АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

18 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Махлай Л.Д.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, в інтересах якої діє Яценюк Людмила Петрівна,

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права на проживання і користування квартирою та зобов'язання укласти договір найму житлового приміщення та

за зустрічним позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» до ОСОБА_2, третя особа: Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація, про виселення із самовільно зайнятого жилого приміщення, -

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, уточненим в подальшому, до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» (далі - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва»), Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації (далі - Дніпровська РДА) та просила визнати за нею право на проживання та користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 та зобов'язати КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» укласти з нею договір найму житлового приміщення.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона перебувала у фактичних шлюбних стосунках з ОСОБА_3 більше семи років. Шлюб офіційно не укладали, оскільки дітей у них не було. Своєю сім'єю вони проживали у спірній двокімнатній квартирі. Разом з ними в квартирі проживала мати чоловіка ОСОБА_6, яка померла в травні 2015 року. У вересні 2015 року помер ОСОБА_3, та постало питання про виселення позивача з вказаної квартири.

В березні 2016 року відповідач - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» звернувся суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про виселення із самовільно зайнятого жилого приміщення.

В обґрунтування своїх вимог вказував, що будинок за адресою АДРЕСА_2 був переданий на праві господарського відання та знаходиться на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва».

Наймачем квартири та власником особового рахунку був ОСОБА_3, який знятий з реєстраційного обліку у зв'язку із смертю ІНФОРМАЦІЯ_3.

Станом на 30.03.2016 року у квартирі залишається зареєстрованою ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вказував, що ОСОБА_2 самовільно займає квартиру, оскільки за життя ОСОБА_3 не звертався до адміністрації ЖЕД з приводу реєстрації інших осіб в зазначеній квартирі, житлово-комунальні послуги нараховувалися тільки на зареєстрованих у квартирі осіб.

Позивач вимоги припису ЖЕД-402 від 29.02.2016 року про добровільне звільнення самовільно зайнятого жилого приміщення не виконала та продовжує проживати в спірній квартирі.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_1. У решті заявлених вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про виселення із самовільно зайнятого жилого приміщення відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач через свого представника звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій посилався на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, та недоведеність обставин, що мають значення для справи.

Вказував, що суд першої задовольняючи позовні вимоги, не звернув уваги на те, що позивач зареєстрована та має право власності на нерухоме майно в м. Прилуки, знята з реєстрації лише з 27.01.2016 року, тобто під час розгляду справи в суду. В спірній квартирі позивач не зареєстрована.

Суд у рішенні безпідставно зробив висновок, про постійне проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_3 в спірній квартирі з веденням з ним спільного господарства. Крім того, з пояснень позивача вбачається, що вона вселилася в спірну квартиру без згоди наймача ОСОБА_4

Зазначає, що за змістом ст. 65 ЖК України, за особою, яка проживає, у наймача жилого приміщення, як член його сім'ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (реєстрацію) у приватизованому нею жилому приміщенні.

Посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просив рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та задовольнити зустрічний позову у повному обсязі.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 проти апеляційної скарги заперечувала, просила відхилити.

Представник КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» - Мацієвська О.П. апеляційну скаргу підтримала просила задовольнити з підстав наведених в ній.

Представник Дніпровської РДА у м. Києві - Яценюк Л.П. апеляційну скаргу підтримала просила задовольнити з підстав наведених в ній.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, спірне жиле приміщення було наданона підставі рішення виконавчого комітету Дарницької районної ради від 14.08.1961 року № 585 ОСОБА_4 (дідусь померлого ОСОБА_3) згідно ордеру НОМЕР_1 на заселення сім'ї з 4 чоловік: ОСОБА_4, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, ОСОБА_6 (мати ОСОБА_3) з правом зайняття 2 кімнат, площею 30,96 кв.м. в квартирі АДРЕСА_3.

Згодом в квартирі стали проживати, ще ОСОБА_13, (батько ОСОБА_3), ОСОБА_14 (сестра ОСОБА_3) та ОСОБА_3

Наказом КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» від 08.10.2014 № 418 «Про зміну договору найму житлових приміщень» зобов'язано начальника ЖРЕО-402 перевести особовий рахунок та укласти договір найму двокімнатної квартири АДРЕСА_1, житловою площею 29,90 кв.м. з громадянином ОСОБА_3, сім'я з двох осіб він, мати - ОСОБА_6, у зв'язку зі смертю квартиронаймача ОСОБА_4

ОСОБА_3 знятий з реєстраційного обліку у зв'язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_3.

В квартирі залишилась зареєстрованою ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

29.02.2016 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» Житлово-експлуатаційна дільниця 402 направила ОСОБА_2 припис в якому позивачу було запропоновано в добровільному порядку звільнити самовільно зайняту квартиру на протязі 10 днів з моменту отримання даного припису.

Згідно Акту від 29.03.2016 року, складеного старшим майстром ОСОБА_17, майстром т/д ОСОБА_18 та майстром т/д ОСОБА_19, на предмет фактичного проживання мешканців в квартирі АДРЕСА_1 на час обстеження двері відкрила молода жінка, яка повідомила, що вона родичка, хазяйка квартири на даний час відсутня, інформацію щодо прізвища, ім'я та по батькові свого та хазяйки повідомити відмовилась.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 вказувала, що проживала разом з ОСОБА_3 у спірній квартирі, як чоловік та дружина, однак шлюб офіційно не укладали. Вказувала, що на підставі ст. 65 ЖУ України набула право на проживання у спірній квартирі.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та відмовляючи в задоволені зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач на законних підставах вселилася та займає спірну жилу площу.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно ст. 64, 65 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 зі змінами, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання за ОСОБА_2 права користування спірним житловим приміщенням суд виходив з того, що факт постійного проживання позивача в квартирі АДРЕСА_1 підтверджується показами свідків та повідомленням КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дніпровського району м. Києва» від 11.12.2015 року № 672 про виклик лікаря.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_20 є членом сім'ї колишнього наймача квартири ОСОБА_3 Позивач ОСОБА_2 суду пояснила, що останні роки у спірній квартирі проживали однією сім'ю вона з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу та ОСОБА_6, однак вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_3 не заявляла.

Також матеріали справи не містять доказів, на підтвердження, що позивачкою дотримано встановлений порядок при її вселенні, та була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги що судом першої інстанції неповною мірою було досліджено питання щодо надання згоди квартиронаймача на проживання ОСОБА_20 у спірному житловому приміщенні.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 в 2014 році звертався до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» з заявою про переведення особового рахунку на його ім'я та укладення договору найму на спірну квартиру, в якій зазначив, що його сім'я складається з двох осіб: він, та мати - ОСОБА_6 За наслідком розгляду цієї заяви 08.10.2014 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» видано наказ № 418 «Про зміну договору найму житлових приміщень» та наказано начальнику ЖРЕО-402 перевести особовий рахунок та укласти договір найму на спірну квартиру з ОСОБА_3 у складі сім'ї з двох осіб (а.с. 11).

Крім цього, з довідки ЖЕД-402 вбачається, що ОСОБА_3 не звертався до адміністрації ЖЕД з приводу реєстрації ОСОБА_2

Згідно копії паспорту ОСОБА_2 приймала участь у приватизації та є співвласником квартири АДРЕСА_4 (а.с. 14). У спірній квартирі ОСОБА_2 за життя ОСОБА_3 зареєстрована не була.

Під час розгляду даної справи у порушення вимог ст. 212, 214, 315 ЦПК України судом першої інстанції не було враховано вказаних обставин та не надано їм належної правової оцінки.

Також колегія суддів не може погодитись з висновком суду, що ОСОБА_2 вела спільне господарство та частково оплачувала житлово-комунальні послуги.

З матеріалів справи вбачається, що заборгованість за надані житлово-комунальні послуги станом на 23.03.2016 року становить 12 562,29 грн. (а.с. 84-85). Матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин здійснення ОСОБА_2 оплати за отримані житлово-комунальні послуги за життя наймача житлового приміщення. Здійснена оплата в грудні 2015 року у розмірі 221,82 грн. після смерті наймодавця, не може бути доказом ведення спільного господарства.

Зазначене вище свідчить, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Посилання позивача на її постійне проживання в квартирі у якості члена сім'ї до смерті наймача за його згодою не підтверджено належними та допустимими доказами, що в свою чергу, не давало суду підстав для задоволення вимоги про визнання права користування жилим приміщенням.

Крім цього, відмовляючи в задоволені позовних вимог КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» суд першої інстанції виходив з того, що позивач на законних підставах займає жиле приміщення.

Такий висновок суду не відповідає обставинам справи.

Позивачем не доведено, що вона вселилася у спірне житлове приміщенні з дотриманням встановленого порядку при її вселенні, зокрема: матеріали справи не містять доказів, що була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, за життя наймодавця та його матері вона не була прописана в даному жилому приміщенні, це приміщення не було її постійним місцем проживання, оскільки вона зберігала право користування у іншому житловому приміщенні, в якому вона була прописана та частина якого належить її на праві власності.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

За наведених обставин колегія суддів колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що відповідач проживає у спірній квартирі за відсутності спеціального ордеру на вселення, тобто без достатніх правових підстав та з порушенням встановленого порядку, а тому підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд не виконав своїх обов'язків, визначених законом, рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, а тому рішення суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 303, 304, 305, 307, 309, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, в інтересах якої діє Яценюк Людмила Петрівна, - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права на проживання і користування квартирою та зобов'язання укласти договір найму житлового приміщення - відмовити.

Зустрічний позов Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» до ОСОБА_2 про виселення із самовільно зайнятого жилого приміщення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, із жилого приміщення, а саме: квартири АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/19817/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11383/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.