Справа № 369/4910/15-ц Головуючий у І інстанції Медвідь Н. О.
Провадження № 22-ц/780/1152/16 Доповідач у 2 інстанції Фінагєєв В. О.
Категорія 46 09.02.2016
УХВАЛА

Іменем України

09 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Управління Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області, третя особа Хотівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом та просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0762 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03 березня 2005 ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 земельну ділянку за вищезазначеною адресою. На момент укладення договору дарування між сторонами була укладена усна домовленість, що всі господарські споруди, які знаходились на подарованій земельній ділянці залишаються там, оскільки земельна ділянка була необхідна лише для проїзду автомобілем. Однак, після того, як відповідач встановила бетонний фундамент стало зрозуміло, що позивача ввели в оману щодо цілей використання даної земельної ділянки. У липні 2006 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, а в подальшому позивач подала зустрічний позов про визнання договору дарування земельної ділянки та державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 березня 2009 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 09 липня 2009 року, ОСОБА_4 відмовлено з задоволенні позову до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено та визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 03 березня 2005 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та скасовано державний акт на право приватної власності на землю від 17 березня 2005 року, виданий на ім'я ОСОБА_4 Однак, при розгляді справи не було вирішено питання стосовно визнання права власності позивача на спірну земельну ділянку.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 червня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 0,0762 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 за кадастровим номером НОМЕР_1, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

ОСОБА_2, який не брав участі у справі, вважаючи, що зазначеним рішенням порушенні його права, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та постановити ухвалу, якою провадження у справі припинити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що він є сином відповідача ОСОБА_4 яка померла у квітні 2014 року. Апелянт є спадкоємцем майна померлої та отримав свідоцтво про право на спадщину, в тому числі, на спірну земельну ділянку. Позивач приховала зазначену обставину, а суд першої інстанції в порушення вимог ч. 3 ст. 122 ЦПК України не направив запит до відповідного органу щодо встановлення місця проживання фізичної особи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 03 червня 2005 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0762 га, яка розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується договором дарування земельної ділянки від 03 березня 2005 року.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 березня 2009 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 09 липня 2009 року, ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_3, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено та визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 03 березня 2005 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Федотовою О.В., а також скасовано державний акт на право приватної власності на землю від 17 березня 2005 за кадастровим номером НОМЕР_2, що виданий на ім'я ОСОБА_4

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався вимогами ст. ст. 328, 374, 392 ЦК України.

Однак, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності надувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 1 ст. 374 Цивільного кодексу України суб'єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Спадкоємцем майна померлої є її син ОСОБА_2, який 15 травня 2015 року отримав свідоцтво про право на спадщину, а саме на земельну ділянку площею 0,0762 га, кадастровий номером НОМЕР_1.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Процесуальне правонаступництво між відповідачем та його спадкоємцями у порядку ст. 37 ЦПК України допускається, якщо на момент відкриття провадження у справі цивільна правоздатність відповідача не припинилася.

Спадкоємець померлої ОСОБА_4 на момент відкриття провадження у справі не є процесуальним правонаступником у цій справі, а наявність правонаступництва у матеріальних відносинах має вирішуватися за позовом, заявленим безпосередньо до спадкоємця померлої, як власника нерухомого майна.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 до відкриття провадження у справі. Оскільки порушений відносно фізичної особи, яка померла, цивільний процес не допускає процесуального правонаступництва, відповідно до положень ст. 205 ЦПК України та ст. 310 ЦПК України зазначена обставина є підставою для скасування рішення суду першої інстанції із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 205, 310, 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 червня 2015 року скасувати.

Провадження у справі закрити.

Стягнути з ОСОБА_3, проживаючої по АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_2, проживаючого по АДРЕСА_2, судовий збір у розмірі 1 394 (одна тисяча триста дев'яносто чотири грн. 80 коп.).

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.