Ухвала

іменем україни

13 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей та сім'ї Фастівської міської ради, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини, посилаючись на те, що перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 28 вересня 2007 року.

На даний час спільне життя не склалося через різні характери та погляди на життя, що призвело до втрати почуттів один до одного. Шлюбні стосунки припинено. Від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Оскільки відповідачка ОСОБА_5 - мати малолітньої доньки зловживає спиртними напоями та веде аморальний та асоціальний спосіб життя, а він, позивач, як батько дитини усвідомлює свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, необхідність створення для неї належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров'я дитини, позивач просив розірвати шлюб між ним та ОСОБА_5 та визначити місце проживання дитини з ним.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 29 червня 2016 року, позов задоволено частково.

Розірвано шлюб, зареєстрований 28 вересня 2007 року в відділі реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 410, між ОСОБА_4, та ОСОБА_5 Прізвище після розірвання шлюбу ОСОБА_5 залишено «ОСОБА_5».

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення в частині вирішення позову про визначення місця проживання дитини та увалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що сторони від шлюбу, який розірвано оскаржуваним судовим рішенням, мають малолітню доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_4 просив визнати місце проживання дитини з ним, посилаючись на те, що ОСОБА_5 зловживає спиртними напоями та веде аморальний та асоціальний спосіб життя.

Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Згідно зі ст. ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач як матір дитини працює та має стабільний заробіток.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 у цій частині, суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився і апеляційний суд, дійшов вірного висновку, що позивачем не надано належних та доказів у підтвердження своїх позовних вимог щодо не спроможності матері дитини здійснювати належний догляд та виховання доньки, а також не доведено факт зловживання відповідачкою спиртними напоями або ведення нею аморального та асоціального способу життя.

Крім того, позивачем не надано суду жодного належного доказів про те, що він може створити кращі матеріальні умови.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив у повному обсязі доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко