У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.10.2016 року Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Дудник В.О.

розглянувши справу у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, справу за заявою ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у справі №1832/14 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник, ОСОБА_1, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою, в якій просить суд: скасувати рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 19 грудня 2014 року, справа № 1832-14, про стягнення з нього на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» кредитну заборгованість в розмірі 1285690,08 гривень та судові витрати по справі 10960,29 гривень.

Свої заявлені вимоги обґрунтовує тим, що 26 жовтня 2015 року у державного виконавця відділу ДВС Ізмаїльського міськрайонного управляння юстиції Одеської області ним було отримано постанову про відкриття виконавчого провадження від 19 жовтня 2015 року, яке було відкрито на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року про видачу виконавчого листа на підставі рішення третейського суду. Тобто, 26 жовтня 2015 року йому стало відомо про наявність рішення постійно діючого третейського суду від 19 грудня 2014 року, яким з нього на користь ПАТ Укрсоцбанк» було стягнуто заборгованість за договором кредиту грошову суму в розмірі 1285690,08 грн. та судові витрати по справі 10960,29 гривень. Зазначене рішення третейського суду, за його клопотанням, було отримано 03 листопада 2015 року. Рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків прийнято 19 грудня 2014 року, справа № 1832-14 у складі третейського судді Білоконь Ю.М. в м. Києві за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості. Із зазначеним рішенням він категорично не згодний, з наступних підстав. По-перше, про розгляд справи відносно нього у третейському суді, його повідомлено не було, що грубо порушує його права на судовий захист та можливість надавати докази своєї позиції в судовому засіданні. Посилання у тексті рішення на те, що він про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, не відповідає дійсності, оскільки жодного виклику до суду за адресою його реєстрації та проживання він не отримував. Також, після прийняття рішення, воно не було направлено на його адресу, тобто він не знав про його наявність, та не мав можливості його оскаржити в встановлені законом строки. Крім цього, Постановою Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року, ВСУ у справі № 6-856цс15 висловив свою правову позицію щодо скасування рішення третейського суду у справі за позовом банку до позичальника-споживача, а саме, відповідно до ст. 389-5 ЦПК країни рішення третейського суду може бути скасовано, якщо справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону. Відповідно до п.14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» (частину 1 ст. 6 ЗУ «Про третейські суди» доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 03 лютого 2011 року), третейські суди в порядку передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Як вбачається з рішення третейського суду, воно ухвалено 19 грудня 2014 року, тобто після внесення зазначених змін до ЗУ «Про третейські суди». Таким чином, вважаючи себе споживачем послуг банку, спір виник щодо заборгованості за кредитом, третейському суду в силу положень пункту 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» така справа не підвідомча, на що не звернув увагу третейський суд при розгляді справи. З огляду на позицію ВСУ, третейські суди не правомочні розглядати з 12 березня 2011 року спори за позовами кредиторів до боржників, якщо мова йде про споживче кредитування, а раніше прийняті рішення підлягають скасуванню відповідно до норм чинного законодавства. Тому виходячи з викладеного вважає, що рішення третейського суду від 19 грудня 2014 року про стягнення з нього кредитної заборгованості, винесено з порушенням закону, оскільки такий спір повинен вирішуватися в суді загальної юрисдикції з дотриманням процедури зазначеної в ЦПК.

Заявник в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутність, вимоги задовольнити з підстав, викладених у заяві.

Представник Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в судове засідання не з'явився, подав до суду додаткові пояснення, в яких просив суд відмовити в повному обсязі у задоволенні заяви, а також заяву про розгляд справи у його відсутність, заяву про доповнення заперечень.

Відповідно ч. 2 ст. 389-4 ЦПК України, неявка осіб, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд, дослідивши матеріали даної справи, матеріали третейської справи № 1832/14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, приходить до наступного.

19 грудня 2014 року Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків у справі № 1832-14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було прийнято рішення, відповідно до якого із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» заборгованість за договором кредиту № 2007/669-19/34 від 01 червня 2007 року у сумі 1285690 гривень 08 копійок та 10960 гривень 29 копійок витрат, пов'язаних з вирішенням спору Третейським судом.

Судом встановлено, що рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків ухвалено на підставі укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 01 червня 2007 року договору кредиту № 2007/669-19/34.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про третейські суди», юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Спір може бути переданий на розгляд Третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам Закону України «Про третейські суди».

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про третейські суди», третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Законом України «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам, частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» було доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Вказаний Закон набрав законної чинності 12 березня 2011 року.

Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

У правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 травня 2015 року у справі № 6-64цс15 від 20 травня 2015 року визначено, що «Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року. На час укладання кредитного договору (15 листопада 2011 року) Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). З огляду на наведене суди дійшли правильного висновку про те, що третейське застереження в кредитному договорі від 15 листопада 2011 року між фізичною особою (споживачем) і банком було укладено в порушення вимог пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», і в цій частині кредитний договір слід визнати недійсним».

Крім того, у правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-856цс15, визначено, що відповідно до статті 3895 ЦПК України рішення третейського суду може бути скасовано якщо справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону. Відповідно до пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину 1 статті 6 Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року), третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Рішення третейського суду, про скасування якого просив заявник, ухвалено після внесення зазначених змін до Закону. Суди, розглядаючи заяву про скасування рішення третейського суду на вказану обставину не звернули уваги та відмовили у її задоволенні, помилково пославшись на те, що спір, який виник між сторонами, не є спором щодо захисту прав споживачів. Оскільки заявник є споживачем послуг банку, спір виник щодо заборгованості за кредитом, третейському суду в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» така справа не підвідомча.

Статтею 360-7 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 2 ст. 389-5 Цивільного процесуального кодексу України, рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо: справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; третейську угоду визнано судом недійсною; склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

За вказаних обставин, суд вважає, що вищезазначені правові позиції висловлені Верховним Судом України в постановах від 20 травня 2015 року у справі № 6-64цс15 та від 02 вересня 2015 року у справі № 6-856цс15, підлягають застосуванню в межах розгляду заяви про скасування рішення третейського суду, оскільки за вимог п.1 ч.2 ст. 389-5 Цивільного процесуального кодексу України, рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Щодо обґрунтувань заявлених вимог в частині неповідомлення заявника про дату розгляду справи, неотримання рішення третейського суду, то вказані обґрунтування є по суті запереченнями щодо вимог ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості та мали б розглядатися та оцінюватися в якості доказів при розгляді справи у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків.

З огляду на викладене, аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у справі №1832/14 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 5, 6, 12 Закону України «Про третейські суди», ст. 1 Закону країни «Про захист прав споживачів», ст.ст. 2, 17, 210, 3891 - 3896 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у справі №1832/14 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Скасувати рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків по справі № 1832-14 від 19 грудня 2014 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: