АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5829/16 Справа № 192/2068/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Щербина Н. О. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2015 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 03 листопада 2015 року їй було видано свідоцтво про право на спадщину, яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, але відповідач самоправно зайняв вказану нерухомість та займає її без відповідних правових підстав. На вимогу позивачки щодо звільнення будинку в строк до 15 вересня 2015 року, ОСОБА_2 не реагує і продовжує там перебувати, мотивуючи свою незгоду щодо звільнення будинку домовленістю між ним та нині померлим братом ОСОБА_3, спадкоємицею після якого є позивач, про продаж спірного будинку. На виконання такої домовленості відповідач сплатив померлому 3 150 гривень в якості задатку, у зв'язку з чим продовжує наполягати на своїх правах на будинок, не бажає добровільно виселятися та надсилає позивачу листи з претензіями, таким чином створюючи перешкоди у користуванні спадковим майном.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_3 просила суд усунути їй перешкоди у користуванні житловим будинком, розташованим за адресою АДРЕСА_1 шляхом примусового виселення ОСОБА_2 із спірного домоволодіння.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено в повному обсязі та усунуто перешкоди в користуванні позивачу житловим будинком, розташованим за адресою АДРЕСА_1 шляхом примусового виселення відповідача без надання йому іншого житлового приміщення, а також було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 487,20 грн.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач є власником жилого будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину від 03 листопада 2015 року та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

З травня 2013 року відповідач зайняв спірний будинок з усної згоди позивачки, користується ним і на день розгляду справи, сплачує комунальні послуги, що також підтверджується відповідними квитанціями, а позивач зверталася до нього з вимогою про звільнення будинку як до, так і після оформлення своїх спадкових прав на вказане нерухоме майно.

На час розгляду справи відповідач не звільнив спірний житловий будинок, продовжує користуватися ним та прилеглою земельною ділянкою, що також не оспорювалося представником відповідача та підтверджується матеріалами справи, а відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України, обставини визнані сторонами у справі не підлягають доказуванню.

Також, встановлено, що ОСОБА_3 зверталася до ОСОБА_2 з письмовою вимогою про звільнення будинку в строк до 15 вересня 2015 року, яка була отримана ним, проте залишена без задоволення.

Станом на 02 травня 2016 року відповідач займає спірне майно, чим порушує права ОСОБА_3 як власника житлового будинку, оскільки остання позбавлена можливості користуватися, розпоряджатися спадковим майном.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, а відповідно до ч. 2 ст. 346 ЦК України право власності може бути припинене у випадках, встановлених законом.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції керувався положеннями Цивільного, Цивільно-процесуального та Житлового кодексів України та виходив з того, що спірний житловий будинок належить позивачу на праві свідоцтва про спадщину, яке було зареєстровано у встановленому законом порядку та ніким не оскаржувалось, а наміри відповідача придбати житловий будинок у власність не є предметом розгляду даного спору.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які полягають у недоведеності та неповному з'ясування обставин справи, зокрема щодо домовленості між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, спадкоємицею після смерті якого є позивач, про придбання житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1.

Однак, колегія суддів не погоджується з такою позицією апелянта, з огляду на наступне.

Із матеріалів даної цивільної справи вбачається, що між ОСОБА_3, її померлим братом, після якого вона успадкувала нерухоме майно та між ОСОБА_2 дійсно існувала усна домовленість про можливе укладання в майбутньому договору купівлі-продажу спірного будинку, у зв'язку з чим відповідачем було сплачено в якості задатку грошові кошти, які позивач та її брат поділили між собою. Проте між сторонами попередній договір купівлі-продажу у встановленому законом порядку не укладався, як не укладалися і будь-які інші договори на підставі яких відповідач мав би право користування спірним будинком на час розгляду справи в суді.

Надані в якості додатків до апеляційної скарги копії розписок на отримання коштів від відповідача, підписаних власноруч позивачем та її померлим братом, не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією до уваги, оскільки спірні правовідносини стосовно домовленості на придбання житлового будинку взагалі не були предметом розгляду в суді першої інстанції в межах позовної заяви ОСОБА_3 про усунення перешкод у користування житловим приміщенням.

Відповідно до положень ст. 155 ЖК України передбачено, що жилі будинки, які є у приватній власності громадян, не може бути у них вилучено. А власника не може бути позбавлено права користування ним, крім випадків передбачених законодавством.

За змістом ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого житлового приміщення.

На теперішній час власником спірного домоволодіння є позивач по справі ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Дані документи ніким не оспорені та не скасовані.

Апелянтом ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності зайняття ним спірного домоволодіння.

Посилання апелянта на розписки та наміри придбати спірне домоволодіння не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Дані обставини можуть бути предметом розгляду іншого спору, у разі звернення сторін до суду з відповідним позовом.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи

.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова