УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Юровської Г.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення невиплаченої вихідної допомоги при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строку її виплати, середнього заробітку за час затримки при розрахунку та моральної шкоди, спричиненої невиплатою вихідної допомоги,

за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який уточнив в процесі розгляду справи, та остаточно просив стягнути з публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПАТ «ЦГЗК») на свою користь:

- вихідну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат в розмірі 6 854 грн 22 коп.;

- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 червня 2009 року по 02 червня 2010 року в розмірі 27 416 грн;

- компенсацію втрати частини доходу у зв'язку із порушенням строку її виплати в розмірі 7 383 грн 26 коп.;

- моральну шкоду в розмірі 10 000 грн, спричинену несвоєчасною виплатою вихідної допомоги.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 02 липня 1974 року він працював у відповідача помічником машиніста екскаватора, з 01 вересня 1998 року - машиністом екскаватора на Глеюватському кар'єрі, а 02 червня 2009 року звільнився з ПАТ «ЦГЗК» за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України.

Посилаючись на те, що в травні 2015 року він дізнався про те, що відповідно до Галузевої угоди при звільненні з підприємства відповідач зобов'язаний був виплатити йому вихідну допомогу в розмірі трьохмісячної заробітної плати, оскільки він пропрацював на одному і тому ж робочому місці 35 років, а саме з 1974 року по 02 червня 2009 року, проте вказана допомога йому виплачена не була, у зв'язку із чим просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 вересня 2015 року уточнені позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_4 6 854 грн 22 коп. вихідної допомоги при звільненні, 27 416 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 червня 2009 року по 02 червня 2010 року та 2 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої невиплатою вихідної допомоги

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 вересня 2015 року залишено без розгляду позовну вимогу ОСОБА_4 про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв'язку із порушенням строку її виплати в розмірі 7 383 грн 26 коп.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «ЦГЗК» відхилено, рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 вересня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «ЦГЗК», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року № 3356-XII встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Статтею 9 цього ж Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Статтею 16 КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми трудового права, які їх регулюють, виходив з того, що умови Колективного договору підприємства погіршують становище позивача в порівнянні з умовами Галузевої Угоди, у зв'язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про застосування умов Галузевих угод, виконання яких є обов'язком для відповідача; при цьому врахував, що з часу звільнення позивача відповідач не провів з ним повного розрахунку та вихідна допомога не виплачена, а тому наявні підстави для стягнення з останнього середнього заробітку за час затримки розрахунку за наведеним розрахунком суду з урахуванням меж позовних вимог, та стягнення моральної шкоди у розмірі 2000 грн, що відповідає перенесеним позивачем моральним стражданням.

При цьому колегія суддів суду касаційної інстанції вважає необґрунтованими доводи заявника щодо пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки одноразова допомога та вихідна допомога не належать до фонду оплати праці, тому на них не поширюються положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Роз'яснення цієї норми права надав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці».

Так, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» відхилити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Г.В. Юровська