Справа № 180/50/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2016 р.

Марганецький міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Нанічкіної Н.М.,

з секретарем - Завадською А.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Басанської О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади м.Марганець Дніпропетровської області в особі Марганецької міської ради Дніпропетровської області про визнання права користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у січні 2016 року звернулася до суду з позовом про визнання за нею права користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 у м.Марганець Дніпропетровської області - з жовтня 1995 року. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що відповідно до рішення виконавчого комітету Марганецької міської ради № 475/2 від 25.10.1995 року їй було дозволено здійснити обмін квартири АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2. Нею був отриманий ордер на вселення, на підставі якого вона і вселилася в квартиру АДРЕСА_2. Так як їй житловим господарством було відмовлено в реєстрації за місцем проживання відповідно до ордеру у зв'язку з несплатою існуючої заборгованості за спожиті комунальні послуги, утворені попереднім мешканцем квартири, вона змушена була зареєструватися в будинку свого батька. В подальшому, ордер на вселення був знищений колишнім чоловіком позивачки, а тому вона звернулася до виконкому Марганецької міської ради з метою отримання дублікату ордеру, однак у видачі такого їй було відмовлено з тих підстав, що діючим законодавством не передбачено повторної видачі ордеру. Вона не може зареєструватися за місцем проживання, отримати субсидію, здійснити своє право на приватизацію житла.

В судовому засіданні ОСОБА_1 просила позов задовольнити і додатково пояснила, що постійно мешкає в квартирі АДРЕСА_2 зі своїми дітьми більше двадцяти років, здійснює комунальні платежі, підтримує квартиру у належному стані. Вказана квартира є єдиним місцем її постійного проживання, іншого житла вона не має.

Представник відповідача позов не визнала і просила відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що ОСОБА_1 дійсно отримала ордер на вселення в квартиру АДРЕСА_2 на підставі рішення виконкому, але в порушення п.72 Правил квартирного обліку при вселенні в надане житлове приміщення не здала його в житлово-експлуатаційну організацію у встановлений 30-денний строк, протягом якого ордер є дійсним. Після закінчення цього строку ордер автоматично втрачає свою силу. Видача дублікату ордеру законодавством не передбачена. Оскільки позивачка не використала ордер на житло за призначенням, останній втратив силу та вважається недійсним, вона проживає у квартирі без законних на те підстав і не має права володіти, користуватися і розпоряджатися даною квартирою.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що за рішенням виконавчого комітету Марганецької міської ради народних депутатів від 25.10.1995 року № 475/2 «Про обмін жилої площі» дозволено обмін жилої площі і видати ордер на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 жилою площею 17,8 м2 ОСОБА_4, склад сім'ї дві особи (архівний витяг від 18.11.2015 року, а.с.4).

В тому ж 1995 році позивачка вселилася з дитиною до вказаної квартири і з того часу постійно проживає у ній. Даний факт підтверджено показаннями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6

17.05.2003 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_1, актовий запис № 94. Після реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище на «ОСОБА_1» (а.с.10).

Згідно паспортних даних ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована в будинку АДРЕСА_3 з 30.03.2006 року (а.с.15, на звороті).

Згідно довідки голови квартального комітету 8 кварталу Марганецької міської ради від 25.11.2015 року № 128 ОСОБА_1, 1973 року народження, зареєстрована, але не проживає за адресою АДРЕСА_3 (а.с.5).

З метою встановлення обставин, які мають значення для вирішення справи, судом досліджені письмові докази:

- копія договору № 330 про надання послуг з утримання будинків та прибудинкових територій, укладеного між КП «Міськкомунгосп» та ОСОБА_1, 1973 року народження, про надання послуг за адресою: АДРЕСА_4 з 01.07.2006 року і до 31.12.2010 року (а.с.6-9);

- копія Акту на періодичну перевірку та прочистку димових та вентиляційних каналів від 30.06.2015 року (а.с.12);

- копія Акту-претензії № 25 від 22.06.2013 року, складеного службовою особою Марганецької дільниці НУЕГГ ПАТ «Дніпропетровськгаз»;

- оригінали розрахункових квитанцій про сплату ОСОБА_1 за спожиті послуги з водопостачання та водовідведення, тепло-, газо- та електропостачання за 2012-2015 роки.

Отже, ОСОБА_1, отримавши ордер на вселення на підставі рішення виконкому Марганецької міської ради народних депутатів № 475/2 від 25.10.1995 року, вселилася до квартири АДРЕСА_2 у 1995 році і з того часу постійно проживає у вказаній квартирі зі своєю сім'єю, фактично користується нею та сплачує за спожиті комунальні послуги.

Відповідно до ст.58 Житлового кодексу України на підставі рішення про надання житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до ст.83 ЖК угода про обмін жилими приміщеннями набирає чинності з моменту одержання ордерів, що видаються виконавчими комітетами місцевих Рад народних депутатів.

Судом встановлено, і ніким не оспорюється, що ОСОБА_1 отримала ордер на вселення в квартиру АДРЕСА_2. Також, ніким не оспорюється той факт, що позивачка вселилася у вказану квартиру на підставі ордеру, проживає в ній і користується квартирою більше двадцяти років. Тобто, угода про обмін жилими приміщеннями набрала чинності, і позивачкою реалізовано надане їй законом право на вселення до квартири та право користування квартирою.

Відповідно до п.72 Правил квартирного обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених Постановою Ради міністрів Української РСР і Української республіканської Ради професійних спілок 11.12.1984 р. № 470, при вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації. Ордер зберігається як документ суворої звітності. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім'ї, включених до ордеру, з відмітною про виписку з попереднього місця проживання.

Чинним законодавством України не передбачено відповідальності за порушення правил ст.72 Правил квартирного обліку.

Відповідно до ст.59 ЖК ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

Представником відповідача не надано суду відомостей про заявлення вимоги про визнання недійсним ордера на вселення до квартири АДРЕСА_2.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного на житло. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини право на повагу до свого житла охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Реалізуючи право користування квартирою АДРЕСА_2 фактично, протягом двадцяти років, позивач потребує юридичного закріплення свого права, шляхом визнання за нею права користування вказаною квартирою.

Висновки представника відповідача про те, що ОСОБА_1 не використала ордер на житло за призначенням, ордер втратив силу та вважається недійсним, а тому позивачка проживає в оспорюваній квартирі незаконно, суд вважає невірними, оскільки ордер - це документ, який є документальною підставою для вселення в надане жиле приміщення, тоді як саме право на вселення, право на житло надається рішенням виконавчого комітету відповідної ради. Як встановлено судом, позивач вселилася в квартиру на підставі законно виданого їй ордеру, й її право на користування житлом, як і сам ордер, ніким не оспорені.

Суд також бере до уваги правову позицію Верховниого Суду України, викладену у справі № 6-1835цс15, якою наголошено про помилковість висновку про те, що особа не має права користування спірною квартирою у зв'язку з відсутністю у неї ордера на поселення.

Враховуючи викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд констатує, що позивачкою реалізовано надане їй законом право на вселення до квартири та право користування квартирою, а отже, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі ст.ст.58, 59, 83 Житлового кодексу України, керуючись ст.ст.10, 11, 57-60, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 в м.Марганець Дніпропетровській області - з жовтня 1995 року.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Марганецький міський суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.М.Нанічкіна

Вступну та резолютивну частину рішення суду проголошено в судовому засіданні 08 лютого 2016 року. Повний текст рішення виготовлено 12 лютого 2016 року.

Суддя: Н. М. Нанічкіна