ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/196/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі :

головуючого судді Набудович І.О.

за участю секретарів Петрик А.В., Скляренко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності, стягнення грошової компенсації вартості частки та визнання права власності

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 у вересні 2014 року звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнювала, до відповідача ОСОБА_3 про припинення права власності відповідача на його частку у квартирі АДРЕСА_1, стягнувши на його користь з позивача відповідну компенсацію та визнання права власності за позивачем на цю частку. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовувала тим, що на підставі рішення суду в порядку поділу спільного сумісного майна за позивачем та відповідачем було визнано право власності по 1/2 частині за кожним на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Вказувала на те, що відповідач у квартирі фактично не проживає майже 2 роки, оскільки разом із своєю дружиною та дитиною проживає за адресою АДРЕСА_5, а спільне проживання позивача та відповідача є неможливим з огляду на конфліктні відносини, що склались між ними і є небезпечним для позивача. Також вказувала на те, що спірна квартира є неподільною, а частки не можуть бути виділені в натурі. У зв'язку з цим просила припинити право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину спірної квартири, з виплатою йому грошової компенсації, яка внесена на депозитний рахунок суду; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину спірної квартири, що належить відповідачу та стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги з урахуванням їх уточнень підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі, зазначивши, що сума грошової компенсації вартості частки відповідача у спірній квартирі була внесена на депозитний рахунок суду. Також зазначали про те, що спільне проживання з відповідачем є неможливим та небезпечним, оскільки відповідач надсилає смс-повідомлення з погрозами, застосовує фізичне насильство до позивача, що підтверджується зверненнями до правоохоронних органів та вироком суду, а у липні 2015 року відповідач та його дружина розлили у спірній квартирі невідому речовину, внаслідок чого позивач була госпіталізована до лікарні швидкої медичної допомоги з хімічним отруєнням.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що він зі своєю малолітньою донькою зареєстровані у спірній квартирі, іншого житла не мають, відповідач не має наміру відчужувати спірну вкартиру, оскільки бажає в ній проживати разом зі своєю донькою.

Вислухавши пояснення позивача, її представника та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Квартира АДРЕСА_1 перебуває у спільній власності позивача та відповідача на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23.06.2014 року, згідно з яким в порядку поділу спільного сумісного майна за позивачем та відповідачем визнано право власності на спірну квартиру по 1/2 частині за кожним (а.с. 6 - 10). Вказане рішення зареєстровано у встановленому законом порядку відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (т.1, а.с. 11-12).

Спірна квартира має загальну площу 81,6 кв.м., складається з двох кімнат жилою площею 42,6 кв.м.

Згідно з довідкою форми № 3 від 04.11.2014 року в спірній квартирі зареєстровані: позивач, відповідач та донька відповідача - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.2, а.с. 48, 49).

Відповідач ОСОБА_3 з січня 2013 року в спірній квартирі не проживає, що також встановлено судовим рішенням від 23.06.2014 року.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач фактично проживає за адресою АДРЕСА_5 разом зі своєю дружиною та їх спільною дитиною.

Також, з матеріалів справи вбачається, що за відповідачем на праві власності зареєстровані земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1994 га та земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, площею 0,15 га, що розташовані у АДРЕСА_6 (а.с. 24-25, 28-29); земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,1195 га, що розташована в АДРЕСА_7 (а.с. 26, 27).

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи з цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Згідно зі ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалася на те, що спільне проживання з відповідачем є неможливим та небезпечним для позивача, оскільки останній вчиняє щодо неї психологічне та фізичне насильство, що підтверджується зверненнями до правоохоронних органів (т.1, а.с. 56-69), погрожує продати свою частку стороннім особам, а також вказувала про те, що відповідач у спірній квартирі не проживає, має інше місце проживання.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, вказував на те, що він та його малолітня донька зареєстровані у спірній квартирі, іншого житла не мають, частки співвласників є рівними та ідеальними, спільне проживання в квартирі є можливим, і відповідач має намір проживати в спірній квартирі разом зі своєю донькою.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Як встановлено судом та не спростовано відповідачем, ОСОБА_4, його дружина та їх малолітня дитина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка зареєстрована у спірній квартирі, фактично проживають за адресою: АДРЕСА_5.

Як вже зазначалося вище, відповідач не проживає в спірній квартирі з січня 2013 року, а його донька з моменту народження проживає за іншою адресою разом зі своїми батьками. Жодних доказів того, що відповідач мав намір проживати у спірній квартирі разом зі своєю донькою і був позбавлений такої можливості, матеріали справи не містять, як і доказів того, що відповідачем ставилося питання про визначення між власниками порядку користування спірною квартирою.

Натомість, встановлені обставини у справі спростовують доводи відповідача, а сам факт реєстрації малолітньої дитини в спірній квартирі не може унеможливлювати вирішення спору між позивачем та відповідачем, як співвласниками спірного майна.

Крім того, суд приймає до уваги ту обставину, що відповідач 02.10.2014 року звертався до позивача з пропозицією викупити у нього 1/2 частину спірної квартири у відповідності до ст. 362 ЦК україни за ціною 980 000 грн., в якій зазначав, що в разі її відмови відчужить свою частину квартири іншим особам (т.1, а.с. 28-29), що не узгоджується з його посиланням на те, що іншого місця проживання він та його малолітня дитина не мають.

Отже, частина 1 статті 365 ЦК України встановлює чотири умови, за наявності яких можливе припинення права на частку в спільному майні.

Верховний Суд України неодноразово висловлював свою позицію із зазначеного питання, а саме про те, що зі змісту норми ст. 365 ЦК випливає, що припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 ч.1 ст. 365 ЦК, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Питання, чи є частка незначною, підлягає вирішенню судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, також робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Також необхідно зазначити, що неможливість спільного володіння та користування слід розуміти не тільки як об'єктивну, а і як обумовлену стосунками між співвласниками, що фактично склалися.

Так, в судовому засіданні встановлено, що між сторонами, що є співвласниками спірної квартири, склались неприязні та конфліктні стосунки, що підтверджується неодноразовими зверненнями позивача до відповідних органів.

Наявність конфліктних відносин між сторонами підтверджується, зокрема, вироком Дарницького районного суду м. Києва від 25.01.2016 року, яким ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, а саме заподіяння легких тілесних ушкоджень ОСОБА_2 (т. 2, а.с. 10-11).

Висновком експерта КНДІСЕ за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи № 16755/14-43/17107/15-43 від 30.09.2015 року визначено, що виділити в натурі 1/2 частину спірної квартири не вбачається можливим, оскільки це суперечить нормам ДБН, якими передбачено, що в однокімнатній квартирі повинна бути житлова кімната площею не менше 15 кв.м. та кухня площею не менше 7 кв.м., передбачені також такі підсобні приміщення, як передпокій, санвузли, внутрішньоквартирні коридори, літні приміщення, тощо. (т.1, а.с. 99-116).

Отже, судом встановлено, що частка кожного із співвласників у спірній квартирі не може бути виділена в натурі, оскільки не має усіх достатніх приміщень, які б можна було виділити кожному співвласнику квартири окремо, план розташування квартири не дає можливості виділити належну кожному частку квартири в натурі з утворенням ізольованих квартир з самостійним виходом, тобто спірну квартиру неможливо поділити без втрати її цільового призначення.

Також, неможливе і спільне користування сторонами належним їм на праві спільної власності майном, оскільки не вбачається доцільним використання двокімнатної квартири фактично двома окремими родинами з урахуванням особливостей стосунків, які склалися між сторонами.

З пояснень сторін в судовому засіданні та доказів, що містяться в матеріалах справи, вбачається наявність непорозумінь та відсутність згоди щодо здійснення ними права спільної власності на квартиру, високий рівень конфліктності між сторонами, що унеможливлює їх спільне проживання та потребує логічного вирішення спору з урахуванням всіх обставин.

Згідно з частиною 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно з висновком судової оціночно-будівельної експертизи КНДІСЕ № 16755/14-43/17107/15-43 від 30.09.2015 року вартість 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 становить 1 221 240 грн.

Позивачем на депозитний рахунок суду внесено вартість 1/2 частини квартири, а саме 1 221 240 грн., що підтверджується платіжними квитанціями від 14.03.2016 р. та 22.03.2016 року (т. 2, а.с. 23, 43), та яку позивач просить стягнути з неї на користь відповідача, як компенсацію вартості цієї частки.

За встановлених обставин, враховуючи неможливість спільного проживання сторін, непроживання відповідача та його родини у спірній квартирі, неможливості виділу частки відповідача в натурі, а також розмір компенсації вартості частки відповідача у спірному майні, що внесений на депозитний рахунок суду, суд приходить до висновку про можливість припинення права власності відповідача на його частку у спірній квартирі з виплатою йому компенсації вартості цієї частки в розмірі 1 221 240 грн.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 59, 60, 61, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, на підставі ст.ст. 26, 319, 358, 365, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності, стягнення грошової компенсації вартості частки та визнання права власності задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 81,60 кв.м., жилою площею 42,60 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) грошову компенсацію вартості 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 в сумі 1 221 240 (один мільйон двісті двадцять одну тисячу двісті сорок) гривень.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на належну ОСОБА_3 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 81,60 кв.м., жилою площею 42,60 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 3654 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.О. Набудович