РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.16 року Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі:

головуючого судді Нестеренка С.Г.

при секретарі Бельченко Н.Л.

з участю позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, представника відповідача приватного підприємства " Монолітбудсервіс " ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства " Монолітбудсервіс " про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року до суду звернулася ОСОБА_1 з вказаним позовом про визнання неправильним звільнення з посади головного бухгалтера приватного підприємства "Монолітбудсервіс", стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Зазначала, що працювала у відповідача на посаді головного бухгалтера з 16 березня 2015 року до 25 вересня 2015 року.

Наказом № 95-к від 25 вересня 2015 року її було звільнено з роботи за п.4 ст. 40 КЗпП України у звязку з відсутністю на роботі без поважних причин.

Вважала звільнення незаконним, оскільки адміністрація відповідача не пропонувала дати жодні пояснення, 14 вересня 2015 року подала заяви про надання відпустки та звільнення з 28 вересня 2015 року, не виходила на роботу у звязку з тим, що перебувала у відпустці, а також, що до цього часу трудова книжка не була їй повернута.

З врахуванням подання уточнень позовних вимог, просила визнати наказ за № 95-к від 25 вересня 2015 року незаконним, поновити її на посаді головного бухгалтера, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 5763 грн. та у відшкодування моральної шкоди 5000 грн. Моральну шкоду обґрунтовувала тим, що мала моральні страждання, які виникли внаслідок несправедливих дій роботодавців та наявність занепокоєння та страху за своє майбутнє (а.с.а.с. 1-3, 23-25).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини і підстави, викладені у позовній заяві. Уточнили, що поновлення на роботі позивача необхідно здійснити з дня її звільнення. Крім того, позивач підтвердила, що дійсно не виходила на роботу у звязку з тим, що проходила стажування на посаді бухгалтера у ТОВ «Укрмаслотрейд» з 21 вересня до 30 вересня 2015 року.

Представник відповідача ПП " Монолітбудсервіс " ОСОБА_3 з позовом не погодився. Пояснив, що позивача було звільнено на законних підставах, розрахунок було проведено, копія наказу про звільнення з пропозицією отримання трудової книжки направлялися позивачеві неодноразово.

Третя особа ОСОБА_4 та представник третьої особи Управління Державної служби України з питань праці у Полтавській області у судове засідання не прибули, були повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином, просили розглядати справу за їх відсутності.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідчення свідків, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

Позивач працювала у відповідача ПП " Монолітбудсервіс " на посаді головного бухгалтера з 16 березня 2015 року до 25 вересня 2015 року.

Наказом № 95-к від 25 вересня 2015 року позивача було звільнено з роботи за п.4 ст. 40 КЗпП України у звязку з відсутністю на роботі без поважних причин.

Остаточна виплата розрахункових сум при звільненні була здійснена відповідачем позивачеві 06 жовтня 2015 року шляхом перерахування грошових коштів на суму 1482,60 грн. переказом через УДППЗ «Укрпошта» (а.с.а.с. 90-91).

Копія наказу про звільнення та листи адміністрації відповідача з проханнями одержати трудову книжку або повідомити інший порядок видачі трудової книжки на адресу позивача направлялися неодноразово, що не заперечувала позивач та підтверджується копіями наказу про звільнення та іншої кореспонденції, яку направляв відповідач позивачеві (а.с.а.с. 47-52, 62-64).

Трудова книжка не одержана позивачем внаслідок зловживання нею своїми правами, а саме небажанням одержувати трудову книжку, як пояснила позивач у судовому засіданні, без внесення відповідних записів про зміну причин звільнення.

Суд не погоджується з доводами позивача та її представника про незаконність звільнення позивача з роботи та вважає, що позивач ОСОБА_1 вчинила прогул без поважних причин, була відсутня на підприємстві з 21 по 25 вересня 2015 року, а тому її звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є законним. При цьому, суд виходить з наступного.

Так, позивач та її представник посилаються на те, що позивач з 14 по 21 вересня 2015 року неодноразово подавала то заяви про надання відпусток, то заяви про звільнення з зазначенням конкретних дат.

Однак, належних і допустимих доказів на підтвердження неодноразового подання заяв про надання відпустки та звільнення позивач та її представник до суду не подали.

Доводи, що одна із заяв направлялася курєрською службою доставки (а.с.а.с. 44-46), суд вважає безпідставними, оскільки, на конверті не зазначено відповідні реквізити відправника та одержувача, дата прийняття, відправлення і повернення кореспонденції.

Натомість, позивач подала 14 вересня 2015 року до відповідача заяву про її звільнення за власним бажанням з датою звільнення з 28 вересня 2015 року (а.с. 56), копію якої надав представник відповідача і, що не заперечувала позивач у судовому засіданні.

У період з 14 вересня по 25 вересня 2015 року наказ директора відповідача про надання відпустки позивачеві не видавався, що не заперечувалося позивачем та її представником.

З 21 вересня по 25 вересня 2015 року включно позивач свої трудові обовязки за посадою не виконувала, не перебувала на робочому місці і взагалі на підприємстві у робочий час.

Так, позивач пояснила, що 21 вересня 2015 року приходила зранку близько 07 год. 30 хв., але дійсні причини приходу у зазначений час не пояснила.

Свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 у судовому засіданні засвідчили факт невиходу на роботу позивача з 21 по 25 вересня 2015 року. Також, свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пояснили, що позивач 21 вересня 2015 року прибула до офісу і, не пояснюючи своїх дій, виконувала певні дії за своїм компютером, а коли прийшов директор відмовилася надати відповідні пояснення.

Крім того, позивач у судовому засіданні підтвердила, що дійсно не виходила на роботу до відповідача з 21 вересня до 30 вересня 2015 року у звязку з тим, що проходила стажування на посаді бухгалтера у ТОВ «Укрмаслотрейд».

Суд критично оцінює як докази акти, які були складені у відповідача щодо відсутності позивача на роботі, оскільки обставини та порядок їх викладення в цих актах щодо невиходу позивача на роботу свідчать про те, що акти складалися не у відповідні дати з 21 по 25 вересня 2015 року (а.с.а.с. 57-61).

Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірванні власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Позивач та її представник не подали до суду належні і допустимі докази на підтвердження позову, встановлених судом обставин та спростування доводів відповідача щодо законності дій по звільненню позивача з роботи.

Отже, суд вважає, що позивача було звільнено з роботи відповідачем на законних підставах, а тому позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню за його безпідставністю у повному обсязі.

Суд враховує, що позов подано з пропуском одномісячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України, однак у задоволенні позову відмовляється у звязку з його необґрунтованістю та недоведеністю.

Оскільки позивачі по такій категорії справ звільнені від сплати судового збору, а позов не підлягає задоволенню, то судовий збір не підлягає стягненню ні з позивача, ні з відповідача.

Керуючись п. 4 ч. 1 ст.40, ст. ст. 149, 221,231, 237, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 14, 57 59, 208, 209, 212 215, 218, 223 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до приватного підприємства " Монолітбудсервіс " про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного Суду Полтавської області через Автозаводський районний суд м. Кременчука упродовж десяти діб з дня проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги або розгляду справи Апеляційним судом, якщо рішення не скасовано.

Повне рішення виготовлено 16 лютого 2016 року.

Суддя: