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_4 перешкоди у користуванні майном, шляхом зобов'язання ОСОБА_3 передати ОСОБА_4 транспортний засіб BMW X3. Визнано недійсним договір дарування, посвідчений 05 червня 2014 року державним нотаріусом Четвертої державної нотаріальної контори Назарчук Н.М., за реєстраційним № 5-780, відповідно до умов якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_5 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_2 та застосовано наслідки недійсності правочину. Витребувано з володіння ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_2. Зобов'язано ОСОБА_5 повернути ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 864 675 грн., отримані нею за договором купівлі-продажу від 20 червня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Варава К.В. за реєстраційним № 456, згідно з яким ОСОБА_14 продала, а ОСОБА_6 купила квартиру АДРЕСА_2 за вказаною адресою. Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_2 за вказаною адресою. Визнано недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений 31 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М., за реєстровим № 4890, відповідно до умов якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_9 купив машиномісце АДРЕСА_5, та застосовано наслідки недійсності правочину. Витребувано з володіння ОСОБА_8 машиномісце АДРЕСА_5. Зобов'язано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_9 грошові кошти у розмірі 73 008 грн., отримані ним за договором купівлі-продажу, посвідченим 31 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М., за реєстраційним № 4890, відповідно до умов якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_9 купив машиномісце АДРЕСА_5. Зобов'язано ОСОБА_9 повернути ОСОБА_8 грошові кошти у розмірі 73 008 грн., отримані ним за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник О.М. за реєстраційним № 1573, відповідно до умов якого ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_8 купив машиномісце АДРЕСА_5. Визнано недійсним правочин - перереєстрацію транспортного засобу Hyndai Santa Fe, реєстраційний номер НОМЕР_2, та застосовано наслідки недійсності правочину. Скасовано державну реєстрацію автомобіля Hyndai Santa Fe за ОСОБА_7 У задоволенні решти зустрічного позову відмовлено.

Ухвалами апеляційного суду Одеської області від 11 червня 2015 року та від 29 липня 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзіОСОБА_6, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 липня 2015 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзіОСОБА_3, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 червня 2015 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши матеріали справи, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 20 вересня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено шлюб, який рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 24 червня 2014 року розірвано.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 05 лютого 2013 року та витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05 лютого 2013 року ОСОБА_3 набув право власності на квартиру АДРЕСА_2, що також підтверджується первинними документами на об'єкт нерухомого майна: договором про пайову участь у будівництві від 21 жовтня 2010 року, договором купівлі-продажу цінних паперів від 21 жовтня 2010 року, додатковою угодою до договору пайової участі від 19 листопада 2012 року, актом приймання-передачі приміщення від 20 листопада 2012 року, технічним паспортом.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 21 лютого 2013 року та витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 лютого 2013 року ОСОБА_3 набув право власності на машиномісце АДРЕСА_5, що також підтверджується первинними документами на об'єкт нерухомого майна: договором пайової участі у будівництві від 20 лютого 2012 року, договором купівлі-продажу цінних паперів від 20 лютого 2012 року, додатковою угодою до договору пайової участі, актом приймання-передачі приміщення від 11 січня 2013 року, технічним паспортом.

Таким чином, суди дійшли вірного висновку, що за приписами вимог ст. 60 СК України вказані об'єкти нерухомого майна - квартира АДРЕСА_2 є спільним сумісним майном подружжя, оскільки дане майно було придбано сторонами у шлюбі.

Однак, згідно з договором дарування, посвідченим 05 червня 2014 року державним нотаріусом Четвертої одеського державної нотаріальної контори Назарчук Н.М. за реєстраційним номером № 5-780, ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_5 прийняла в дар об'єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_2.

Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Варавою К.В. за реєстраційним номером № 456, 20 червня 2014 року ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_6 купила об'єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_2.

Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 31 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. за реєстраційним номером № 4890, ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_9 купив об'єкт нерухомого майна - машиномісце АДРЕСА_5.

Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник О.М. за реєстраційним номером №1573, 03 листопада 2014 року ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_8 купив об'єкт нерухомого майна - машиномісце АДРЕСА_5.

Установлено, що вказані угоди були посвідчені без згоди ОСОБА_4, що підтверджується заявами ОСОБА_3 від 05 червня 2014 року та 31 жовтня 2014 року, поданими на ім'я нотаріусів, в яких він вказує, що на час набуття у власність квартири АДРЕСА_2 та машиномісця АДРЕСА_5 він у шлюбі не перебував та ні з ким не проживав однією сім'єю без укладання шлюбу, тобто вказане майно є його особистою власністю.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Відповідно до вимог ст. 369 ЦК України, зокрема у разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном,який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Отже, при укладенні договору без згоди другого з подружжя той з них, чиї права порушені, вправі звернутися до суду з позовом про визнання цього договору недійсним.

Дослідивши та надавши оцінку доказам по справі в цій частині, з урахуванням вимог статей 60, 65 СК України, суди дійшли обґрунтованого висновку про придбання квартири АДРЕСА_2 та машиномісця АДРЕСА_5 за спільні кошти подружжя та під час перебування у шлюбі, отже правомірно визнали недійсними спірні договори дарування та купівлі-продажу вищевказаного майна.

Крім того, ухвалюючи рішення у справі в частині витребування вищевказаного майна, суди обґрунтовано виходили з того, що цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності, зокрема право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (статті 387, 388 ЦК України).

Враховуючи наведене та те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають на праві спільної сумісної власності майно, розподіл якого не проведено, задоволення позову ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння, є законним та обґрунтованим.

Також, за час перебування у шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 придбали у власність транспортні засоби: автомобіль НYUNDAI SANTA FE, оформлений 16 квітня 2013 року на ОСОБА_3, та автомобіль ВМW Х3, оформлений 13 лютого 2014 року на ОСОБА_4

Установлено, що ОСОБА_3 17 червня 2014 року зняв з реєстраційного обліку транспортний засіб НYUNDAI SANTA FE, який в свою чергу був зареєстрований за ОСОБА_7, що підтверджується інформацією наданою Відділом ОРЕР УДАІ ГУ МВС України в Одеській області. Письмова згода ОСОБА_4 на відчуження вказаного майна до суду не надана.

Згідно висновків експертних авто-товарознавчих досліджень по встановленню середньої ринкової вартості КТЗ № 1064 та № 1065 від 05 березня 2015 року, середня ринкова вартість автомобіля ВМW Х3 складає 987 163 грн.; середня ринкова вартість автомобіля НYUNDAI SANTA FE складає 914 156 грн.

ОСОБА_4 просила в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на автомобіль ВМW Х3, а за ОСОБА_3 визнати право власності на автомобіль НYUNDAI SANTA FE, оскільки останній відчужив вказаний автомобіль без її згоди ОСОБА_7

Враховуючи викладе, суди дійшли обґрунтованого висновку, що вказані транспортні засоби підлягають розподілу між колишнім подружжям шляхом визнання за ОСОБА_4 права власності на автомобіль ВМW Х3, вартістю 987 163 грн., а за ОСОБА_3 - на автомобіль НYUNDAI SANTA FE, вартістю 914 156 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що різниця у вартості транспортних засобів складає 73 007 грн., яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги ОСОБА_3 в цій частині позовних вимог, який зазначав, що ринкова вартість вищевказаних транспортних засобів є іншою, експертні висновки не відповідають «Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів».

Разом з тим, ОСОБА_3 під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції не надано належних та допустимих доказів іншої вартості транспортних засобів, клопотання про призначення експертизи їх вартості в суді першої інстанції заявлено не було. Таким чином, ОСОБА_3 не доведено належними та допустимими доказами того, що вартість транспортних засобів визначено невірно.

Крім того, згідно інформації, наданої Відділом організації реєстраційно-екзаменаційної роботи Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, транспортний засіб TOYOTA PRADO, реєстраційний номер НОМЕР_3, був зареєстрований за ОСОБА_3 17 лютого 2007 року, тобто до реєстрації шлюбу з ОСОБА_4, тому у задоволенні вимог ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на Ѕ частину вказаного транспортного засобу судами відмовлено обґрунтовано.

Установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 24 грудня 2007 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28 грудня 2007 року ОСОБА_4 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1, що також підтверджується первинними документами на об'єкт нерухомого майна: договором інвестування будівництва від 20 травня 2005 року, графіком сплати інвестиційних внесків від 20 травня 2005 року, згідно якого останній внесок повинен бути сплачений 21 квітня 2007 року, додатковою угодою від 22 вересня 2007 року, актом приймання-передачі приміщення від 13 грудня 2007 року, технічним паспортом.

На підставі первинних документів суди дійшли вірного висновку, що квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_4 до реєстрації шлюбу, а тому у розумінні ст. 57 СК України є її особистою власністю, у зв'язку з чим вимоги ОСОБА_3 щодо визнання за ним права власності на Ѕ частку вказаного об'єкту нерухомого майна та скасування реєстрації права власності задоволенню не підлягають.

Установлено, що згідно з договором дарування квартири від 26 червня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М. за реєстраційним номером № 7510, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 подарували, а ОСОБА_4 прийняла у дар об'єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_3. Право власності ОСОБА_4 на даний об'єкт нерухомого майна зареєстровано в комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації нерухомості» 09 серпня 2002 року.

Враховуючи викладене, суди дійшли вірного висновку, що квартира АДРЕСА_3 придбана ОСОБА_4 до реєстрації шлюбу, а тому у розумінні ст. 57 СК України є її особистою власністю, у зв'язку з чим вимоги ОСОБА_3 щодо визнання за ним права власності на Ѕ частку вказаного об'єкту нерухомого майна задоволенню не підлягають.

Таким чином, враховуючи вищевказане, суди вірно виходили із того, що майно, яке позивач за первісним позовом вважав спільною сумісною власністю подружжя, а саме: квартира АДРЕСА_3 та квартира АДРЕСА_1, є особистою власністю ОСОБА_4 Разом з тим, вимоги щодо визнання за ОСОБА_3 права власності на Ѕ частку житлового будинку та на земельну ділянку по АДРЕСА_4 не доведено, зокрема, не є доведеним той факт, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4, суди дійшли вірного висновку, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, тому вірно здійснили його розподіл.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення судів є законними та обґрунтованими і підстав для їх скасування немає.

Доводи касаційних скарг про порушення судами норм матеріального та процесуального права не ґрунтуються на матеріалах справи, зводяться до іншої оцінки фактичних обставин справи, яка відрізняється від зробленої судами оцінки, і висновків судів не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 березня 2015 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 11 червня 2015 року та від 29 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська