ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1533/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2016 р. Дарницький районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

присекретарі - Кубів С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про захист прав споживача та визнання частково недійсним кредитного договору

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідача, Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про захист прав споживача та визнання частково недійсним кредитного договору № R8B від 16.01.2014 року (далі - Кредитний договір), укладеного між сторонами. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 16.01.2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ «ВТБ Банк» укладено кредитний договір № R8B, за яким банк надав позивачу споживчий кредит на поточні потреби в розмірі 41 500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 10 % річних, строком до 16.01.2017 року. Відповідно до п.п. 4.2, 4.3 Кредитного договору Позичальник сплачує щомісячно комісійну винагороду за управління кредитом в розмірі 1,69% від початкової суми кредиту. Зазначає, що відповідно до п 4.8 Кредитного договору встановлюється черговість погашення платежу, яка є несправедливою. Згідно п. 5.1 Кредитного договору встановлено відповідальність позичальника у вигляді сплати пені в розмірі 0.5 % за кожен день прострочення сплати комісійної винагороди, що порушує принцип рівності сторін договору. Вважаючи що п.п 4.2, 4.3, 4.8, 5.1 Кредитного договору не відповідає нормам чинного законодавства, зокрема, ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3.6. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту»,затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 р. №168, та є несправедливими, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував вказав, що позичальник підписавши кредитний договір підтвердив своє ознайомлення з умовами кредитування, волевиявлення учасників договору було вільним. При укладені Кредитного договору відповідачу були відомі усі суттєві умови договору, про що свідчать її особисті підписи в договорі, додатку до нього, у листі з інформацією про умови кредитування.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача повно і всебічно дослідивши матеріали справи та обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, встановив наступне.

Судом встановлено, що 16.01.2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ «ВТБ Банк» укладено кредитний договір № R8B, за яким банк надав позивачу споживчий кредит на поточні потреби в розмірі 41 500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 10 % річних, строком до 16.01.2017 року, а Позичальник зобов'язався одержати кредит і повернути його разом із процентними платежами (процентами та виплатою кредитної заборгованості) і комісіями згідно з умовами цього Договору.

Відповідно до п.п. 4.2, 4.3 Кредитного договору Позичальник сплачує щомісячно комісійну винагороду за управління кредитом в розмірі 1.69% від початкової суми кредиту.

Відповідно до п 4.8 Кредитного договору встановлюється черговість погашення платежу.

Згідно п. 5.1 Кредитного договору встановлено відповідальність позичальника у вигляді сплати пені в розмірі 0,5 % за кожен день прострочення сплати комісійної винагороди

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Нормами ст. 509 цього ж Кодексу встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до приписів ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним (ст. ст. 215 - 235 ЦК України).

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

В свою чергу, позивач, оспорюючи дійсність п.п. 4.2, 4.3 'Кредитного договору, вказує на п. 3.6 постанови правління НБУ від 10.05.2007 р. "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", за яким банки не мають права встановлювати платежі, які споживач повинен сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

В рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011 р. №-рп/2011 зазначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

За змістом ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 р. № 6-80цс12, за положенням частини 5 статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5,6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до п.3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 передбачено, що банки не мають право встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Відповідно до п.п. 4.2, 4.3 Кредитного договору Позичальник сплачує щомісячно комісійну винагороду за управління кредитом в розмірі 1.69% від початкової суми кредиту.

Заперечуючи проти позову представник відповідача пояснив, що комісійна винагорода сплачується щомісячно за управління кредитом, проте не конкретизував за які саме послуги, що надаються позичальнику нараховується щомісячна комісія та, що комісійна винагорода не здійснюється банком на свою користь за рахунок позивача, в зв'язку з чим суд приходить до висновку, що комісійна винагорода фактично є платою за обслуговування кредиту і здійснюються на користь банку за рахунок позивача, що суперечить п.3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що пункти 4.2, 4.3, 4.8, 5.1 Кредитного договору № R8В від 16.01.2014 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 щодо сплати комісійної винагороди за управління кредитом є несправедливими і такими, що порушують права позичальника ОСОБА_3, як споживача послуг банку за договором споживчого кредиту, а тому вимоги позивача про визнання їх недійсними підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Керуючись Законом України "Про захист прав споживачів", ст.ст.10, 11, 57 - 60, 88, 179, 208, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов - задовольнити.

Визнати недійсними пункти 4.2, 4.3, 4.8, 5.1 Кредитного договору № R8В від 16.01.2014 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 щодо сплати комісійної винагороди за управління кредитом.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 551,20 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Дарницький районний суд міста Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ О.Р. ЛУЖЕЦЬКА