Справа № 159/5827/15-ц Провадження № 22-ц/773/362/16 Головуючий у 1 інстанції: Логвинюк І.М.
Категорія: 19 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю. ,

суддів - Грушицького А.І., Свистун О. В.,

з участю:

секретаря Лимаря Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 державна нотаріальна контора, ОСОБА_4, Комунальне підприємство Волинське обласне бюро технічної інвентаризації», Реєстраційна служба Ковельського міськрайонного управління юстиції у Волинській області, про визнання недійсним дубліката договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації і запису про державну реєстрацію права власності, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся із даним позовом до суду, посилаючись на те, що на підставі договору дарування до нього від його бабусі ОСОБА_5 перейшло право власності на квартиру АДРЕСА_1. Після смерті ОСОБА_5 він дізнався, що 20 грудня 2004 року право власності на квартиру зареєстроване у КП «Волинське ОБТІ» на підставі дубліката договору купівлі-продажу квартири, укладеного ОСОБА_5 у 1992 році, і видано витяг про реєстрацію права власності на дане майно. За таких обставин йому було відмовлено у реєстрації договору дарування із розясненням про вже існуючу реєстрацію на імя померлої бабусі вказаної квартири, яка здійснена 20 грудня 2004 року. Вважає, що дублікат договору виданий незаконно, а реєстратор БТІ не мав права здійснювати реєстрацію права власності за цим дублікатом і прийняте рішення реєстратора про реєстрацію права власності на вказану квартиру є незаконним та підлягає скасуванню, як і сам запис про реєстрацію права власності.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішення суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та просить його скасувати і ухвалити нове рішення - про задоволення вимог.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було дотримано всі вимоги чинного законодавства щодо реєстрації договору дарування, якими передбачено в обовязковому порядку реєстрацію права власності на квартиру реєстратором БТІ, згідно Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак, таким вимогам рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що 12 січня 2001 року ОСОБА_5. Є.А. подарувала позивачу ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2. Дана квартира належала дарителю за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим нотаріально 20.02.1992 року за Р№1-702, та зареєстрованим у КП «Волинське ОБТІ» за № 13386 04.01.2001 року. При укладенні договору дарування оригінал договору купівлі-продажу залишився в держнотконторі з документами, на підставі яких посвідчувався договір дарування, а оригінал договору дарування видано обдарованому. У тексті договору вказано, що право власності щодо квартири, яка відчужується, виникає у обдарованого з моменту нотаріального посвідчення договору дарування, і що він підлягає реєстрації в БТІ відповідно до ст.227 ЦК України.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 покликається на ту обставину, що після укладення договору дарування на його користь право власності спадкодавця на дане майно припинилось, а щодо нього - виникло, адже право власності набувається на підставі правочинів.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом.

При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності.

Відповідно до ст.86 ЦК України (1963 року), який діяв на час укладення договору дарування, право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відносини власності регулювались Законом України «Про власність», цим Кодексом та іншими законодавчими актами.

Згідно зі ст. 128 ЦК України (1963 року), а також з нормами ст. 12 Закону України «Про власність», право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Підставою виникнення права приватної власності на майно, зокрема є укладення угод, не заборонених законом.

Згідно зі ст.ст. 243, 244 ЦК України (1963 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування майна на суму понад 500 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року), договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Тобто, законом передбачалось обов'язкову нотаріальну форму договору дарування житлового будинку (квартири) і його подальша реєстрація органами місцевого самоврядування.

Отже, позивач ОСОБА_1 набув право власності на квартиру по вул.Незалежності, 57/27 в м. Ковелі на підставі договору дарування 12 січня 2001 року. Однак, оскільки ним не було зареєстровано у встановленому порядку це право, він набув лише право володіти та користуватися цим майном, однак розпорядитись (продати, подарувати ) ним він права не мав.

Разом з тим, ст.ст.2, 55 Закону «Про власність» визначено, що право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності і власник не може бути позбавлений права на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України.

ОСОБА_3 держнотконторою 17.11.2004 року видано дублікат договору купівлі-продажу від 20.02.1992 року.

Судом також встановлено, що 20 січня 2004 року за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно на підставі дубліката договору купівлі-продажу від 20.02.1992 року, виданого ОСОБА_3 держнотконторою 17.11.2004 року.

З долучених копій матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5, яка померла 01.05.2015 року, вбачається, що 05.02.1994 року зазначену квартиру померла заповідала позивачу як своєму онукові. Однак, згідно наявної копії заповіту, складеного спадкодавцем 22.08.2002 року, цю ж квартиру вона заповіла своєму синові відповідачу ОСОБА_2, який в шестимісячний строк з дня її смерті звернувся до нотаріальної контори для прийняття спадщини.

Як передбачено ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст.53 Закону України «Про нотаріат» та п. 29 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій від 03.03.2004 року № 20/5 дублікат втраченого документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, видається лише у разі його втрати або зіпсування. Видача дубліката втраченого або зіпсованого документа здійснюється державним нотаріальним архівом. До передачі в архів примірників вказаних документів дублікат втраченого документа видається відповідно нотаріусом чи посадовою особою виконавчого комітету за місцем його зберігання.

Оскільки при видачі дубліката договору купівлі-продажу оригінал договору фактично не був втрачений чи зіпсований, а знаходився в матеріалах нотаріальної справи, на підставі яких засвідчувався договір дарування, отже дублікат видано всупереч вимогам ст.53 Закону України «Про нотаріат».

Аналізуючи вимоги норм закону та матеріали справи, вбачається, що нотаріус видав дублікат договору і не перевірив у будь-який спосіб наявність оригіналу у власника майна і не зясував, з яких причин необхідно вчинити такі дії.

З вищенаведеного, слідує, що видача дубліката можлива виключно у разі втрати, викрадення чи пошкодження оригінала самого документу і лише тоді може бути, на думку колегії суддів, підставою для його видачі.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.57 Закону України «Про власність», якщо в результаті видання акта органом державного управління або місцевим органом державної влади, що не відповідає законові, порушуються права власника та інших осіб щодо володіння, користування чи розпорядження належним їм майном, такий акт визнається недійсним за позовом власника або особи, права якої порушено.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про задоволення вимог щодо визнання недійним дубліката договору купівлі-продажу від 20.02.1992 року.

Згідно зі ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації; державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (в редакції яка діяла на час виникнення правовідносин) державна реєстрація речових прав проводиться в такому порядку: облік заяви про державну реєстрацію речових прав; прийняття і перевірка документів, поданих для державної реєстрації речових прав; установлення відсутності підстав для відмови в державній реєстрації речових прав; державна реєстрація речових прав або відмова в такій реєстрації прав та внесення даних до Державного реєстру прав; присвоєння кадастрового номера об'єкту нерухомого майна; видача документів, що підтверджують зареєстроване речове право.

Відповідно до п. 1.3 та 1.4 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, від 07.02.2002 року № 7/5, державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць за місцезнаходженням об'єктів нерухомого майна на підставі правовстановлюючих документів.

Із копії долученої до матеріалів справи договору дарування (а.с.13) та копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.9) вбачається, що державна реєстрація спірного майна відбувалась двічі за одним і тим же інвентаризаційним номером № 13386.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягали обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Згідно з пп. 10 п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 2.6 вказаного Порядку встановлено, що для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав, заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили.

Відповідно до ст. 26 Закону записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

У звязку з тим, що рішення реєстратора прийняте з метою реєстрації права, отриманого на підставі недійсного дублікату договору купівлі-продажу від 20.02.1992 р., вказане рішення необхідно скасувати.

Крім того, колегія суддів приходить до висновку, що без зазначення у рішенні суду про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру не можна вважати таким, що відбувся реальний захист права власності позивача.

Вирішуючи спір, суд не врахував вказані обставини, помилково дійшовши висновку про те, що вимоги позивача є безпідставними.

Вищенаведене свідчить про те, що ухвалене у справі судове рішення першої інстанції ухвалене при неправильному застосуванні норм матеріального права, а отже, не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За таких обставин ухвалене у справі судове рішення першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 січня 2016 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати недійсним виданий ОСОБА_3 державною нотаріальною конторою 17листопада 2004 року за № 3-1579 дублікат договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 (Леніна) в м.Ковелі, Волинської області за № 1-702 від 20 лютого 1992 року, посвідченого ОСОБА_3 державною нотаріальною конторою.

Скасувати рішення реєстратора Волинського обласного бюро технічної інвентаризації від 20 грудня 2004 року про реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_3 (Леніна) в м.Ковелі, Волинської області та скасувати запис за № 13386 в книзі: 85 в Реєстрі прав власності про державну реєстрацію речового права на вказане нерухоме майно.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: