22-ц/775/170/2016(м)
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Бугрим Л.М.

суддів Супрун М.Ю., Биліни Т.І.

при секретарі Зал Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 30 грудня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

В обгрунтування позову вказував, що з моменту народження він з батьками проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1, який належав його дідусю ОСОБА_5. Весь час проживання у будинку користувався жилою площею як член сімї власника. За життя дідусь ОСОБА_5 стверджував, що після його смерті будинок дістанеться саме йому. Про те, що ОСОБА_5 ще у 2001 році, коли позивачеві було 14 років, подарував будинок своїй дочці ОСОБА_2 він дізнався лише у 2013 році. Вважає, що спірним договором дарування від 09 жовтня 2001 року порушене його право користування житловою площею, на укладення цього договору не було отримано згоди органу опіки та піклування, оскільки він на той час був неповнолітнім . На підставі вищевикладено просив даний договір дарування визнати недійсним.

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що у спірному будинку проживав разом з батьками з 1987 року до 2013 року, що підтверджується доказами, наданими суду. Також апелянт зазначав, що місцем проживання неповнолітніх визнається місце проживання будь-кого з батьків, адже судом було встановлено, що його батьки весь час проживали у спірному будинку, проте суд дійшов помилкового висновку, що вищезгадані докази не є переконливими. Судом першої інстанції не застосовано законодавство, що підлягало застосуванню, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, зокрема ст. 17 ЦК УРСР ( в редакції закону 1963 року) ,яка діяла на час спірних правовідносин , ст. 29 ЦК України в діючій редакції закону ,якими передбачено що місцем проживання неповнолітньої дитини яка не досягли 15-ти років є місцем проживання будь-кого батьків. Також судом не застосовано Конвенцію про права дитини,Закон України « Про охорону дитинства « та інше законодавство щодо захисту прав дітей та їхніх інтересів . Судом не дано належної оцінки обставинам справи , що призвело до ухвалення незаконного рішення .

У судове засідання позивач ОСОБА_1В не зявився. Його представник ОСОБА_6 підтримував доводи апеляційної скарги ,просив рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 просила відхилити апеляційну скаргу , а рішення суду залишити без зміни.

Представник третьої особи ОСОБА_4- ОСОБА_7 просила рішення суду залишити без зміни та відхилити апеляційну скаргу.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином .

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, її представника, представника третьої особи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги,колегія суддів вважає , що апеляційна скарга підлягає відхиленню ,рішення суду- залишенню без змін виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення , яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом . Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повного і всебічно зясованих обставин , на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає. Розглядаючи справу суд вірно визначив характер спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив обставини справи, надані докази ,яким дав правильну правову оцінку, правильно застосував матеріальний закон та вірно вирішив спір..

Зокрема, судом першої інстанції було вставлено , що 9 жовтня 2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування згідно з яким ОСОБА_5 подарував своєї доньці ОСОБА_2 належний йому будинок розташований по вулиці Орджонікідзе,16 в м. Маріуполі. На час укладання договору у будинку були зареєстровані ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , що підтверджується ксерокопією домової книги на вказаний жилий будинок. ( а.с.54-55 )

Упослідуючому рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 10 листопада 2009 року за позовом ОСОБА_8 договір дарування вказаного жилого будинку було визнано частково недійсним в частині ? , право власності на яку визнано за ОСОБА_8 після смерті матері ОСОБА_8

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначав про те, що він весь час з неповнолітнього віку проживав разом з батьками у дідуся ОСОБА_5 по вулиці Орджонікідзе ,16 у м. Маріуполі , хоча був зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 у цьому ж місті . На підтвердження проживання в спірному будинку батька позивача , ОСОБА_8 суду надав довідку комітету самоорганізації « Жемчужний «, та акт у якому сусіди ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ОСОБА_11 письмово підтвердили ці обставини.

В судовому засіданні були також допитаний свідок ОСОБА_12 який підтвердив факт проживання позивача разом з батьками у спірному жилому будинку.

Наданим доказам на підтвердження факту проживання позивача та придбання ним право на постійне користування житлом у спірній квартирі, суд першої інстанції дав критичну оцінку.

З такими висновками слід погодитись , оскільки правова природа проживання позивача у будинку ОСОБА_5, наслідки цього проживання свідкам невідомі . Зокрема, їм невідомо чи придбав право користування неповнолітній ОСОБА_1 у спірному жилому будинку, у той час як за ним зберігалось право на жилу площу за місцем реєстрації .

Разом з тим, ані батьки неповнолітньої особи , ані вона сама досягнувши повноліття не ставили питання щодо визнання права на користування житлом в будинку , не приймали заходи щодо реєстрації в жилому будинку та придбання права на користування житлом в установленому законом порядку . І до цього часу позивач є зареєстрований разом з матірю ОСОБА_3А АДРЕСА_1 .

Законом не заборонено надавати житло в тимчасове користування будь-якій особі, а оскільки за позивачем зберігалось право на користування житлом за місцем реєстрації , то його проживання у жилому будинку відповідає статусу тимчасового мешканця .

Відповідно до ч.1 ст. 48 ЦК УРСР(чинного на час укладення договору дарування) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі порушує особисті або майнові права неповнолітніх дітей

Враховуючи зазначене , колегія суддів дійшла висновку про те,що у суду першої інстанції не було підстав згідно з положеннями ч.1 ст. 48 ЦК України ( в редакції закону 1963 року ) вважати ,що укладений договір дарування жилого будинку в якому тимчасово мешкав позивач порушує його право на користування житлом, оскільки він такого права в установленому законом порядку не набув , а тому заявлені вимоги щодо визнання договору дарування недійсним є безпідставними. Судом першої інстанції було обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.

Із пояснень відповідача ОСОБА_2 в апеляційному суді вбачається що позивач постійно проживав за місцем реєстрації разом з матірю ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги про те,що суд не навів та не застосував спеціальних законів , які безпосередньо направлені на захист прав дитини є непереконливими .

Зокрема ,стаття 17 Закону України «Про охорону дитинства», який набув чинності 06 червня 2001 року, регулює питання захисту майнових прав дитини.

Відповідно до ч. 3 цієї статті батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання.

Таким чином ,положення вказаної статті регулюють правовідносини щодо майна дитини й не можуть бути застосовані до правовідносин з відчуження чужого житлового приміщення, відносно якого в дитини є лише право на тимчасове користування житлом.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції відносно дотримання положень Закону України « Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей»,який набрав чинності 1 січня 2006 року», відповідно до ст. 12 якого для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Таким чином, до 1 січня 2006 року згода органів опіки та піклування необхідна була лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником) майна, що відчужується.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд повинен був застосувати Конвенцію про права дитини,Закон України « Про охорону дитинства « та інше законодавство щодо захисту прав дітей та їхніх інтересів та задовольнити позов на їх підставі є непереконливими . Застосування вказаних законів повинно бути повязано з порушенням конкретного права , яке підлягає захисту .

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Рішення суду постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування не вбачається.

У відповідності з положеннями ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст.. 303, 304, 307 , 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду Донецької області від 30 грудня 2015 року залишити без зміни .

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий: Л.М.Бугрим

Судді: Т.І.Биліна

ОСОБА_13