Провадження № 22-ц/779/437/2016
Головуючий у 1 інстанції Бабій О.М.
Суддя-доповідач Бойчук І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Ясеновенко Л.В., Горейко М.Д.,

секретаря Драганчук У.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Служби у справах дітей Коломийської райдержадміністрації про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» на рішення Івано-Франківського міського суду від 11 грудня 2015 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 грудня 2015 року відмовлено в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, орган, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб: Служба у справах дітей Коломийської райдержадміністрації про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки

Апелянт подав апеляційну скаргу в якій зазначає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції не проаналізовано належним чином докази у даній справі, а саме Кредитний договір № 2601/07 від 26.01.2007 року, а також Договір іпотеки від 26.01.2007 року. Також судом першої інстанції неправдиво зазначається в рішенні, що банком не надано розрахунок заборгованості по «тілу» кредиту.

До матеріалів справи банком у різний час додавався розрахунок заборгованості ОСОБА_2 (в якому, зокрема, зазначається і сума боргу за кредитом) та додаткові пояснення в обґрунтування цього розрахунку. Також в матеріалах справи містяться виписки по рахунках з яких видно яким чином та в якому саме розмірі нараховувалися відсотки по кредиту. Ці документи до уваги судом першої інстанції не взято і в судовому рішенні належним чином не відображено.

Долучені банківські виписки по особових рахунках Позичальника є первинними документами у відповідності із ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996 від 16.07.1999 року.

Виписки з рахунків ОСОБА_2 на видачу кредитних коштів банком відповідачу та платежів по кредиту є належними і достатніми доказами отримання коштів Відповідачем від ПАТ "Західінкомбанк", нарахування відсотків по кредиту та погашення кредиту. Тому висновок суду, про те, що нібито банком не обґрунтовано розмір заборгованості не відповідає дійсності.

Судом першої інстанції не взято до уваги ст. З Закону України «Про іпотеку» в якій зазначається, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. При цьому договір іпотеки від 26.01.2007року є чинним та недійсним у судовому порядку не визнавався.

Відповідно до вимог п.5.4.1 ст..2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяженням є заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору.

Проте, судом не взято до уваги той факт, що на договорі іпотеки міститься напис приватного нотаріуса Коломийського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про те, що у зв'язку з посвідченням договору іпотеки накладається заборона відчуження зазначеної в договорі квартири за АДРЕСА_1 що належить ОСОБА_3, до припинення договору іпотеки. Заборона зареєстрована в реєстрі за №Д- 145. Таким чином, в даний час обтяження є зареєстрованим і чинним, а висновок суду про те, що Банком не надано доказів внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є таким, що не відповідає дійсності.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати і постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги.

26 січня 2007 року між КБ «Західінкомбанк» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Західінкомбанк») та відповідачем ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 2601/07 (а.с.10), за яким банк відкриває позичальнику кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 18 000 доларів США на умовах визначених даним кредитним договором із сплатою 13% річних з терміном користування кредитними коштами до 26 січня 2012 р.

Згідно п. 1.5 кредитного договору, погашення кредиту здійснюється згідно графіку, який є невід'ємною частиною договору до 10 числа місяця, наступного за звітним.

08 червня 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду №1, якою збільшено суму кредиту до 40 000 дол. США а в п. 1.5 кредитного договору, зазначено що погашення кредиту здійснюється згідно графіку від 08 червня 2007 року, який є невід'ємною частиною договору до 10 числа місяця, наступного за звітним (а.с.11).

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України встановлено правові наслідки порушення зобов'язання, за змістом якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема неустойка.

Пунктом 3.2.7 та 3.2.8 кредитного договору передбачено, що у разі порушення (невиконання) боржником умов даного договору, позичальник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 30% річних від простроченої суми, а також штраф в розмірі 30% від простроченої суми боргу.

В забезпечення належного виконання зобов'язань по кредитному договору № 2601/07 від 26 січня 2007 року, між банком та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір поруки № 1 (а.с.15), відповідно до п. 1.1 та 1.2 якого відповідач зобов'язується перед кредитором відповідати за виконання позичальником ОСОБА_2. в повному обсязі усіх зобов'язань, що випливають з кредитного договору. Поручитель та позичальник відповідають перед кредитором солідарно.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

08 червня 2007 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №1 до договору поруки, якою збільшено суму кредиту до 40 000 доларів США.

Позивачем станом на 11 серпня 2014 року проведено розрахунок заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого сума заборгованості відповідача ОСОБА_2 перед банком за кредитними зобов'язаннями становить 82 796,69 доларів США та 58 208 грн. 94 коп., з яких: заборгованість за кредитом 40000 дол. США, заборгованість за відсотками 23 689,76 дол. США, пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ 58 208 грн. 94 коп., штраф 19 106,93 дол. США.

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що наданий позивачем суду розрахунок заборгованості (а.с.6-7), не відображає суму кредиту, яку повинен сплачувати позичальник відповідно до графіку, оскільки графік сплати, який є невід'ємною частиною договору, позивачем на вимогу суду не надано, що робить не можливим визначити заборгованість по тілу кредиту з урахуванням строків позовної давності та інших даних.

Із наданого позивачем на вимогу суду першої інстанції розрахунку вбачається, що позичальник погашав більший розмір відсотків в місяць, ніж було визначено банком, однак, відсутні дані про зарахування розміру переплати за відсотками та за тілом кредиту. Вище наведене дало можливість суду прийти до висновку, що позивачем не обґрунтовано розмір заборгованості, яку він просив стягнути солідарно з позичальника та поручителя.

За таких обставин, суд прийшов до правильного висновку, що вимога позивача про стягнення заборгованості з позичальника не підлягає задоволенню у зв'язку з недоведеністю розміру заборгованості і з такими доводами погоджується і суд апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог закону та практики Верховного Суду України (постанова від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14) вирішено судом першої інстанції і вимогу про стягнення заборгованості по кредитному договору з поручителя та відмовлено у її задоволенні.

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Незважаючи на та те, що строк виконання основного зобов'язання настав 26 січня 2012 року, позивач не звернувся до суду із вимогою до поручителя в межах шестимісячного строку, а звернувся з таким позовом аж 13 серпня 2014 року, а тому порука ОСОБА_3 за договором поруки № 1 від 26 січня 2007 року є припиненою.

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

В забезпечення належного виконання зобов'язань по кредитному договору № 2601/07 від 26 січня 2007 року, між банком та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір іпотеки (а.с.14-16), згідно п. 3.1 якого відповідач передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 86,9 кв.м., яка належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

15 червня 2007 року до договору іпотеки внесені зміни додатковим договором (а.с.17), однак, додатковий договір не підписаний представником банку.

Відмовляючи у задоволенні даної позовної вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що позивачем не надано доказів того, що іпотека зареєстрована в Державному реєстрі іпотек та що об'єкт обтяження внесений в реєстр та не надано витягів про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» визначено підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язання забезпеченого іпотекою, іпотекодержатель вправі задовільнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За рахунок предмета іпотеки він має право задоволити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 589 ЦК України встановлено, що у разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою, заставодержатель (іпотекодержатель) набуває право звернення стягнення на предмет застави (іпотеки). За рахунок предмета застави, іпотеки він має право задоволити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого.

Враховуючи вищенаведене та відсутність доказів, які підтверджують розмір заборгованості за кредитним договором, суд прийшов до переконання, що вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню, оскільки є необґрунтованою.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності у матеріалах справи належного розрахунку заборгованості за кредитним договором є надуманими і суд цим доводам дав належну оцінку у оскаржуваному рішенні.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313- 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 11 грудня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.В. Бойчук

Л.В. Ясеновенко

М.Д. Горейко