Справа № 712/9614/15ц
Провадження № 2/712/128/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2016 року Соснівський районний суду м. Черкаси в складі:

головуючого судді ТОКОВОЇ С.Є.

при секретарі ТКАЧ А.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, посилаючись на те, що вона будучи інвалідом першої групи по зору, перебуваючи в похилому віці влітку 2014 року домовилась зі своєю онукою ОСОБА_3 про здійснення за нею постійного догляду та довічного утримання. 27 червня 2014 року її онука знайшла жінку ОСОБА_2, яка нібито погодилась за нею здійснювати догляд. Між сторонами була домовленість про укладання договору довічного утримання, як вона вважала, а не договору купівлі-продажу її квартири. 27 червня 2014 року між нею та відповідачкою фактично було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, відповідно до якого вона продає та передає на користь відповідачки права власності на обєкт нерухомості, яким являється її однокімнатна квартира. Підписуючи даний договір, позивач вважала, що підписує договір довічного утримання, при цьому нотаріус їй не розяснила про правові наслідки. В даному випадку вона не усвідомлювала факту відчуження свого житла та мала інший намір під час укладення даного договору, вона бажала підписати договір довічного утримання. Вважає, що договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки підписаний проти її волі. Просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений між нею та відповідачкою 27 червня 2014 року та скасувати запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності на вказану квартиру за відповідачкою.

В подальшому позивач та її представник позовні вимоги уточнили, просили визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між нею та відповідачкою на підставі ч.1,3 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України, обґрунтовуючи недотриманням нотаріусом вимог щодо оформлення договору одна із сторін якого має вади зору. Прим цьому в уточненні до позову зазначає, що позивачка насправді розуміла, що підписує договорі за яким відчужується її квартира, але зміст цього договору та всіх його умов з нею не був погоджений. Також в уточненій позовній заяві вказувала, що нотаріус їй не зачитувала договору, внаслідок чого вона вважала, що підписує договір довічного утримання, результатом якого буде надання догляду її онукою. В судовому засіданні позивач та її представник уточнені позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задоволити.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні позову відмовити, вказуючи на те, що між нею, внучкою та ОСОБА_1 ніяких розмов щодо догляду так і виду матеріального забезпечення не відбувалось. Про продаж квартири вона дізналася від агентства з нерухомості, ріелтор якого познайомив її з ОСОБА_1 при перегляді квартири за адресою вул. Енгельса 160/1 в м. Черкаси, яку вона виставила на продаж. Таким чином твердження ОСОБА_1 щодо того, що вона не розуміла правого значення договору купівлі-продажу який був підписаний 27.06.2015 року є видуманим, так як вона ще до посвідчення зазначеного договору купівлі-продажу вела особисто з ОСОБА_2 та ріелтором розмову щодо ціни та порядку продажу її квартири та назначала час для перегляду квартири. Крім цього в позовній заяві також зазначено, що ОСОБА_1 фактично не отримувала грошових коштів, не усвідомлювала їх призначення, проте в день посвідчення договору нею було отримано особисто, в присутності нотаріуса, грошова сума в розмірі 258 000 грн., що підтверджує підписана нею заява від 27.06.2015 року посвідчена та оголошена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_4 Дану грошову суму відповідач повинна була віддати за купівлю її квартири, відповідно до їх попередньої домовленості. Таким чином отримавши грошові кошти в сумі 258 000,00 грн. ОСОБА_1 підтвердила свій намір вчинити продаж квартири. Вважають позов необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення.

Заслухавши пояснення сторін, покази свідків ОСОБА_3, ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства.

27 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 2577, відповідно до якого позивач продала та передала у власність покупця квартиру АДРЕСА_1, а покупець купила та прийняла від продавця дану квартиру та сплатила за неї обумовлену суму грошей.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач стверджувала, що вона є незрячою, інвалідом 1-ї групи по зору, а тому укладення правочину в письмовій формі не може свідчити про вільне волевиявлення. Ініціатором продажу квартири виступила її внучка ОСОБА_3, яка пообіцяла здійснювати спочатку за нею догляд, а в подальшому такий обовязок мала б виконувати відповідач.

Дані твердження позивача повністю спростовуються зібраними по справі та дослідженими доказами.

Так, з пояснень відповідача в судовому засіданні встановлено, що між нею та ОСОБА_1 ніяких розмов щодо догляду так і виду матеріального забезпечення не відбувалось. Про те, що квартира виставлена на продаж вона дізналася від агентства з нерухомості, куди звернулась маючи намір придбати житло. Разом з ріелтором вона оглядала квартиру ОСОБА_1 Остання була присутня в квартирі та не заперечувала, що квартира продається. Ніяких домовленостей із внучкою позивачки ОСОБА_3 вона не мала, оскільки її ніколи не знала взагалі, раніше з нею не спілкувалась. Після укладення договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_1 забрала всі свої речі, знялась з реєстрації та переїхала до іншого місця проживання.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 пояснив суду, що він працює директором ТОВ «ОСОБА_5 і К». У 2014 року до товариства звернулась ОСОБА_2 з питанням підбору квартири для придбання у власність. Між ними був укладений договір про надання послуг з пошуку та підбору варіанту покупки обєкта нерухомості. Їх товариство також займалось і пошуком продавців нерухомості. Квартира позивачки була виставлена на продаж, він разом із відповідачкою оглядав квартиру, ніяких зауважень ОСОБА_1 не висловлювала.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснила суду, що вона є внучкою ОСОБА_1 Остання сама запропонувала продати її квартиру. Пошуком покупця на квартиру займалось агентство нерухомості. Вона була у нотаріуса при укладенні договору купівлі-продажу квартири разом із бабусею, всі документи у нотаріуса ОСОБА_1 підписувала сама. Гроші від продажу квартири бабуся їй не дала, залишили собі, де вони зараз і на що вона їх витратила їй не відомо. Через короткий проміжок часу вона купила квартиру в Південно-західному районі міста, але не за кошти виручені від продажу квартири бабусі, а за власні заощадження. В придбану нею квартиру бабуся переїхала, там зареєстрована та проживає.

Згідно довідки обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Сумгаїтська 69» від 17.08.2015 р. ОСОБА_1 зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_1, власником квартири є ОСОБА_3

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обовязки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Для виникнення правовідношення купівлі-продажу (стаття 655 ЦК України) необхідне волевиявлення однієї сторони (продавця) на продаж належного їй майна та волевиявлення іншої особи (покупця) на придбання цього майна за плату.

Як встановлено в ході розгляду справи, уклавши 27 червня 2014 року договір купівлі-продажу та відчуживши квартиру, що належала їй на праві власності, позивач погодилась з його умовами, а саме - передала документи на квартиру, переїхала на інше місце проживання, а тому твердження про те, що даний договір укладався під умовою здійснення за нею догляду зі сторони відповідачки, яка в свою чергу також виконала взяті на себе зобовязання та сплатила продавцю за придбану квартиру кошти є безпідставними. Більше того, позивач знялася із реєстрації в спірній квартирі 25.06.2014 року, тобто до укладення договору купівлі-продажу, який оспорює.

Підтвердженням реального настання наслідків за даним договором є і те, що відповідач згідно зі статтею 344 ЦК України після укладення договору купівлі-продажу зареєструвала своє право власності на квартиру, 11.07.2014 року, здійснила реєстрацію свого місця проживання (довідка від 08.09.2015 року КП «Соснівська СУБ).

Безпідставними є посилання представника позивача на те, що позивач не отримувала коштів від продажу квартири, оскільки в матеріалах справи міститься заява, посвідчена нотаріусом про те, що ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 258 000 грн., що є еквівалентом 21500 дол. США за курсом 12, 00 грн. за дол.

Судом були витребувані у приватного нотаріуса документи на підставі яких був посвідчений оспорюваний договір. У документах нотаріуса міститься заява ОСОБА_1 про те, що квартира, яку вона продає не належить на праві власності іншим особам , і внаслідок її відчуження не будуть порушені таких осіб., заява про те, що протягом 2014 року вона не здійснювала відчуження нерухомого майна. Справжність підпису на даній заяві позивач не заперечує.

Згідно з п.22 договору нотаріусом розяснено сторонам положення чинного законодавства щодо порядку укладення договорів купівлі-продажу, підстав та наслідків визнання їх недійсними, зміст Закону України «Про нотаріат», зміст статей Цивільного, Сімейного, Податкового кодексів, що стосуються положень щодо посвідчення договору.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Посилання представника позивача на той факт, що нотаріус не зачитувала текст договору, а ОСОБА_1 є особою, яка має першу групу інвалідності по зору, внаслідок чого відсутнє було її волевиявлення спростовується самим тестом договору, у відповідності з п. 23 якого сторони ствердили про те, що проект договору ними прочитаний та схвалений до його підписання. Факт власноручного підписання договору позивач не оспорює.

За таких обставин суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215, 218 ЦПК України, ст. 203, 640 ЦК України,суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції протягом 10 днів. Особи, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення мають право оскаржити його в т ой же строк з дня отримання копії судового рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ: