Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
судова палата з розгляду цивільних справ
Суддя 1-ї інстанції Черткова Н.І. Суддя доповідач Бондар М.С
Є.у.№ 310/8107/15
13 жовтня 2016 року Справа № 22ц/778/3951/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

Коллегія судової палаті з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючий - суддя: Бондар М.С., судді: Бєлка В.Ю., Онищенко Е.А.

секретар - Книш С.В.

при участі: прокурора - адвоката -

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за

апеляційною скаргою ОСОБА_1 представника відповідача ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13.07.2016 року у справі за позовом Бердянського міжрайонного прокурора в інтересах держави до Бердянської міської ради, ОСОБА_2, третя особа - Реєстраційна служба Бердянського міського управління юстиції у Запорізькій області про визнання незаконним та скасування п.5.12 рішення Бердянської міської ради № 23 від 20.11.2014 року про передачу земельної ділянки в оренду, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року Бердянський міжрайонний прокурор в інтересах держави звернувся до суду з позовом до Бердянської міської ради, ОСОБА_2, тертя особа - Реєстраційна служба Бердянського міського управління юстиції у Запорізькій області про визнання незаконним та скасування п.5.12 рішення Бердянської міської ради № 23 від 20.11.2014 року про передачу земельної ділянки в оренду, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки, посилаючись, зокрема, на те, що оскаржуване рішення суперечить правовим нормам ст.51,60, 61,84,116,118 Земельного кодексу України та ст.ст.85,88,89,90 Водного кодексу України, оскільки земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 0,06 га, яка надана у власність відповідачу ОСОБА_2, знаходиться в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, а відтак, відноситься до земель водного фонду. На порушення вимог ст.16,17 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", ст.59 ЗК відведення спірної земельної ділянки у власність не могло бути проведено, що не враховано при прийнятті оскаржуваного рішення Бердянської міської ради. Тому прокурор покликав суд задовольнити вимоги.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13.07.2016 року позов задоволено. Суд визнав: незаконним спірний пункт рішення Ради, недійсним свідоцтво про право власності на спірну земельну ділянку, скасував його державну реєстрацію та зобов'язав відповідача повернути спірну земельну ділянку територіальній громаді Бердянської міської ради й водночас вирішив питання про судові витрати - солідарно стягнув на користь держави з відповідачів витрати пов'язані з оплатою судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 просив скасувати ухвалене рішення із закриттям провадження у справі стверджуючи, що суд неправильно застосував норми матеріального права та неправильно визначився з обставинами справи в частині заявленого позову.

Заслухавши у судовому засіданні учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення в зв'язку з порушенням або неправильним застосуванням норм матеріального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що передача спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 проведена з порушенням вимог чинного законодавства, в межах рекреаційної зони та двокілометрової прибережної захисної смуги Азовського моря, а отже оскаржуване рішення міської ради підлягає скасуванню як незаконне. Видане на його підставі свідоцтво про право власності на землю має бути визнаним недійсним із скасуванням його державної реєстрації і поверненням земельної ділянки територіальній громаді.

Висновки суду відповідають вимогам закону, фактичним обставинам справи і зібраним у справі доказам.

У відповідності з вимогами ст.12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад і передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення садівництва у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюються в порядку, встановленому статтею 151 ЗК України.

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин).

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За рішенням Бердянської міської ради Запорізької області № 23 від 20 листопада 2014 року ОСОБА_2 затверджено проект про відведення земельної ділянки площею 0,06 га по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку (а.с.10).

Відповідач отримав Свідоцтво на право власності № НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,06 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, що розташована за вказаною адресою, та зареєстроване у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі (а.с.12).

Спостерігається, що земельна ділянка, що підлягала передачі у власність ОСОБА_2, за даними Українського класифікатора цільового використання землі після розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки знаходиться в межах населеного пункту м.Бердянськ та на день прийняття рішення відносилась до земель рекреаційного призначення .

Також, судом встановлено й те, що спірна земельна ділянка розташована у 2-х кілометровій зоні прибережної захисної смуги азовського моря на відстані від урізу води моря 480 м.(а.с.13).

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормами ст.90 Водного Кодексу окреслено, що прибережна захисна смуга може використовуватись лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів.

Згідно зі статтями 19,20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до статті 21 ЗК України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною, тощо.

За положеннями частини першої статті 3 ВК України усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд.

Частина друга статті 3 ВК України визначає, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

Відповідно до пункту "а" частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами.

Крім того, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду.

Так, за положеннями статті 4 ВК України, статті 58 ЗК України до таких земель відносяться землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК та статті 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

У ч.4 ст. 88 ВК України визначено, що у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Водночас за змістом пункту 2.9 Порядку № 434 у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови № 486, з урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, землі зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об'єктами та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на яких знаходиться водний фонд України та на який розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Відповідно до положень частини першої статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків визначених цим Кодексом ( пункт «г» частини третьої статті 83 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час прийняття рішень про надання земельних ділянок у власність).

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК, яка була чинною на час виникнення правовідносин).

Так, частиною першою статті 59 ЗК передбачено, що землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (ч.2 ст.59 ЗК)

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч.4 ст.59 ЗК).

Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерела; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

В межах двох кілометрів прибережних захисних смуг навколо морських заток і лиманів не можуть передаватись у власність громадян, оскільки це землі водного фонду України.

Відповідно до ст.328 ЦК набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав чи у який передбачений законом спосіб позивачка набула права власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст.392 ЦК.

Судом встановлено, що передача набувачу земельної ділянки про яку йдеться у позові відбулося з порушенням закону.

Що стосується доводів про неналежність письмового доказу - графічного схематичного зображення земельної ділянки виконаного фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 (а.с.13).

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.3 ст.10,ч.1 ст.60 ЦПК).

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із частиною 1 статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, що вміщують інформацію про обставини, необхідні для правильного вирішення справи.

Статтею 57 ЦПК (ч. 2) встановлено п'ять процесуальних форм одержання фактичних даних: пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази, висновки експертів.

Письмові докази - це будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Належними будуть докази, які мають значення для справи, тобто мають властивість підтвердити взаємопов'язані з ним істотні обставини і які у відповідності з нормою матеріального права створюють фактичну основу спірних правовідносин.

Дослідження згаданого письмового доказу здійснювалось безпосередньо в судовому засіданні шляхом вивчення інформації яка міститься в ньому.

З цієї причини, із сукупності всіх документів доданих до справи суд першої інстанції міг встановити істину та прийняти рішення у справі.

Стосовно аргументів скарги про відсутність повноважень у прокурора на ведення справи.

Позиція відповідача з цього питання спростовується довідкою прокурора про юрисдикцію місцевих прокуратур (а.с.41,42).

Рішення суду про скасування рішення державного реєстратора не впливає на інтереси відповідача, а тому доводи скарги не можуть бути прийняті.

Згідно ст.88,215 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат.

Солідарне стягнення згаданих витрат не передбачено, а отже аргументи скарги з цього питання є виправданими, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про розподіл судових витрат.

Керуючись ст.307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13.07.2016 року у цій справі в частині стягнення солідарно з ОСОБА_2 та Бердянської міської ради на користь держави судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 121 грн. 80 коп..

Стягнути з Бердянської міської ради Запорізької області на користь держави судовий збір у розмірі 121 грн. 80 коп..

Решту рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: Судді: