У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до державної акціонерної компанії «Хліб України» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за затримку видачі дублікату трудової книжки, середнього заробітку за затримку виконання рішення суду і наказу, відпускних та матеріальної допомоги на оздоровлення за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 7 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 24 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 7 вересня 2004 року до 26 травня 2006 року він двічі поновлювався та тричі звільнявся з посади директора державної акціонерної компанії «Хліб України» Ічнянське хлібоприймальне підприємство», за що з відповідача було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Після його поновлення на роботі він здавав відповідачу дублікат трудової книжки, оскільки її оригінал знаходився у приватній структурі, в якій він у цей час працював, і з якої звільнився 28 лютого 2005 року, після чого став на облік у центр зайнятості. Дублікат трудової книжки знаходиться у відповідача. Наказом від 26 травня 2006 року № 170-к, з яким він ознайомився 5 червня 2006 року, його в черговий раз поновлено на роботі, однак цей наказ залишився без виконання.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з державної акціонерної компанії «Хліб України» (далі - ДАК «Хліб України») на його користь середній заробіток за затримку видачі дублікату трудової книжки за період з 5 червня 2006 року до 5 серпня 2006 року в розмірі 2 508 грн 84 коп.; 2 508 грн 84 коп. за невиконання наказу від 26 травня 2006 року № 170-к та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 3 лютого 2006 року про його поновлення. Також зазначав, що його вимушений прогул склав 1 рік і 9 місяців за період з 7 вересня 2004 року до 26 травня 2006 року (останній наказ про його поновлення), тому відповідно до умов п. 5.3 контракту просив стягнути з відповідача відпускні у розмірі 2 195 грн 37 коп. та 2 195 грн 37 коп. матеріальної допомоги на оздоровлення, які не були виплачені при останньому звільненні. Крім того, позивач просив суд визнати робочими днями 30 березня 2005 року, 14 лютого 2006 року, 21 лютого 2006 року та 5 червня 2006 року, оскільки у ці дні він був на роботі, що підтверджується копіями відрядження та стягнути з відповідача на його користь заробітну плату в розмірі 132 грн.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 7 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 24 вересня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким вирішити питання по суті.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивача неодноразово було звільнено та поновлено на посаді, а останнім наказом від 2 березня 2006 року № 74-к звільнено за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КзпП України, який у судовому порядку не оскаржено. При цьому на підставі судових рішень, ухвалених за позовами ОСОБА_3, що набрали законної сили, вже були вирішені вимоги щодо поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку і матеріальної допомоги, заробітної плати за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі. Щодо позовних вимог про стягнення середньої заробітної плати за час затримки видачі трудової книжки, то позивач не довів цих вимог належними і допустимими доказами. Крім того, вирішуючи вимоги про стягнення відпускних та матеріальної допомоги, суд послався на те, що позивач пропустив без поважних причин встановлений законом тримісячний строк для звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що суд прийшов доправильного висновку про необхідність відмови у задоволенні заявлених вимог позивачем у повному обсязі за їх недоведеністю.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким чином, у судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як мотивування судового рішення судом, який має право за певних обставин на дослідження нових доказів та переоцінку доказів.

Разом із тим на порушення зазначених положень закону апеляційний суд, відхиляючи апеляційну скаргу, обмежився лише узагальнюючою фразою про те, що висновки суду відповідають дійсним обставинам справи, вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Проте апеляційний суд не перевірив як доводів апеляційної скарги, так і законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції; не звернув уваги на те, що районний суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення відпускних та матеріальної допомоги за пропущенням строку позовної давності, не вказавши чи порушено при цьому право позивача, оскільки відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим.

Крім того, в ухвалі апеляційного суду в порушення вимог пп. 2, 3 ч. 1, ч. 2 ст. 315 ЦПК України взагалі не зазначено встановлені судом обставини щодо кожної з вимог позивача, та з яких мотивів і на підставі яких положень закону відхилені доводи апеляційної скарги.

За таких обставин ухвала апеляційного суду не може вважатися законною й обґрунтованою та в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до судуапеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 24 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик