Справа № 464/5701/16-ц
пр.№ 2/464/1614/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

11.10.2016 року

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого-судді Теслюка Д.Ю.,

за участі секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Федорченко ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації,

в с т а н о в и в:

Представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом, в якому просить визнати відповідача ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №2 в будинку №34 по вул. Персенківка у м. Львова та зняти останнього з реєстрації за вказаною адресою.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1. У вказаній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_5, місце проживання якого їй не відоме з березня 2015 року. З цього часу відповідач в квартирі не проживає, не несе жодних витрат по утриманню житла та сплаті комунальних послуг. Його реєстрація у вказаній квартирі чинить перешкоди в здійсненні права власності, а тому ОСОБА_5 слід визнати таким, що втратив право користування квартирою та зняти з реєстрації.

Позивач в судове засідання не зявилась, від її представника ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення у справі заочного рішення.

Відповідач в судове засідання повторно не зявився, хоча належним чином викликався в порядку ст.74 ЦПК України через оголошення в газеті „Високий Замок. Тому згідно із ст.224 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу, за відсутності заперечень з боку сторони позивача, заочно у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів.

У звязку із неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється згідно із вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи та зясувавши її дійсні обставини, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Позивачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2, що стверджується свідоцтвом про право власності серії САА №879657 ВАТ «Львівагрореммашпостач» (а.с.5), свідоцтвом про смерть ОСОБА_6 серії І-СГ №435675 (а.с.7), заповітом від 27.06.2008 року серії ВКМ №524214 (а.с.8) та витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №15250339 (а.с.9).

Судом встановлено, що за адресою: м.Львів, вул. Персенківка, 34/2, також зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (довідка форми №2 від 06 квітня 2016 р. з місця проживання про склад сім'ї і прописки ЛКП «Житловик-С - а.с.6), що є племінником позивача ОСОБА_2.

Відповідно до ст.ст.316, 317, 319, 391 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.150 ЖК Української РСР та ст.383 ЦК України.

Так, за умовами ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Аналогічні положення передбачені ст.383 ЦК України, якою передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст.156 ЖК Української РСР члени сімї власника будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Їх право користування жилим приміщенням урегульовано житловим законодавством, згідно яким ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ст.9 ЖК Української РСР).

Питання втрати членом сімї власника права користування житлом вирішується на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України. Так, даною нормою закону передбачено, що член сімї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Відповідно актів ЛКП «Житловик-С» від 02 квітня 2015 р., 04 червня 2015 року, 05 серпня 2015 року, 02 вересня 2015 року, 07 жовтня 2015 року, 04 листопада 2015 року, 02 грудня 2015 року, 13 січня 2016 року, 03 лютого 2016 року та 02 березня 2016 року, відповідач ОСОБА_5 у квартирі №2 в будинку по вул. Персенківка, 34 в м. Львові не проживає (а.с. 10-19).

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад встановлений законом строк збереження права користування ним, поважних причин непроживання чи перешкод йому у користуванні такою судом не встановлено. Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є підставними та обґрунтованими, і суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в цій частині.

Щодо вимоги про зняття відповідача з реєстрації у спірній квартирі, то така є безпідставною, виходячи з наступного.

За положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспоренння та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею же 3 ЦПК України закріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Порядок та умови зняття з реєстрації місця проживання визначені у ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», якою безпосередньо передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі: заяви особи або її представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Таким чином, позивачем у поданому позові з доданими матеріалами не доведено, що при визнанні відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що в свою чергу є підставою для зняття з реєстрації місця проживання, порушуються чи будуть порушені її права, а відтак дана вимога є передчасною.

Керуючись ст.ст.10, 60, 209, 212-215, 224226 ЦПК України,

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право на користування житлом квартирою №2 по вул. Персенківка, 34 в м. Львові.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача про його перегляд, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії вказаного рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя Д.Ю. Теслюк