Номер провадження: 22-ц/785/1270/16
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Сватаненка В.І.,

Суворова В.О.,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів за договором позики,-

встановила:

У червні 2014 року позивач ОСОБА_3 (уточнюючи свої позовні вимоги) звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі, еквівалентному 106080 доларів США, на виконання умов договору позики і грошові кошти у розмірі, еквівалентному 26520 доларів США, на виконання умов договору про довірче управління грошовими коштами, який має ознаки договору позики, посилаючись на те, що ОСОБА_5 умисно ухиляється від виконання зобов'язань за договором позики.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки суд може захистити порушене право позивача, а відповідно до розписки ОСОБА_5 отримала кошти не у позивача, а третьої особи - ОСОБА_7.

Однак колегія суддів повністю не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2015 року зазначеним вимогам не відповідає.

Так, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач ОСОБА_3 посилається на те, що, відповідно до договору № 53 про довірче управління грошовими коштами, 12 квітня 2007 року ОСОБА_5 отримала від нього грошові кошти у розмірі 106080 доларів США (а.с.5).

За умовами вказаного договору ОСОБА_3 доручив ОСОБА_5 отримати кредит під заставу нерухомості, належної ОСОБА_3, та управління грошовими коштами, отриманими за кредитом, на довірливій основі з метою максимально можливого доходу. ОСОБА_5 гарантувала ОСОБА_3 повернення кредиту, звільнення майна з-під застави та сплату мінімального доходу у розмірі 5% річних від суми інвестицій. Строк дії договору до 12.04.2012 року.

Позивач вважає, що фактично був укладений договір позики, тому просив стягнути у солідарному порядку з відповідачів - подружжя ОСОБА_5 грошові кошти у еквіваленті 106080 доларів США, як суму позики, та 5% річних від зазначеної суми - 26520 доларів США.

На підтвердження свої позовних вимог до позовної заяви ОСОБА_3 надав: договір № 53 від 12 квітня 2007 року про довірче управління грошовими коштами ОСОБА_5, не підписаний ним, на зворотній стороні якого є розписка про отримання від нього ОСОБА_5 грошових коштів у розмірі 106080 доларів США; розписку ОСОБА_5 від 12 квітня 2007 року про отримання від його брата - ОСОБА_7 відповідачкою 106080 доларів США, та довідку про наявність у ОСОБА_7 заборгованості перед АТ «Райффайзен банк Аваль» за договором кредиту від 30.03.2007 року у розмірі 486187,99 доларів США (а.с.5-7).

Апеляційним судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що кошти ОСОБА_5 надавав саме третя особа по справі - ОСОБА_7, а не позивач - ОСОБА_3, представник яких у суді першої інстанції пояснив, що оскільки вони є рідними братами та діяли спільно, то, на його думку, це не є суттєвою умовою для не виконання відповідачкою своїх зобов'язань за договором та розпискою.

Але, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до розписки від 12.04.2007 року ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_7 106800 доларів США, які він взяв в кредит в «Райффайзен банк Аваль» (а.с.6), тому посилання позивача ОСОБА_3 на те, що ОСОБА_5 отримала у нього вказані кошти та повинна йому їх повернути є необґрунтованим та безпідставним, що було правильно зазначено судом першої інстанції.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що суд може захистити лише порушене право позивача, а як було зазначено вище, ОСОБА_5 отримала кошти саме від ОСОБА_7, який є третьою особою у справі, а не від позивача по справі - ОСОБА_3, що вона й сама не заперечувала.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки грошові кошти були отримані від ОСОБА_7, про що свідчить розписка у матеріалах справи та не заперечується сторонами, то право вимоги про стягнення з ОСОБА_5 отриманої грошової суми є саме у ОСОБА_7, а не у позивача.

Також колегія суддів, як і суд першої інстанції, не може прийняти до уваги як належний доказ - договір № 53 про довірче управління грошовими коштами від 12 квітня 2007 року, оскільки вказаний договір, який було додано до позовної заяви, не містить підпису позивача ОСОБА_3 (а.с.5), а надання у подальшому до суду зазначеного договору вже з підписом ОСОБА_3 свідчить про те, що договір було підписано під час розгляду справи у суді першої інстанції, та з цього приводу представником позивача не надано переконливих пояснень, які би спростували цей висновок суду.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що сторони у суді апеляційної інстанції підтвердили, що договір № 53 про довірче управління грошовими коштами від 12 квітня 2007 року та розписка на його зворотній стороні, про нібито отримання ОСОБА_5 від ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 106080 доларів США, були надані позивачу з підписами ОСОБА_5 вже після складання розписки та отримання зазначених коштів від ОСОБА_7. По розписці у договорі на ім'я ОСОБА_3 вона грошей не отримувала.

Крім того, відповідно до пункту 5.1. зазначеного договору він вступає в силу з моменту підписання сторонами.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні, або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності заявлених ОСОБА_3 позовних вимог про стягнення грошових коштів на його користь у розмірі, еквівалентному 106080 доларів США, на виконання умов договору позики і грошових коштів у розмірі, еквівалентному 26520 доларів США, на виконання умов договору про довірче управління грошовими коштами.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції не розглянув вимоги позивача щодо солідарного стягнення зазначених коштів також з ОСОБА_6, на що колегія суддів не може не звернути увагу.

Заявляючи позовні вимоги щодо стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вказаних коштів, позивач зазначав, що отримані гроші відповідачка витратила на потреби сім'ї, а саме придбала земельну ділянку, що підтверджується договором купівлі-продажу від 18.05.2007 року (а.с.95).

Але колегія суддів звертає увагу, що відповідно до договору кредиту від 18.05.2007 року, що був укладений між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5, остання отримала у кредит грошові кошти у розмірі 237000 доларів США для придбання вищезазначеної земельної ділянки, яка перейшла в іпотеку Банка (п.п.1.2., 1.3.1), та була однією із семи покупців зазначеної земельної ділянки, що спростовує твердження ОСОБА_3 про покупку земельної ділянки за кошти, які вона отримала за розпискою (а.с.22,95).

Обґрунтовуючи позовні вимоги про солідарне стягнення з відповідачів грошової суми, позивач посилався на ст. ст. 60, 65 СК України та зазначав, що оскільки відповідачі знаходяться в офіційно зареєстрованому шлюбі і отримані кошти були витрачені на потреби сім'ї, останні мають солідарно відповідати перед зобов'язаннями щодо повернення грошей.

Відповідно до правової позиції, що викладена у постанові ВСУ у справі № 6-55цс13 від 19.06.2013 року, договір, укладений одним з подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержано за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Договір, укладений одним з подружжя, за яким майно використано не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя.

Але колегія суддів звертає увагу, що вказане посилання є лише припущенням позивача, та не підтверджується доказами по справі, а тому на підставі викладеного та враховуючи безпідставність заявлених позовних вимог, у солідарного стягнення коштів з ОСОБА_6 також повинно бути відмовлено.

Згідно ст.ст. 10, 27, 60 ЦПК України сторони, які приймають участь у справі, користуються рівними правами відносно надання доказів, їх дослідження та доведення до суду їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Оскільки судом першої інстанції не були розглянуті вимоги щодо солідарного стягнення з відповідачів вищезазначених грошових коштів, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 щодо солідарного стягнення коштів з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовити за їх безпідставністю у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2015 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів за договором позики відмовити у повному обсязі.

Рішення колегії судів набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення колегії суддів може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

І.А. Артеменко

В. О. Суворов

В.І. Сватаненко