Справа № 1320/2-835/09 Головуючий у 1 інстанції: Янко Б.Я.
Провадження № 22-ц/783/2/16 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Шумської Н.Л.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю представника ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» - Матвіїва Б.М., прокурора Чоп Ю.В., представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 18 грудня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Росохацької сільської ради Сколівського району Львівської області, з участю третьої особи - Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, про визнання права власності на самочинне будівництво, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2009 року ОСОБА_3 звернувся в суд із вищезазначеним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок з мансардою загальною площею 431,5 м.кв., який розташований по АДРЕСА_1.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на самочинно збудований житловий будинок з мансардою загальною площею 431,5 м.кв., розташований в АДРЕСА_1.

Рішення оскаржило Державне підприємство «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Обґрунтовує скаргу належністю спірної земельної ділянки, на якій ОСОБА_3 самочинно збудовано житловий будинок з мансардою загальною площею 431,5 м.кв., що розташований в АДРЕСА_1, - Державному підприємству «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат».

Заперечуючи проти таких доводів апеляційної скарги, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 зазначає, що земельна ділянка загальною площею 0,01 га, на якій самочинно збудований житловий будинок перебуває у приватній власності ОСОБА_3, про що свідчить Державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 25.05.2007 року. Дана земельна ділянка входить в межі земельної ділянки АДРЕСА_2, загальною площею 10,2 га. Остання ділянка у 2006 році була передана на баланс Росохацької сільської ради Сколівського району Львівської області.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» - Матвіїва Б.М., прокурора Чоп Ю.В., представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається наступне.

У відповідності до розпорядження голови Сколівської районної державної адміністрації від 16 квітня 2007 року за № 274 затверджено проект відведення земельної ділянки пл. 0,01 га гр. ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування гаражу в ур. «Тисовець» на території Росохацької сільської ради за межами населеного пункту с. Мита та надано її ОСОБА_3 у власність (т. 1, а.с. 12).

На підставі цього ж розпорядження голови Сколівської районної державної адміністрації ОСОБА_3 видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 25.05.2007 року, відповідно до якого йому на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,01 га., розташована у с. Мита, на території Росохацької сільської ради Сколівського району Львівської області (т. 1, а.с. 16).

Дана земельна ділянка входить в межі земельної ділянки АДРЕСА_2, загальною площею 10,2 га, яка була передана на баланс Росохацької сільської ради Сколівського району Львівської області відповідно до рішення Росохацької сільської ради Сколівського району Львівської області за № 10 від 25 квітня 2006 року та згідно Акту прийому-передачі від 21 квітня 2006 року.

30.10.2007 року ОСОБА_3 отримав дозвіл № 77 на виконання будівельних робіт в с. Мита урочище «Тисовець», попередньо виготовивши проект. Проте, під час здійснення будівництва, позивач не взяв вказаний проект до уваги і збудував замість гаража житловий будинок (т. 1, а.с. 11), якому рішенням виконавчого комітету Росохацької сільської ради Сколівського району № 162 від 09.08.2008 року «Про присвоєння адреси на гараж в селищі Тисовець Сколівського району» присвоєно адресу: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 17).

Технічним висновком про стан будівельних конструкцій та інженерних мереж збудованого житлового будинку по АДРЕСА_1, виготовленим Дрогобицьким відділом ДП Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІпроектреконструкція», підтверджується що технічний стан конструкцій та конструктивів здійсненої будівлі є якісним, а сама будівля придатна для нормальної експлуатації, порушень чинних будівельних норм та санітарних правил немає (т. 1,а.с. 34).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що самочинно збудований позивачем житловий будинок з мансардою відповідає будівельним та технічним нормам, протипожежним та санітарним правилам, не порушує прав та інтересів інших осіб і розташований на належній йому на праві приватної власності земельній ділянці та вказав, що відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда чи будь-яке інше нерухоме майно, якщо вони будуються або збудовані без належного на те дозволу чи належно затвердженого проекту, вважаються самочинним будівництвом. Проте, відповідно до ч. 5 вказаної норми, на вимогу власника земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує праві інших осіб.

Обґрунтовуючи апеляційну саргу Державне підприємство «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» зазначає, що на даний час землі урочища «Тисовець», у тому числі спірна земельна ділянка АДРЕСА_2, знаходиться на обліку в Самбірському КЕЧ району, як землі оборони, що перебувають в постійному користуванні Сколівського військового лісгоспу ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат».

З рішення господарського суду Львівської області від 12 серпня 2015 року (справа № 02-4/2/2-13-45), поданого апелянтом 11.01.2016 року в суді апеляційної інстанції як доказ обґрунтованості апеляційної скарги, вбачається, що в користь держави в особі МО України витребувано та передано в постійне користування Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» частину земельної ділянки загальною площею 0,35757 га, позначеної за № 2 на топографо-геодезичних роботах «Встановлення меж спортивно-оздоровчого комплексу на території спортбази МО України «Тисовець» Сколівського району Львівської області», виготовлених у 2006 році державним підприємством Міністерства оборони України «Львівський проектний інститут» за виключенням земельних ділянок загальною площею 0,23 га, право власності на які на підставі державних актів оформлено за ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, розташованих на земельній ділянці № 2 загальна площа якої на топографо-геодезичних роботах становить 0,6595 га (т. 2, а.с. 66-71).

В той же час апелянтом не подано апеляційному суду жодного належного і допустимого доказу на спростування факту, що ОСОБА_3 є власником спірної земельної ділянки площею 0,0100 га на території Росохацької сільської ради в урочищі «Тисовець» Сколівського району Львівської області. Зокрема, відсутні будь-які докази щодо визнання недійсним розпорядження голови Сколівської райдержадміністрації від 16.04.2007 року за № 274 про передачу ОСОБА_3 у власність земельної ділянки та скасування Державного акта на право власності на земельну ділянку серіїНОМЕР_2 від 25.05.2007, виданого ОСОБА_3, а також докази про вирішення питання щодо витребування земельної ділянки від останнього.

На підставі викладеного, доводи апеляційної скарги, що земельна ділянка на якій збудований будинок, перебуває в користуванні Сколівського військового лісгоспу, що є відокремленим структурним підрозділом ДП «Івано-Франківський військовий лісопромкомбінат», не заслуговують на увагу, оскільки скаржником не надано жодного доказу на підтвердження цих доводів.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд вірно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» - відхилити.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 18 грудня 2009 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Шумська Н.Л.