Ухвала

іменем україни

10 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області, ОСОБА_4, яка є правонаступником ОСОБА_5, треті особи: Дублянська міська рада Жовківського району Львівської області, обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання недійсними державних актів про право власності на землю, свідоцтва про право власності на магазин та скасування реєстрації права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що внаслідок договору купівлі-продажу від 09 лютого 2000 року ОСОБА_5 став власником будинку АДРЕСА_1. Судовим рішенням визнано недійсним вказаний договір купівлі-продажу будинку. Разом з тим, під час дії ухвали про забезпечення позову ОСОБА_5 приватизовано земельну ділянку, що виділена для обслуговування вказаного будинку, площею 0,1573 га (з яких - 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,0573 га для ведення особистого підсобного господарства), видано державні акти, а на ній споруджено приміщення магазину. Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив визнати недійсними державні акти про право власності на землю та свідоцтво про право власності на магазин, а також скасувати реєстрацію права власності.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 04 червня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В зв'язку зі смертю відповідача - ОСОБА_5 до участі у розгляді справи апеляційним судом залучено його правонаступника - ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні недійсним державного акта на право приватної власності на землю від 03 липня 2000 року, оформленого на ОСОБА_5, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано недійсним вказаний державний акт. В решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що є законними рішення органу місцевого самоврядування, на підставі яких видані оскаржувані державні акти на право власності на земельні ділянки, тому підстав для скасування вказаних державних актів у суду не має.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні недійсним державного акта на право приватної власності на землю, оформленого на ОСОБА_5, та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог, апеляційний суд виходив із того, що позивач, який є власником житлового будинку на підставі рішення суду від 19 липня 2004 року, має право на передачу йому у власність і земельної ділянки, на якій він розташований. Порушене право позивача на користування земельною ділянкою, площею 0,10 га, підлягає поновленню шляхом визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю, площею 0,1573 га, виданого ОСОБА_5 на підставі рішення виконкому Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області від 30 травня 2000 року.

Однак погодитися із вказаними доводами судів повністю не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеній нормі ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 30 липня 1998 року ОСОБА_6 продала ОСОБА_3 (позивачу) житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1.

05 листопада 1998 року ОСОБА_7, який діяв від імені ОСОБА_3 на підставі доручення, продав вказаний будинок ОСОБА_8, яка діяла на підставі доручення від ОСОБА_9

07 лютого 2000 року ОСОБА_9, яка діяла через представника ОСОБА_7, продала вказаний будинок ОСОБА_5 (відповідачу).

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 19 липня 2004 року позов ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_3 задоволено та визнано недійсним доручення ОСОБА_3, видане ОСОБА_7, визнано недійсними договори купівлі-продажу спірного будинку від 05 листопада 1998 року та від 07 лютого 2000 року, зобов'язано ОСОБА_5 повернути ОСОБА_3 цей будинок.

Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення виконкому Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області від 30 травня 2000 року № 71, ОСОБА_5 є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1, площею 0,1573 га, з яких: 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,0573 га для ведення особистого підсобного господарства.

Згідно з державним актом на право приватної власності на землю, виданим ОСОБА_5 на підставі рішення Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області від 05 червня 2009 року № 8, останній є власником земельної ділянки по АДРЕСА_2, площею 0,025 га, для обслуговування магазину.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_5 є власником магазину по АДРЕСА_1.

В судовому засіданні місцевим судом оглянуто матеріали адміністративної справи № 444/48/13-а за позовом ОСОБА_3 до Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області, третя особа - ОСОБА_5, до вирішення якої було зупинено провадження у даній справі та встановлено, що ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання противоправними та скасування рішень виконавчого комітету Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області від 30 травня 2000 року № 71 про передачу ОСОБА_5 у приватну власність земельної ділянки, площею 0,1573 га, по АДРЕСА_1 та рішення Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області від 05 червня 2009 року № 8. Постановою Жовківського районного суду Львівської області від 25 березня 2013 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2014 року, в задоволенні зазначеного позову відмовлено. Вказаними судовими рішеннями встановлено, що справа за позовом ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_9 та ОСОБА_5 у 2000 році не розглядалася та питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на будинковолодіння не вирішувалось, рішення виконкому Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області від 30 травня 2000 року № 71 «Про передачу громадянам земельних ділянок в приватну власність та постійне користування» та рішення Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області від 05 червня 2009 року № 8 «Про затвердження проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки в АДРЕСА_2» винесені у відповідності до законодавства, чинного на момент їх прийняття та в межах повноважень органу місцевого самоврядування.

Нормами ч. 2 ст. 6, ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 23 ЗК України 1991 року передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта про право власності на землю.

Частиною першої ст. 155 ЗК України, (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч. 1 ст. 155 ЗК України).

Таким чином, місцевий суд дійшов невірного висновку з посиланням на постанову адміністративного суду, якою відмовлено в задоволенні позову про скасування рішень виконкому Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області № 71 від 30 травня 2000 року та від 05 червня 2009 року № 8, щодо відсутності правових підстав для визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, видані на підставі вказаних рішень.

Так, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки є самостійною правовою підставою позову, що вірно встановлено апеляційним судом.

Крім того, висновок апеляційного суду, що оскільки в зв'язку з набранням чинності рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 19 липня 2004 року ОСОБА_3 повернуто у власність житловий будинок, то він на підставі вимог статей 30, 67 ЗК України 1990 року набув право на земельну ділянку, також є обґрунтованим.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 30 Земельного Кодексу України 1990 року, (чинного на час набуття ОСОБА_3 права власності на будинок - 30 липня 1998 року), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. При переході права власності громадян на житловий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. (Така ж за змістом норма міститься й у ст. 120 ЗК України 2001 року).

При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності (правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 11 лютого 2015 року в справі № 6-2цс15).

Отже, виходячи із норм статей 30, 67 ЗК України 1990 року, ст. 120 ЗК України 2001 року, позивач при переході до нього права власності на будинок, набув права на земельну ділянку.

Однак, апеляційним судом невірно встановлено розмір земельної ділянки, на яку має право позивач.

Як убачається з довідки-характеристики, виданої позивачу, придбаний 30 липня 1998 року ОСОБА_3 у ОСОБА_6 житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці 1410 кв.м., крім того - лишки кв. м. (рішення виконкому Дублянської міської ради народних депутатів від 15 лютого 1990 року № 34) (а.с. 64 т.1).

Разом з тим, суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув, та не встановив дійсного розміру земельної ділянки, яка знаходиться під будинком, оскільки рішення виконкому Дублянської міської ради народних депутатів від 15 лютого 1990 року № 34 в матеріалах справи відсутнє, як і інші належні та допустимі докази, які підтверджують розмір земельної ділянки, на яку має право позивач з урахуванням вимог ст. 67 ЗК України 1990 року.

Згідно з актом вибору земельної ділянки під будівництво крамниці в АДРЕСА_1 вбачається, що відповідачу погоджено зі спірної земельної ділянки, на якій знаходиться будинок будівництво магазину площею 0,02 га. (а.с. 102 т. 1).

Згодом, як встановлено вище, відповідач став власником земельної ділянки по АДРЕСА_2, площею 0,025 га, для обслуговування побудованого магазину.

Відповідно до свідоцтва про право власності на вказаний магазин загальною площею 161,4 кв.м, останній належить ОСОБА_5 та розташований по АДРЕСА_1. (а.с. 4 т. 1).

Таким чином, будинок позивача та магазин відповідача знаходяться на земельних ділянках, які перебувають у власності останнього, а позивач має право на частину цих земельних ділянок у зв'язку з виникненням у нього права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Дійшовши у зв'язку з цим правильного висновку про те, що спірна земельна ділянка є предметом поділу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (правонаступником ОСОБА_5), апеляційний суд у порушення вимог статей 214, 215 ЦПК України, не визначився із характером спірних правовідносин між сторонами спору та способом захисту порушеного права позивача та безпідставно задовольнив позовні вимоги у частині визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, який належить померлому ОСОБА_5

Разом з тим, місцевий суд всупереч вимог статей 130, 212 - 214 ЦПК України не встановив дійсних обставин справи, не визначився з характером спірних правовідносин. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України не уточнив позовних вимог у справі, не встановив у який спосіб підлягає захисту порушене право позивача, відповідно до вимог ст. 16 ЦК України та глави 29, розділу першого книги третьої цього Кодексу. Не роз'яснив права на призначення експертизи для встановлення дійсного розміру земельної ділянки. Отже суд відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України не створив необхідних умов для всебічного повного дослідження обставини справи, зберігаючи об'єктивну неупередженість до усіх сторін спору.

Оскільки позовні вимоги взаємопов'язані між собою та обставини справи підлягають перевірці в сукупності, справа підлягає скасуванню у повному об'ємі.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідно до вимог ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 04 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М.Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська