Справа № 550/679/15-ц
Провадження № 4-с/550/1/16
У Х В А Л А

Іменем України

17 жовтня 2016 року смт.Чутове

Чутівський районний суд Полтавської області в складі головуючого судді Ланни Я.О., за участю секретаря Литвин А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на дії начальника відділу державної виконавчої служби Чутівського районного управління юстиції ОСОБА_2 щодо накладення арешту на майно, -

установив:

Заявник звернувся до суду із скаргою на дії начальника відділу державної виконавчої служби Чутівського РУЮ (далі ДВС), посилаючись на те, що на виконанні у ДВС перебуває виконавче провадження про стягнення з нього на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в сумі 73384,54 грн. В ході виконання державним виконавцем 21.03.2016 р. винесено постанову про арешт всього рухомого та нерухомого майна ОСОБА_1 та заборонено здійснювати його відчуження. Скаржник вважає вказану постанову не законною, оскільки в ній не зазначено в межах якої суми накладено стягнення, державним виконавцем не встановлено чи перебуває майно у спільній сумісній або спільній частковій власності, не було перевірено чи є у боржника кошти та інші цінності для задоволення вимог стягувача, інше рухоме майно, на яке можна звернути стягнення, а одразу наклав арешт на все майно. Крім того, державний виконавець не з»ясував його думки щодо видів майна на яке можна звернути стягнення, що на думку скаржника, позбавило його можливості заявляти клопотання з цих питань. ОСОБА_1 просить визнати дії начальника ВДВС ОСОБА_2 неправомірними та зняти арешт із належного йому рухомого та нерухомого майна.

Представник ДВС надіслав письмові заперечення на скаргу, вважає її необґрунтованою, а свої дії правомірними, посилаючись на те, що на виконанні у ДВС Чутівського РУЮ перебуває виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості на загальну суму 74118,39 грн. Державним виконавцем з метою виконання рішення суду постановою від 21.03.2016 р. у відповідності із вимогами Закону України «Про виконавче провадження» було правомірно накладено арешт на все рухомо та нерухоме майно ОСОБА_1 та накладено заборону на його відчуження. Задоволення вимог ОСОБА_1 щодо зняття арешту з майна на думку державного виконавця суперечить нормам Закону та перешкодить подальшому виконанню рішення суду, а тому просить суд відмовити в задоволенні скарги.

Представник заінтересованої особи ПАТ КБ «ПриватБанк» надав письмові заперечення на скаргу, вважає дії державного виконавця правомірними, а постанову про арешт його майна законною та обгрунтованою, оскільки боржник ОСОБА_1 не виконує рішення суду про стягнення з нього на користь Банку борг в сумі 74 118,39 грн., в зв»язку із чим в задоволенні скарги просить відмовити, а справу розглянути без його часті.

Суд вивчивши матеріали справи, встановив, що на виконанні у ДВС перебуває виконавче провадження № 252/2 (номер за ЄДРВП 49970712) про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в сумі74118,39 грн. В ході примусового виконання державним виконавцем 21.03.2016 р. було винесено постанову, згідно якої з метою повного, своєчасного та фактичного виконання рішення, відповідно до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить даному боржнику (а.с.30).

Як вбачається із матеріалів виконавчого провадження № 252/2 (а.с.16-40) до ДВС ПАТ КБ «ПриватБанк» 27.01.2016 р. подано заяву про відкриття виконавчого провадження разом з виконавчим документом. У заяві міститься вимога про накладення арешту на все майно боржника разом з відкриттям виконавчого провадження.

Проте, із постанови про відкриття виконавчого провадження від 29.01.2016 р. вбачається, що виконавець відкрив виконавче провадження № 49970712 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу у розмірі 74118,39 грн. без накладення арешту на майно та надав строк боржнику до 05.02.2106 р. самостійно виконати рішення суду.

У наданий державним виконавцем строк рішення суду ОСОБА_1 виконано частково на суму 500 грн., що підтверджується відповідним розпорядженням від 09.06.2016 р. Залишок боргу становить 73618,39 грн.

Одже ОСОБА_1 у строки, встановлені ч.2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» для самостійного виконання рішення документального підтвердження повного виконання рішення не надано, та державним виконавцем було розпочато примусове виконання рішення суду відповідно до вимог ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 57 згаданого Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом в тому числі винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчудження. Постанова про арешт майна боржника виносить державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Дані норми Закону державним виконавцем дотримані про що свідчать матеріали виконавчого провадження № 49970712 (а.с.16-40).

Суд не може взяти до уваги посилання скаржника на ту обставину, що державний виконавець передчасно, без перевірки наявних у нього коштів та цінностей достатніх для задоволення вимог стягувача одразу наклав арешт на все майно, оскільки це спростовується матеріалами виконавчого провадження. Так із даних матеріалів вбачається, що державний виконавець не скористався своїм правом щодо накладення арешту на майно боржника при відкритті виконавчого провадження, не зважаючи на відповідну заяву стягувача, а наклав арешт на майно ОСОБА_1 через два місяці після відкриття виконавчого провадження, після того, як перевірив його майновий стан.

Аналіз статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави зробити суду висновок про те, що саме боржник ОСОБА_1 був зобов»язаний повідомити державного виконавця про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах. Проте боржник не повідомляв державного виконавця на час винесення постанови про арешт майна про те, що він володіє майном спільно з інщими особами, а тому доводи скарги щодо не встановлення державним виконавцем того факту чи перебуває майно у спільній власності є необґрунтованими. Крім того, зацікавлені особи в разі необхідності, не позбавлені права на пред»явлення позову про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Із матеріалів виконавчого провадження не вбачається, що боржник ОСОБА_1 пропонував державному виконавцю майно на яке, на його думку, слід звернути стягнення в першу чергу в рахунок погашення заборгованості, а тому доводи скарги щодо позбавлення можливості боржнику висловити свої доводи з цього приводу є необгрунтованими.

Згідно вимог законодавства стягнення на майно боржника звертається у розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов»язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. Суд вважає обґрунтованими доводи представника ДВС про те що на час винесення оскаржуваної постанови про арешт майна ОСОБА_1 не можливо було встановити точний розмір витрат, які будуть необхідні для реалізації майна та інших заходів примусового виконання рішення суду, а тому в постанові не вказано точні межі суму боргу, на який накладено арешт.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що при накладенні арешту на майно ОСОБА_1 державний виконавець діяв відповідно до закону, в межах повноважень і права чи свободи боржника по виконавчому провадженню ОСОБА_1, який не виконав в добровільному порядку рішення суду про стягнення боргу, не було порушено, а тому в задоволенні скарги необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 383-387 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії начальника відділу державної виконавчої служби Чутівського районного управління юстиції ОСОБА_2 щодо накладення арешту на майно.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Полтавської області через Чутівський районний суд шляхом подачі в 5-денний строк, з дня її проголошення, апеляційної скарги, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення ухвали, в той же строк з дня отримання копії цієї ухвали.

Суддя Я. О. Ланна