Номер провадження: 22-ц/785/1869/16
Головуючий у першій інстанції Івченко В. Б.
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Сватаненка В.І., Суворова В.О.

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Прокуратури Одеської області, Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Прокуратури Одеської області, Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 713 грн., моральної шкоди у розмірі 50000 грн. та судових витрат у розмірі 208,66 грн., посилаючись на те, що 16.10.2013 року Приморським районним судом м. Одеси були розглянуті дві скарги позивача від 03.12.2010 року та 21.09.2010 року, які були об'єднані в одне провадження, та постановою суду були задоволені, якою визнано неправомірною бездіяльність посадових осіб прокуратури Одеської області при розгляді заяв, визнано неправомірною бездіяльність слідчого прокуратури Одеської області Заперченка при розгляді її заяв від 17.03.2010 року, 28.04.2010 року, 05.05.2010 року, 19.05.2010 року, 26.05.2010 року. Суд також ухвали окрему ухвалу на адресу прокурора Одеської області у зв'язку з порушенням норм КПК України.

20.02.2014 року апеляційна скарга прокурора Прокуратури Одеської області апеляційним судом Одеської області залишена без задоволення, а постанова Приморського районного суду м. Одеси - без змін. Внаслідок незаконної бездіяльності посадових осіб прокуратури Одеської області позивач набула право на стягнення спричиненої матеріальної та моральної шкоди, у зв'язку з чим вона звернулася до суду з відповідним позовом.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015 року У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

ОСОБА_2, вважаючи рішення незаконним та таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, надала до суду апеляційну скаргу про скасування рішення з постановленням нового рішення про задоволення позову.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015 року скасовано, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено, стягнуто з прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_2 391,95 грн. майнової шкоди. Стягнуто з прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_2 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 208,56 грн. Стягнуто з прокуратури Одеської області на користь держави судовий збір у розмірі 730,80 грн.

Ухвалою Вищого Спеціалізовного Суду України від 23 грудня 2015 року касаційну скаргу прокуратури Одеської області задоволено частково, рішення апеляційного суду Одеської області від 10 вересня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд обгрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що 16.10.2013 року Постановою Приморського районного суду м. Одеси задоволена скарга ОСОБА_2 на неправомірні дії (бездіяльність) посадових осіб прокуратури Одеської області, а також співробітника прокуратури Заперченка В.С. при розгляді заяв від 17.03.2010 року, 28.04.2010 року, 05.05.2010 року, 19.05.2010 року, 26.05.2010 року, не взяття у неї пояснень при розгляді заяв, не надання акту СМЕ, постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 05.04.2010 року, письмових вмотивованих відповідей по заявам від 17.3.2010 року, 28.04.210 року, 05.05.2010 року, 19.05.2010 року, 26.05.2010 року.

16.10.2013 року Приморським районним судом м. Одеси винесена окрема ухвала, згідно якої судом постановлено звернути увагу прокурора Одеської області на вищевказані порушення кримінально-процесуального законодавства України з метою забезпечення необхідних заходів по усуненню причин та умов порушень, а також недопущенням подібних випадків в майбутньому.

20.02.2014 року ухвалою апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Одеської області залишено без задоволення, постанову судді Приморського районного суду м. Одеси від 16.10.2013 року залишено без змін.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 16 ЦК України закріплено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Моральна (немайнова) шкода - наслідки правопорушення, які не мають економічного змісту і вартісної форми і можуть полягати у: 1) фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у принижені честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна (немайнова) шкода може полягати у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми.

Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відповідно до ст.1167 ЦК України, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1174 Цивільного кодексу України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювана шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Таким чином, позивач має довести не лише протиправність поведінки відповідача, але й наявність самої моральної шкоди та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Крім цього, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власного ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Водночас, позивачем до суду не надано жодних доказів на підтвердження заподіяння їй відповідачем моральної шкоди у вигляді моральних чи фізичних страждань, погіршення стану здоров'я, тощо, а також не надано ґрунтовних пояснень та доказів на підтвердження шкоди та того, з яких саме міркувань виходив позивач визначаючи спірну суму завданої, за її твердженням, відповідачем, моральної шкоди у розмірі 50000 гривень.

З тих же підстав, необгрунтованою є вимога ОСОБА_2 щодо стягнення матеріальної шкоди в сумі 713,96 грн., оскільки вказана сума не є матеріальною шкодою у розумінні статті 22 ЦК України, а є канцелярськими та іншими витратами, які ОСОБА_2 сплатила під час розгляду скарги в порядку статті 303 КПК України і які згідно вимог ЦПК України не відшкодовуються, а отже не можуть бути предметом спору у цивільній справі.

Крім того, вказана позивачем сума матеріальної шкоди не узгоджується з нормами статті 79 ЦПК України, оскільки понесені витрати у цьому випадку є власними витратами ОСОБА_2, якими вона розпоряджається самостійно та не відносяться до витрат, передбачених пунктом 3 частини З статті 79 ЦПК України.

Більш того, долучені до позову касові чеки прямо не свідчать про придбання канцелярського приладдя саме з метою звернення до суду по вказаній позивачем справі, тому що, вони могли бути придбані для інших, не пов'язаних з цим, цілей.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до ч. 1 яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166? 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Згідно з п. 3 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Посилання автора апеляційної скарги на неправильне визначення судом спірних правовідносин, неправильної правової оцінки заподіяння матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню на користь ОСОБА_2, наявність достатніх доказів в підтвердження заявлених вимог як на підстави для скасування оскаржуваного рішення є необґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: В.І. Сватаненко

В.О. Суворов