РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

копія
Справа № 401/2658/16-ц Провадження № 2/401/1140/16

22 листопада 2016 року м. Світловодськ

Світловодський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді Мельничика Ю.С.,

за участю: секретаря Страшні О.Е.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Приватного підприємства «ВКіК» про визнання незаконним звільнення з посади за прогул, визнання незаконним та скасування наказу в частині звільнення з посади за прогул, визнання формулювання причини звільнення незаконним та зміну формулювання причини звільнення з внесенням відповідного запису до трудової книжки, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року до суду звернувся ОСОБА_4 з позовом до Приватного підприємства «ВКіК», вказавши, що його незаконно звільнили з посади директора підприємства, просив суд ухвалити рішення, яким:

1. визнати звільнення його з посади директора ПП "ВКіК" на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України за прогул незаконним;

2. визнати незаконним та скасувати наказ ПП "ВКіК" № 250к від 06 липня 2016 року в частині звільнення його з посади директора ПП "ВКіК" на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України за прогул;

3. визнати формулювання причини його звільнення з посади директора за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України незаконним та змінити формулювання, вказавши причину звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням з 22 червня 2016 року та внести відповідний запис до трудової книжки.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 зазначив, що з травня 2014 року його було призначено на посаду директора Приватного підприємства «ВКіК».

08 червня 2016 року він написав заяву про звільнення його з посади директора за згодою сторін з 17 червня 2016 року, яку зареєстрував у відділі кадрів ПП "ВКіК".

З 13 червня по 17 червня 2016 року він перебував у черговій відпустці, а з 19 червня по 27 червня 2016 року він перебував на стаціонарному лікуванні в КУ БМР "Бердянське територіальне медичне об'єднання".

Не зважаючи на подану ним заяву про звільнення за згодою сторін відповідач не звільнив його 17 червня 2016 року, розрахунок не провів, не видав трудової книжки.

По закінченню лікарняного 29 червня 2016 року він направив лист на адресу в.о. директора ПП "ВКіК" ОСОБА_6 з вимогою направити на його адресу трудову книжку та розрахунок при звільненні, оскільки знаходився в іншому місті і не міг особисто з'явитися.

22 липня 2016 року засобами поштового зв'язку він отримав свою трудову книжку, де було в рядку 33 зазначено, що його звільнено із займаної посади 06 липня 2016 року за прогул на підставі наказа № 250 к.

Оскільки з дня закінчення його відпустки у нього були поважні причини відсутності на робочому місці, так як він знаходився на лікуванні, тому його звільнення на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України він вважає незаконним, і просить позов задовольнити.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, причин неявки суду неповідомив.

Представник позивача адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позові і зазначив, що відповідач звільнив ОСОБА_4 за прогул незаконно, так як після відпустки ОСОБА_4 перебував на лікуванні. Після закінченя лікування відповідач мав звільнити ОСОБА_4 за власним бажанням.

Представник Приватного підприємства «ВКіК» - ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала суду письмові заперечення на позов та просила відмовити в позові ОСОБА_4

Зазначила, що ОСОБА_4 обіймав посаду директора підприємства, на яку був прийнятий, рішенням засновника Приватного підприємства «ВКіК» відповідно до Статуту підприємства.

Позивач був матеріально-відповідальною особою, якому було передано та під звітом якого знаходилися основні засоби та матеріальні цінності на суму більше 3 млн.грн.

За наказом від 07 червня 2016 року ОСОБА_4 вийшов в чергову відпустку з 08 по 17 червня 2016 року, що підтверджується підписаним ним наказом по підприємству №121 від 07 червня 2016 року. На час своєї відпустки виконання обов'язків директора підприємства ним було покладено на заступника директора по кадрам та економічної безпеки ОСОБА_6, одного з засновників ПП.

08 червня 2016 року позивач на ім'я виконуючого обов'язки директора ОСОБА_6 подав заяву про звільнення його з посади директора ПП «ВКіК» з 17 червня 2016 року за згодою сторін. Вказана заява була зареєстрована в відділі кадрів підприємства, але не містила резолюції власника підприємства, отже, заява ОСОБА_4 не була погоджена. Інспектором відділу кадрів підприємства ОСОБА_7 позивача було попереджено про те, що заява про звільнення подана на особу, яка не має повноважень приймати рішення про його звільнення, про можливість не задоволення власниками підприємства заяви про звільнення з 17 червня 2016 року за згодою сторін, та про необхідність з'явитися йому на роботу 21 червня 2016 року. Питання про звільнення з посади директора підприємства відповідно до пункту 3.1. статуту ПП "ВКіК" відноситься виключно до компетенції засновників ПП, і не могло бути вирішено виконуючим обов'язки директора. ОСОБА_1 обставини були відомі позивачу, оскільки він був виконавчим органом підприємства та був ознайомлений зі Статутом підприємства.

Відповідно до поданої позивачем заяви про звільнення з посади він мав з'явитися на підприємство 17 червня 2016 року для з'ясування рішення власників, та в разі задоволення його заяви отримати трудову книжку та повний розрахунок відповідно до ст.47 та ст.116 КЗпП України. Однак, ні 17 червня 2016 року, ні пізніше, ОСОБА_4 на підприємство не з'явився. Керівництву підприємства стало відомо, що позивач виїхав за межі Світловодська і повертатися не має наміру. Позивач не був впевнений, що його заява про звільнення буде задоволена, незважаючи на це, залишаючись директором ПП ОСОБА_4 виїхав в невідомому напрямку, на зв'язок з власниками підприємства не виходив.

Після відпустки ОСОБА_4 мав вийти на роботу 21 червня 2016 року, але на роботу не вийшов, у зв'язку з чим підприємством на відому адресу місця реєстрації позивача 22 червня 2016 року було направлено лист, в якому позивача було повідомлено про порушення ним правил подачі заяви про звільнення, що свідчило про те, що питання про його звільнення не вирішено по суті, та направлена вимога про надання позивачем пояснення з причини відсутності на робочому місці 21 та 22 червня 2016 року.

Одночасно з вказаним листом виконуючим обов'язки директора підприємства ОСОБА_6 на ім'я управителя корпоративними правами ПП "ВКіК" ОСОБА_5 подано службову записку щодо обставин подання заяви про звільнення позивача та по факту відсутності позивача на робочому місці 21 та 22 червня 2016 року, було запропоновано вирішити питання звільнення позивача з посади директора підприємства.

Управителем корпоративними правами ПП "ВКіК" ОСОБА_5 було прийнято рішення про повторне направлення запиту для з'ясування причини відсутності позивача на робочому місці, про що свідчить відповідна резолюція на службовій записці.

04 липня 2016 року на відому Підприємству адресу місця реєстрації позивача направлено телеграму. Позивачу було запропоновано надати пояснення причини відсутності на робочому місці з 21 червня 2016 року та повідомлено, що в разі ненадання пояснення його відсутність на робочому місці буде кваліфіковано як прогул без поважних причин і його буде звільнено відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Але, підприємством так і не було отримано від ОСОБА_4 жодного пояснення про причини відсутності на робочому місці, лист від 22 червня 2016 року повернувся на підприємство в зв'язку з закінченням терміну зберігання, телеграма позивачем отримана не була в зв'язку з відсутністю адресата за адресою, вказаною в телеграмі.

З 21 червня по 06 липня 2016 року на підприємстві складалися акти про відсутність ОСОБА_4 на робочому місці, також в табелі обліку використання робочого часу відносно позивача зазначено неявка по невідомим причинам.

У зв'язку з вказаними обставинами, власниками підприємства прийнято рішення про звільнення позивача з посади директора ПП "ВКіК" з 06 липня 2016 року за прогули без поважних причин, про що 06 липня 2016 року управителем корпоративними правами ПП "ВКіК" ОСОБА_5 видано відповідний наказ по підприємству за № 250-к.

06 липня 2016 року на адресу позивача направлено лист за №323, в якому позивачу в зв'язку з звільненням запропоновано з'явитися на підприємство для отримання трудової книжки та розрахунку.

07 липня 2016 року на адресу ПП "ВКіК" надійшла заява від позивача, яка датована 29 червня 2016 року і відповідно до якої позивач вважав, що мав бути звільнений з посади директора підприємства з 21 червня 2016 року, просив надіслати трудову книжку на адресу уповноваженої особи ОСОБА_8 та перерахувати повний розрахунок по заробітній платі на банківську карту.

Трудова книжка була надіслана на адресу, вказану позивачем в заяві, повний розрахунок по заробітній платі перераховано на банківську карту.

Враховуючи вищевикладене, представник відповідача зазначав, що рішення керівництва ПП "ВКіК" про звільнення позивача з займаної посади на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України за прогули без поважної причини є правомірним, а виданий наказ від 06 липня 2016 року за № 250-к є законним та таким, що відповідає нормам чинного законодавства, а вимоги позивача про визнання незаконним звільнення його з посади директора ПП "ВКіК" за прогул та визнання незаконним і скасування наказу від 06 липня 2016 року за № 250-к є необгрунтованим та безпідставним.

Формулювання причини звільнення ОСОБА_4 з посади директора ПП "ВКіК" за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України є законним, оскільки позивач був відсутній на робочому місці з 21 червня 2016 року по 06 липня 2016 року без поважних причин, і причини відсутності роботодавцю не повідомив.

У підтвердження законності звільнення позивача з роботи за прогул відповідачем надано до матеріалів справи такі документи: копію договору управління корпоративними правами від 08 грудня 2015 року; копію наказу № 250-к від 06 липня 2016 року про звільнення ОСОБА_4; копію Статуту ПП "ВКіК зі змінами; копію наказу № 143-к від 05 травня 2014 року; копію наказу № 121 від 07 червня 2016 року; копію заяви позивача від 08 червня 2016 року; копію листа № 286 від 22 червня 2016 року; копію службової записки від 22 червня 2016 року; копію наказу № 138 від 21 червня 2016 року; копію телеграми від 04 липня 2016 року; копії актів про відсутність ОСОБА_4 на робочому місці з 21 червня по 06 липня 2016 року; копію табелю обліку використання робочого часу; копію наказу № 250-к від 06 липня 2016 року; копію листа № 323 від 06 липня 2016 року з описом вкладення, копії актів прийому-передачі ОСОБА_4 основних засобівта МБП на суму 2 704663 грн., та 372039 грн. відповідно.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги позивача є необгрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки позивача відділом кадрів ПП було попереджено про те, що його заява від 08 червня 2016 року про його звільнення з роботи за угодою сторін подана на особу, яка не має повноважень приймати рішення про звільнення, та про можливість не задоволення власниками підприємства такої заяви про звільнення з 17 червня 2016 року за згодою сторін, оскільки питання про звільнення з посади директора підприємства відноситься виключно до компетенції власників, і не могло бути вирішено виконуючим обов'язки директора. Відповідно до поданої позивачем заяви про звільнення з посади за угодою сторін він мав з'явитися на підприємство 17 червня 2016 року для з'ясування рішення власників, але 17 червня 2016 року позивач на підприємство не з'явився. Після завершення відпустки ОСОБА_4 повинен був вийти на роботу 21 червня 2016 року, але на роботу так і не вийшов. Позивач був відсутній на робочому місці з 21 червня 2016 року по 06 липня 2016 року, про що відповідачем складалися акти про відсутність позивача на робочому місці, також в табелі обліку використання робочого часу відносно позивача зазначено неявка по невідомим причинам. На неодноразові запити ПП "ВКіК" до ОСОБА_4 з проханням надати пояснення причини відсутності на робочому місці з 21 червня 2016 року, позивач нічого не повідомив і підприємством так і не було отримано від позивача жодного пояснення про поважність причини відсутності на робочому місці з 21 червня 2016 року. У зв'язку з безпричинною відсутністю директора ПП ОСОБА_4 з 21 червня 2016 року на роботі тривалий час, власниками підприємства прийнято рішення про звільнення позивача з посади директора ПП "ВКіК" з 06 липня 2016 року за прогули без поважних причин.

Допитана в судовому засідані свідок ОСОБА_9 пояснила, що працює інспектором відділу кадрів ПП "ВКіК". 08 червня 2016 року директор ПП ОСОБА_4 на ім'я виконуючого обов'язки директора ПП ОСОБА_6 написав заяву про звільнення з посади директора ПП «ВКіК» з 17 червня 2016 року за згодою сторін. Вона попередила ОСОБА_4 про те, що його заява про звільнення подана на особу, яка не має повноважень приймати рішення про звільнення, та про можливість не задоволення власниками підприємства заяви про звільнення з 17 червня 2016 року за згодою сторін, та пояснила про необхідність з'явитися йому на роботу 21 червня 2016 року. ОСОБА_4 21 червня 2016 року на роботу не з'явився та по телефону повідомив, що не приїде та інших заяв писати не буде. 22 червня 2016 року ОСОБА_4 листом повідомлено про порушення правил подачі заяви про звільнення, з проханням надати пояснення з причини відсутності на робочому місці 21 та 22 червня 2016 року, але відповіді не було отримано. 06 липня 2016 року ОСОБА_4 було звільнено з посади директора підприємства за прогули без поважних причин. 07 липня 2016 року ПП «ВКіК» отримало листа від ОСОБА_4 з проханням направити трудову книжку, оскільки він не може особисто з'явитись, до листа була прикладена довідка, що він лікувався з 19 по 27 червня 2016 року.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та представника третьої особи, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, виходячи з встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити з таких підстав.

Так, на підставі досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що відповідно до Статуту приватного підприємтсва «ВКіК» (зі змінами) засновниками підприємства, на час виникнення спірних правовідносин, є ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, які, як власники підприємства є вищим органом управління підприємством, та призначають виконавчий орган ПП «ВКіК» - директора.

ОСОБА_4 прийнятий на посаду директора Приватного підприємства «ВКіК» згідно наказу засновника №143-к від 05 травня 2014 року.

Згідно копії договору управління корпоративними правами від 08 грудня 2015 року, Установник управління ОСОБА_6 передав Управителеві - ОСОБА_5 право управляти корпоративними правами, в тому числі і ПП «ВКіК», який відповідно до умов цього договору зобов'язаний здійснювати управління корпоративними правами, які передані в управління, виключно в інтересах Установника управління.

Згідно копії наказу директора ПП "ВКіК" ОСОБА_4 №121 від 07 червня 2016 року, заступника директора по кадрам та економічній безпеці ОСОБА_6 призначено виконуючим обов'язки директора на час щорічної відпустки директора ОСОБА_4 з 08 червня по 17 червня 2016 року.

Згідно копії заяви від 08 червня 2016 року видно, що директор ОСОБА_4 на ім»я в.о. директора підприємства написав заяву про його звільнення за згодою сторін з 17 червня 2016 року, яка зареєстрована у відділі кадрів ПП "ВКіК".

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, а також яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_4 зазначав, що на підставі його заяви від 08 червня 2016 року про звільнення його з роботи за угодою сторін відповідач повинен був його звільнити за угодою сторін з 17 червня 2016 року.

Проте, суд не може погодитися з вказаними доводами позивача з таких підстав.

Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Отже, за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору з цієї підстави. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

Статтею 38 КЗпП України визначено, що звільнення за власним бажанням це є розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника. Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, обіймаючи посаду директора в ПП «ВКіК», та перебуваючи у відпустці з 08 червня 2016 року, подав 08 червня 2016 року до відділу кадрів підприємтсва заяву про звільнення його за угодою сторін. Його заява адресована неуповноваженій на вирішення питання щодо його звільнення особі в.о. директора ПП «ВКіК».

Вказане доводить, що ОСОБА_4 особисто не домовлявся, отже не погодив з власниками ПП «ВКіК» питання щодо припинення його трудового договору з 17 червня 2016 року з підстави, передбаченої п.1 ст.36 КЗпП України.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що між працівником ОСОБА_4 та власником ПП «ВКіК», або уповноваженим ним органом, не була досягнута домовленість про припинення трудового договору з 17 червня 2016 року, і таке питання сторонами договору не вирішувалося. Про це позивачу було достовірно відомо, в тому числі, з повідомлення інспектора відділу кадрів ПП "ОСОБА_10, і протилежного ним не доведено.

Крім цього встановлено, що власником ПП «ВКіК», або уповноваженим ним органом, не розглядалася заява ОСОБА_4 про його звільнення за власним бажанням, оскільки ОСОБА_4 заяви про його звільнення за власним бажанням відповідачу не подавав, не попереджував про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні, тому відповідач не міг надати згоди ОСОБА_4 про розірвання трудового договору та його звільнення з ініціативи працівника з вказаних підстав, у встановленому законом порядку.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що у відповідача були відсутні правові підстави для припинення з 17 червня 2016 року трудового договору з ОСОБА_4 за угодою сторін.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання звільнення ОСОБА_4 з посади директора за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України незаконним та про зміну формулювання причини звільнення на ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням з 22 червня 2016 року та внесення відповідного запису до трудової книжки, суд приходить до таких висновків.

Так, згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, - трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», зі змінами, розяснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Встановлено, що ОСОБА_4, обіймаючи в ПП «ВКіК» посаду директора, та будучи у відпустці з 08 червня 2016 року подав 08 червня 2016 року заяву про звільнення з 17 червня 2016 року за угодою сторін неуповноваженій на вирішення питання щодо його звільнення особі.

Оскільки, питання про звільнення ОСОБА_4 за угодою сторін не вирішувалося, домовленості між ОСОБА_4 та власниками ПП «ВКіК» про припинення трудового договору з 17 червня 2016 року досягнуто не було, тому рішення про звільнення позивача з 17 червня 2016 року відповідачем не приймалося.

Враховуючи викладене ОСОБА_4 після закінчення його відпустки повинен був виїти та приступити до роботи 21 червня 2016 року.

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що ОСОБА_4 по телефону цікавився про наявність наказу про його звільнення з 17 червня 2016 року, та знав, що його не звільнили. ОСОБА_4 після закінчення лікарняного не бажав з»являтися на ПП «ВКіК», листок непрацездатності не брав так як не бажав продовжувати трудові відносини з відповідачем, та вважав, що його повинні були звільнити 17 червня 2016 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 21 червня 2016 року на роботу не прибув, до роботи не приступив.

В обгрунтування поважності причини відсутності на роботі позивач ОСОБА_4 у позовній заяві зазначив, що з 19 по 27 червня 2016 року він перебував на стаціонарному лікуванні в КУ БМР "Бердянське територіальне медичне об'єднання", що підтверджував копією довідки б/н від 27 червня 2016 року з якої видно, що ОСОБА_4 з 19 червня 2016 року по 27 червня 2016 року перебував на стаціонарному лікуванні в КУ БМР "Бердянське територіальне медичне об'єднання". Довідка завірена печаткою для листів непрацездатності.

Проте, суд не може погодитися з посиланнями позивача на поважність причини відсутності його на роботі з 21 червня 2016 року, з таких підстав.

Оскільки станом на 17 червня 2016 року ОСОБА_4 не було звільнено з роботи, позивач у підтвердження поважної причини відсутності на роботі повинен був надати відповідачу листок непрацездатності з медичної установи, проте вказаного не зробив.

Для перевірки факту перебування ОСОБА_4 на лікарняному та видачі працівнику ОСОБА_4 листка непрацездатності судом було направлено запит в КУ БМР "Бердянське територіальне медичне об'єднання".

З відповіді директора Комунальної установи Бердянської міської ради "Бердянське територіальне медичне об'єднання» ОСОБА_11 №2915 від 03 листопада 2016 року на запит суду від 27 жовтня 2016 року № 11874, випливає, що згідно даних занесених до журналів відділень з яких здійснюється розподіл хворих по відділенням ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 19 червня 2016 року по 27 червня 2016 року за медичною допомогою до відділень стаціонару та поліклініки КУ БМР "Бердянське ТМО" не звертався. Згідно журналу реєстрації видачі листків непрацездатності лікарями поліклініки, листок непрацездатності ОСОБА_4 у період з 19 по 27 червня 2016 року не видавався.

Оскільки в судовому засіданні було спростовано достовірність наданої ОСОБА_12 копії довідки б/н від 27 червня 2016 року про його перебування з 19 по 27 червня 2016 року на стаціонарному лікуванні в КУ БМР "Бердянське територіальне медичне об'єднання", суд визнає, що ОСОБА_4 не перебував на лікарняному у вказаному медичному закладі, щод доводить, що з 21 червня 2016 року він без поважних причин не прибув на підприємтсво та не вийшов на роботу, чим порушив свої трудові обов"язки.

Відповідно до ст.139 КЗпП України працівники зобовязані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до ч.2 ст.140 КЗпП України у трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни.

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано один з таких видів дисциплінарного стягнення: догана або звільнення (ст.147 КЗпП).

Згідно копії наказу ПП "ВКіК" № 138 від 21 червня 2016 року, заступника директора по кадрам та економічній безпеці ОСОБА_6 призначено виконуючим обов'язки директора на час відсутності директора підприємства з 21 червня 2016 року.

Згідно копії листа ПП "ВКіК" № 286 від 22 червня 2016 року, ОСОБА_4 повідомлено про порушення правил подачі заяви про звільнення, в результаті чого питання про звільнення не вирішено по суті, та направлена вимога про надання пояснення з причини відсутності на робочому місці 21 та 22 червня 2016 року.

Згідно копії службової записки в.о. директора ПП "ВКіК" ОСОБА_6 до управителя корпоративними правами ОСОБА_5 від 22 червня 2016 року, враховуючи факт відсутності ОСОБА_4 на робочому місці 21 та 22 червня 2016 року, запропоновано вирішити питання щодо його звільнення з посади директора підприємства.

Згідно копії листа ПП "ВКіК" № 307 від 04 липня 2016 року з копією квитанцією про відправлення телеграми, ОСОБА_4 було запропоновано надати пояснення причини відсутності на робочому місці з 21 червня 2016 року та повідомлено, що в разі ненадання пояснення його відсутність на робочому місці буде кваліфіковано як прогул без поважних причин і він буде звільнений відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно копій актів про відсутність працівника на робочому місці від 21 червня 2016 року, 22 червня 2016 року, 23 червня 2016 року, 24 червня 2016 року, 29 червня 2016 року, 30 червня 2016 року, 01 липня 2016 року, 04 липня 2016 року, 05 липня 2016 року, 06 липня 2016 року, директор ПП "ВКіК" ОСОБА_4 відсутній на робочому місці без поважних причин.

Згідно копії табеля обліку використання робочого часу, відносно ОСОБА_4 зазначено неявка по невідомим причинам з 21 червня по 06 липня 2016 року.

З копії заяви від 29 червня 2016 року з копією квитанції про відправлення, вбачається, що ОСОБА_4 направив лист на адресу в.о. директора ПП "ВКіК" ОСОБА_6 з вимогою направити на його адресу трудову книжку та розрахунок при звільненні, оскільки знаходиться в іншому місті і не може особисто з'явитися.

Згідно копії листа ПП "ВКіК" № 323 від 06 липня 2016 року з описом вкладення, ОСОБА_4 запропоновано з'явитися на підприємство для отримання трудової книжки та розрахункових коштів.

Згідно копій актів №11 та №13 від 05 травня 2014 року директору ОСОБА_4 передано основні засоби та МБТ ПП «ВКіК» на суму 2704663 грн. та 372039 грн. відповідно.

Згідно копії рішення № 21 від 06 липня 2016 року, ОСОБА_5, який діє на підставі договору управління корпоративними правами від 08 грудня 2015 року, діє від імені власника (засновника) ПП "ВКіК" ОСОБА_6 та власник (засновник) ПП "ВКіК" ОСОБА_6 на підставі пункту 3.1 Статуту ПП "ВКіК" (в новій редакції з відповідними змінами та доповненнями) затвердженого власниками 27 липня 2011 року виконавчим комітетом Світловодської міської ради, вирішили ОСОБА_4 звільнити з посади директора підприємства з 06 липня 2016 року за прогули без поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП України; ОСОБА_13 з 07 липня 2016 року призначити на посаду директора підприємства на умовах контракту.

Згідно копії наказу ПП "ВКіК" № 252-к від 06 липня 2016 року, ОСОБА_13 з 07 липня 2016 року призначено директором підприємства на умовах контракту.

При розгляді таких спорів судам необхідно зясувати чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Строк і порядок застосування дисциплінарного стягнення передбачено ст.ст. 148, 149 КЗпП України.

Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Аналіз вказаних норм трудового законодавства дає підстави для висновку, що дисциплінарні стягнення застосовуються у разі порушення саме трудової дисципліни, тобто невиконання або неналежне виконання працівником трудових обовязків.

Відповідач в судовому засіданні підтвердив достовірними доказами факти відсутності працівника ОСОБА_4 на роботі в період з 21 червня по 06 липня 2016 року, а саме, в робочі дні: 21 червня 2016 року, 22 червня 2016 року, 23 червня 2016 року, 24 червня 2016 року, 29 червня 2016 року, 30 червня 2016 року, 01 липня 2016 року, 04 липня 2016 року, 05 липня 2016 року та 06 липня 2016 року.

Позивач та його представник в судовому засіданні не спростували вказані факти.

Враховуючи викладене, суд визнає, що відповідачем доведено факт відсутності директора підприємства ОСОБА_4 на роботі без поважних причин з 21 червня 2016 року по 06 липня 2016 року, а тому його відсутність на роботі у вказаний період суд розцінює як прогул без поважної причини, який з врахуванням його характеру, ступеню, часу, тривалості, умов вчинення, та наслідків є грубим порушенням трудової дисципліни, яке тягне за собою дисциплінарну відповідальність у виді звільнення відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України.

Відповідно наказу ПП "ВКіК" № 250-к від 06 липня 2016 року, директора підприємства ОСОБА_4 06 липня 2016 року за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України - звільнено.

З копії трудової книжки ОСОБА_4 видно, що в трудовій книжці зроблено запис №33 від 06 липня 2016 року про звільнення за прогули без поважних причин, за п.4 ст.40 КЗпП України, на підставі наказу № 250-к від 06 липня 2016 року.

На підставі викладеного суд визнає, що підстави та формулювання причини звільнення позивача за прогул відповідає вимогам закону.

Вчинення працівником прогулу є порушенням трудової дисципліни за яке згідно ст. 147 КЗпП України застосовується стягнення у формі догани чи звільнення. За ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення. Виявлення проступку означає не лише виявлення факту (події), а й визначення самого порушення, його характеру, шкідливих наслідків, вини працівника. Це дає змогу власнику для продовження терміну, протягом якого він може застосувати стягнення.

Виходячи зі змісту наказу ПП "ВКіК" № 250-к від 06 липня 2016 року до позивача, відповідно до ст. 147 КЗпП, застосовано стягнення у формі звільнення.

Наказ про звільнення відповідно ст. 147-1 КЗпП видано уповноваженою особою підприємства на підставі рішення власника підприємтсва, якому надано право прийняття на роботу та звільнення. Стягнення було накладено безпосередньо за виявленням проступку з врахуванням місячного строку з дня виявлення, що відповідає ст. 148 КЗпП.

До застосування дисциплінарного стягнення, відповідно до ст.149 КЗпП, керівництвом було вжито заходів для одержання від позивачаа обґрунтованих пояснень, який проігнорував таку пропозицію, а отже відмовився від захисту своїх прав до часу свого звільнення, що свідчить про відсутність на той час будь-яких обставин які б виправдовували допущене ним порушення трудової дисципліни.

Порушення трудової дисципліни та своїх обовязків директором ПП «ВКіК» ОСОБА_4 роботодавцем вірно кваліфіковано як дисциплінарне правопорушення, відповідальність за яке передбачено п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, що і обґрунтовує причину видання наказу ПП "ВКіК" № 250-к від 06 липня 2016 року.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_4 не є членом первинної профспілкової організації, а тому адміністрацією дозвіл на звільнення ОСОБА_4 не запитувався.

Відповідно до ст.235 КЗпП України, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу.

З досліджених доказів суд вбачає, що звільнення позивача відбулося на законних підставах, у встановленому законом порядку, та відповідає характеру та ступеню вчиненого ОСОБА_4 порушення трудової дисципліни, а тому його позовні вимоги є безпідставними.

На підставі викладеного вимоги позивача про зміну формулювання причини його звільнення на ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням з 22 червня 2016 року та внесення відповідного запису до трудової книжки також не підлягають задоволенню, в тому числі і через те, що позивачем не наведено та не доведено підстав для припинення трудового договору з підстав, передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Позивач за подання до суду позовної заяви судовий збір не сплатив, тому судові витрати відповідно до вимог статті 88 ЦПК України, слід покласти на позивача.

Керуючись статтями 40, 147-149, 235КЗпП України, Інструкцією«Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України за N 58 від 29.07.1993, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до Приватного підприємства «ВКіК» про визнання незаконним звільнення з посади за прогул, визнання незаконним та скасування наказу в частині звільнення з посади за прогул, визнання формулювання причини звільнення незаконним та зміну формулювання причини звільнення з внесенням відповідного запису до трудової книжки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір у сумі 551 грн. 20 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Кірово градської області через Світловодський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, що приймали участь у справі, але не були присутні при проголошенні в той же строк з дня отримання його копії.

Суддя підпис Згідно з оригіналом

Суддя Світловодського

міськрайонного суду ОСОБА_14