У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

суддів: Кадєтової О.В., Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Житлово-будівельний кооператив-92, про відшкодування майнової та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_5 та його представника - ОСОБА_6 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 1 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з указаним позовом, із урахуванням уточнених позовних вимог станом на 29 липня 2015 року просили стягнути із ОСОБА_5 майнову шкоду у розмірі 18 918 грн та відшкодування моральної шкоди - 5 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 10 лютого 2012 року сталось залиття належної їм квартири АДРЕСА_1. Відповідно до акта про залиття від 10 лютого 2012 року, складеного комісією Житлово-будівельного кооперативу-92, причиною залиття стала тріщина у трубі на з'єднанні між трубою і батареєю системи центрального опалення у квартирі АДРЕСА_2, власником якої є ОСОБА_5

Після залиття відповідач відмовився відшкодувати завдану їм шкоду і вони змушені були за власний рахунок замінити меблі та провести ремонтні роботи.

Крім того, залиттям квартири їм завдано моральної шкоди, розмір якої оцінено у 5 000 грн.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 1 лютого 2016 року, позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивачів 18 918 грн майнової шкоди та 1 000 грн моральної шкоди; вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_6 просять скасувати судові рішення у справі, мотивуючи свої вимоги порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду відсутні.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із ч.2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Виходячи із визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вин.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що із урахуванням акта про залиття, показань свідків та висновків судової інженерно-технічної експертизи від 31 жовтня 2014 року, проведеної Львівським НДІСЕ, відповідачем не спростовано своєї вини у завданні шкоди позивачам залиттям їх квартири.

Такі висновки судів відповідають нормам матеріального і процесуального закону, а також встановленим обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги про те, що балансоутримувач системи опалення будинку не проводив щорічну перевірку стану внутрішньобудинкових систем та випробувань системи опалення перед опалювальним періодом, не спростовують висновків судів про недоведеність відповідачем відсутності своєї вини у залитті, із урахуванням змісту дослідженого судами висновку судової інженерно-технічної експертизи від 31 жовтня 2014 року, проведеної Львівським НДІСЕ.

Посилання заявників на те, що тріщина на трубі системи опалення виникла не з вини відповідача, не обґрунтовано належними й допустимими доказами. Крім того, як убачається із дослідженого судами висновку судової інженерно-технічної експертизи, причину появи тріщини на трубі системи опалення у квартирі відповідача встановити не можливо у зв'язку з проведеними ремонтом системи опалення у цій квартирі та відсутністю ознак, які могли б вказувати на причину появи тріщини.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції, розглянувши справу у його відсутність та відсутність його представника, позбавив відповідача права на захист, не можуть бути підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень. Як убачається із матеріалів справи, відповідач та його представник брали участь у розгляді справи апеляційним судом, де надавали відповідні пояснення та заперечення щодо доводів позивача.

Не можна погодитись і з доводами касаційної скарги про те, що виникненню шкоди у заявленому позивачами розмірі сприяла бездіяльність балансоутримувача будинку, яка полягала у несправності запірних кранів на системі центрального опалення, оскільки такі доводи не підтверджено належними і допустимими доказами (відповідні акти, показання свідків тощо).

Посилання заявників на те, що акт про залиття від 10 лютого 2012 року не відповідає встановленій законодавством України формі, а відтак не може бути належним доказом у справі, не є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень із урахуванням інших доказів, які було належним чином оцінено судами.

Доводи касаційної скарги, перевірені вивченням матеріалів справи, висновків судів не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи було неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору.

Згідно з ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, за наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги і залишення судового рішення без змін, оскільки судами першої та апеляційної інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, керуючись ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та його представника - ОСОБА_6відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 1 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кадєтова
Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова