АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Міцнея В.Ф., Половінкіної Н.Ю.

секретар Герман Я.І.

за участю: ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 24 грудня 2015 року,

встановила:

В серпні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом.

Просило стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 солідарно на свою користь борг за кредитним договором в сумі 24 317,78 доларів США.

Посилалося на те, що 28 січня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір. Відповідно до умов даного договору ОСОБА_2 отримав кредит в сумі 40 000 доларів США на термін до 26 січня 2018 року.

В забезпечення виконання зобовязань за вищевказаним кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 уклали договір поруки.

У звязку з порушенням умов кредитного договору у ОСОБА_2 станом на 15 квітня 2015 року утворилася заборгованість перед банком в сумі 24 317,78 доларів США та складається з заборгованості за кредитом в сумі 20 977,76 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 1564,48 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 47,60 доларів США, пені в сумі 559,56 доларів США, штрафу в сумі 1168,38 доларів США.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 24 грудня 2015 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що в порушенні умов кредитного договору та закону ОСОБА_2 свої зобовязання за кредитним договором не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитним договором у встановленому договором порядку та строки.

З 29 вересня 2008 року відбулося підвищення відсоткової ставки за кредитним договором.

В матеріалах справи відсутні докази про інформованість поручителя щодо збільшення обсягу його відповідальності внаслідок збільшення процентної ставки, а тому порука є припиненою.

Вимога позивача про стягнення заборгованості в солідарному порядку з обох відповідачів є безпідставною.

З такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна.

Так, за змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК).

Згідно частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до частин 1, 2 статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно частини 1 статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи 28 січня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір. Відповідно до умов даного договору ОСОБА_2 отримав кредит в сумі 40 000 доларів США на термін до 26 січня 2018 року (а.с.15-17).

В забезпечення виконання зобовязань за вищевказаним кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 уклали договір поруки. Відповідно до умов договору ОСОБА_3 поручилась перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за виконання ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором від 28 січня 2008 року (а.с.21).

У звязку з порушенням умов кредитного договору у ОСОБА_2 утворилася заборгованість, яка станом на 15 квітня 2015 року в сумі 24 317,78 доларів США та складається з заборгованості за кредитом в сумі 20 977,76 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 1564,48 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 47,60 доларів США, пені в сумі 559,56 доларів США, штрафу в сумі 1168,38 доларів США (а.с.4-8).

24 червня 2015 року «ПриватБанк» направив ОСОБА_2, ОСОБА_3, лист з вимогою повернути суму кредиту в повному обсязі, нараховані проценти та штрафні санкції відповідно до кредитного договору (а.с.10).

Колегія суддів вважає правильним висновок суду про те, що порука є припиненою у звязку з тим, що поручителя не повідомили щодо збільшення обсягу його відповідальності внаслідок збільшення процентної ставки за кредитним договором.

Згідно із частиною 1 статті 553, частиною 1 статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Зі змісту статті 554 ЦК України випливає, що хоча поручитель і пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, він є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Це підтверджується його правом висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього Кодексу).

За положеннями частини 1 статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини 1 статті 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Порушення цих умов відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України тягне припинення поруки.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 вересня 2013 року у справі № 6-97цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

З пункту 16 договору поруки від 28 січня 2008 року вбачається, що предметом цього договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ОСОБА_4 позичальником зобовязань за кредитним договором від 28 січня 2008 року, згідно якого кредитор надав боржнику кредит в сумі 44 875 доларів США (а.с.21).

З розрахунку заборгованості за договором від 28 січня 2008 року вбачається, що 6 жовтня 2008 року відсоткова ставка за договором була збільшена з 12 до 15,12 відсотків річних (а.с.4).

Таке підвищення відсоткової ставки було здійснене без згоди поручителя.

Однак, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про безпідставність позову банку до боржника ОСОБА_2

Як вбачається з матеріалів справи у звязку з порушенням умов кредитного договору у ОСОБА_2 станом на 15 квітня 2015 року утворилася заборгованість перед банком в сумі 24 317,78 доларів США та складається з заборгованості за кредитом в сумі 20 977,76 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 1564,48 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 47,60 доларів США, пені в сумі 559,56 доларів США, штрафу в сумі 1168,38 доларів США.

Предявляючи позов про стягнення з відповідачів пені в доларах США позивач не врахував, що відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України ).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Саме таку правову позицію Верховний Суд України зазначив в своїй постанові №3-29гс15 від 1 квітня 2015 року.

З пункту 5.1 кредитного договору вбачається, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 відсотків від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше однієї гривні. При цьому відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені банком не нараховується. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

З розрахунку наданому ПАТ КБ «ПриватБанк» в ході апеляційного розгляду справи вбачається, що банком нараховано пеню в сумі 12 828 гривень 78 копійок.

Враховуючи обставини наведені вище, суд першої інстанції ухвалив рішення в частині відмови у задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення , яким стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договоромвід 28 січня 2008 року в сумі 23 758,22 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 20 977,76 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 1564,48 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 47,60 доларів США, штрафу в сумі 1168,38 доларів США та пені в сумі 12 828 гривень 78 копійок.

В решті рішення залишити без змін.

Відповідно до правил статті 88 ЦПК України слід здійснити розподіл судових витрат.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закону) (в редакції чинній на момент подання до суду позовної заяви) встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у звязку з нововиявленими обставинами у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

З платіжного доручення від 14 липня 2015 року вбачається, що за подання до суду позовної заяви позивач сплатив судовий збір в сумі 3654 гривень (а.с.28).

З платіжного доручення від 13 січня 2016 року вбачається, що за подання до суду апеляційної скарги апелянт сплатив судовий збір в сумі 4019 гривень 40 копійок.

З мотивувальної частини рішення вбачається, що колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення в частині відмови у задоволенні позову до ОСОБА_2 та задоволення позову на загальну сумі 557 367 гривень 18 копійок, що становить сто відсотків від ціни позову.

Отже, з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» слід стягнути 7673 гривень 40 копійок в рахунок відшкодування судових витрати понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 24 грудня 2015 року частині відмови у задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договоромвід 28 січня 2008 року в сумі 23 758 (двадцять три тисячі сімсот пятдесят вісім) доларів 22 центів США, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 20 977,76 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 1564,48 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 47,60 доларів США, штрафу в сумі 1168,38 доларів США та пені в сумі 12 828 гривень 78 копійок.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» стягнути 7 673 (сім тисяч шістсот сімдесят три) гривні 40 копійок в рахунок відшкодування судових витрати понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: