У Х В А Л А

9 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, треті особи: реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бакумова Алла Валентинівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шишко Віктор Анатолійович, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено: витребувано з незаконного володіння ОСОБА_5 та передано ОСОБА_4 нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1, визнано за ОСОБА_4 право власності на зазначений будинок; відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5; вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2015 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2014 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково: визнано недійсним договір купівлі-продажу будинку від 28 вересня 2006 року, в решті позову відмовлено; відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4; вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2015 року залишено без змін.

26 січня 2016 року до Верховного Суду України звернулась

ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2015 року з підстав невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 215, 216 та 388 ЦК України.

Для прикладу заявниця надала постанови Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року (справа № 6-53цс12), 7 листопада 2012 року (справа № 6-107цс12), 16 квітня 2014 року (справа № 6-146цс13), 17 грудня 2014 року (справа № 6-140цс15), 11 лютого 2015 року (справа № 6-1цс15), 13 травня 2015 року (справа № 6-67цс15), 10 червня 2015 року (справа № 6-348цс15), 24 червня 2015 року (справа № 6-251цс15), 2 вересня 2015 року (справа № 6-1168цс15) та 16 вересня 2015 року (справа № 6-1203цс15).

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4 та задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_10 мала право на відчуження спірного будинку шляхом укладення договору довічного утримання з ОСОБА_5 Оскільки право власності на зазначений будинок зареєстровано за ОСОБА_5 в установленому законодавством порядку, то унаслідок укладення договору купівлі-продажу будинку від 28 вересня 2006 року порушуються його права, які підлягають захисту шляхом визнання недійсним цього договору.

У постановах Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року (справа № 6-53цс12) і 13 травня 2015 року (справа № 6-67цс15) судом висловлено правовий висновок, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статей 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

У постанові Верховного Суду України від 7 листопада 2012 року (справа № 6-107цс12) міститься правовий висновок, що добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

У постановах Верховного Суду України від 16 квітня 2014 року (справа № 6-146цс13), 24 червня 2015 року (справа № 6-251цс15) та 2 вересня 2015 року (справа № 6-1168цс15) міститься висновок, що за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

У постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року (справа № 6-140цс14) міститься висновок, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.

У постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року (справа № 6-1цс15) зазначено, що згідно зі статтями 330 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843376/ed_2012_07_03/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 388 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2012_07_03/pravo1/T030435.html?pravo=1> ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843733/ed_2012_07_03/pravo1/T030435.html?pravo=1> майно, яке було предметом судового розгляду про визнання іпотечного договору дійсним та за рішенням суду право власності визнано за іншою особою, проте дійсний власник не був стороною зазначеного правочину, не був учасником судового розгляду і майно відчужено поза волею власника, то право власності на майно не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

У постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року (справа № 6-348цс15) зазначено, що реституція є правовим наслідком недійсності правочину і cпособом захисту цивільних прав, який може бути застосовано до відносин зобов'язального характеру, за умови якщо спір виник між сторонами недійсного правочину (договору). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору

У постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року (справа № 6-1203цс15) зазначено, що за змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, судам слід встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Правовий висновок суду касаційної інстанції у справі, яка переглядається, не суперечить викладеним у постановах Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року (справа № 6-53цс12), 7 листопада 2012 року (справа № 6-107цс12), 16 квітня 2014 року (справа № 6-146цс13), 17 грудня 2014 року (справа № 6-140цс15), 11 лютого 2015 року (справа № 6-1цс15), 13 травня 2015 року (справа № 6-67цс15), 10 червня 2015 року (справа № 6-348цс15), 24 червня 2015 року (справа № 6-251цс15), 2 вересня 2015 року (справа № 6-1168цс15) та 16 вересня 2015 року (справа № 6-1203цс15) висновкам.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, треті особи: реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бакумова Алла Валентинівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шишко Віктор Анатолійович, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук