АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2436/2016 Доповідач - Шиманський В.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Кравець В.А.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 листопада 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Промбуд» до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрферроінвест» про визнання недійсною угоди та договору купівлі-продажу майнових прав,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся в грудні 2014 року.

Зазначав, що 23.01.2009 року між ТОВ «Юнона» та ТОВ «Промбуд» укладено договір купівлі-продажу майнових прав №14/35 на квартири АДРЕСА_1. 19.10.2009 року між ТОВ «Юнона» та ТОВ «Укрферроінвест» укладено договір про відступлення права вимоги №7, на підставі якого ТОВ «Юнона» відступило ТОВ «Укрферроінвест майнові права на квартири за договором №14/35 від 23.01.2009 року. 27.01.2010 року між ТОВ «Промбуд», ТОВ «Укрферроінвест» та ОСОБА_3 укладено угоду про відступлення прав та обовязків за договором купівлі-продажу майнових прав №14/35 від 23.01.2009 року, в частині майнових прав на квартиру АДРЕСА_1. В той же день, між ТОВ «Промбуд» і ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу майнових прав на зазначену квартиру. Згодом, рішенням господарського суду м. Києва від 11.04.2012 року договір купівлі-продажу майнових прав №14/35 від 23.01.2009 року, укладений між ТОВ «Промбуд» та ТОВ «Юнона», та договір про відступлення права вимоги №7 від 19.10.2009 року, укладений між ТОВ «Юнона» та ТОВ «Укрферроінвест», визнані недійсними. Оскільки майнове право на відповідну нерухомість залишилось за позивачем, а ТОВ «Укрферроінвест» ніколи не набувало право вимоги за договором купівлі-продажу майнових прав №14/35 від 23.01.2009 року, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати недійсною угоду про відступлення прав та обовязків за договором купівлі-продажу майнових прав №14/35 від 23.01.2009 року, в частині майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 від 27.01.2010 року, яка укладена між ТОВ «Промбуд», ТОВ «Укрферроінвест» та ОСОБА_3, а також визнати недійсним договору купівлі-продажу майнових прав від 27.01.2010 року, що укладений між ТОВ «Промбуд» і ОСОБА_3

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 23 листопада 2015 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Судом вірно встановлено, що 23.01.2009 року між ТОВ «Юнона» (покупець), в особі директора Кізілова О.В., який діяв на підставі статуту, та ТОВ «Промбуд» (продавець), в особі генерального директора Пархоменка О.Й., який діяв на підставі статуту, був укладений договір купівлі-продажу майнових прав №14/35.

За умовами вказаного договору продавець продає, а покупець придбаває майнові права на квартири загальною площею 322,24 кв.м у житловому будинку АДРЕСА_1 на умовах та в порядку, що визначені в цьому договорі, а саме: 3-кімнатну квартиру №7 на четвертому поверсі, 1-а секція, загальною площею 89,03 кв.м; 2-кімнатну квартиру №34 на четвертому поверсі, 2-а секція, загальною площею 77,91 кв.м; 2-кімнатну квартиру №46, 6-й поверх, 2-а секція, загальною площею 77,91 кв.м; 2-кімнатну квартиру №82, 12-й поверх, 2-а секція, загальною площею 77,91 кв.м.

Згідно із п.1.2, п.1.3 вказаного договору під майновими правами сторони розуміють право покупця набути у власність квартири, характеристики яких визначаються відповідно із проектною документацією, у відповідних договорах або додаткових угодах до цього договору.

Пунктом 1.4 договору передбачено, що продавець зобов'язаний передати покупцю майнові права на квартири після повної сплати їх вартості, передбаченої цим договором, а покупець прийняти їх. Передача та приймання майнових прав здійснюється сторонами за актом приймання-передачі майнових прав.

У розділі 3 спірного правочину сторонами узгоджено, що покупець зобов'язується оплатити компанії майнові права за квартири в розмірі 7 349 080,36 грн. не пізніше трьох робочих днів з дати підписання цього договору.

25.06.2009 року між сторонами укладена додаткова угода №1 до договору купівлі-продажу №14/35 від 23.01.2009 року, за умовами якої п.2.3.1 договору викладено у наступній редакції: «Сторони домовились, що покупець може до запланованої дати введення будинку в експлуатацію відступити право вимоги та свої зобов'язання за цим договором на користь третьої особи.

Як встановлено судом, 19.10.2009 року між ТОВ «Юнона» (первісний кредитор) та ТОВ «Укрферроінвест», в особі генерального директора СтеценкоВ.В., був укладений договір про відступлення права вимоги №7.

Відповідно до п.1.1, п.1.2 вказаного правочину первісний кредитор передає новому кредиторові, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредиторові і стає кредитором за договором купівлі-продажу №14/35 від 23.01.2009 року майнових прав (основний договір), укладений між ТОВ «Промбуд» та ТОВ «Юнона».

За цим договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання всіх зобов'язань за основним договором.

27.01.2010 року між ТОВ «Промбуд», ТОВ «Укрферроінвест» та ОСОБА_3 укладена угода про відступлення прав та обовязків за договором купівлі-продажу майнових прав № 14/35 від 23.01.2009 року, в частині майнових прав на квартиру АДРЕСА_1.

Згідно п. 9 даного договору предметом цієї угоди є відступлення ТОВ «Укрферроінвест» ОСОБА_3 майнових прав за основним договором в частині майнових прав на отримання 2-кімнатної квартири АДРЕСА_1.

Згідно п. 19, у зв'язку з укладенням цієї угоди, забудовник ТОВ «Промбуд» погоджується та зобов'язується одночасно з підписанням цієї угоди укласти з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу майнових прав на умовах, аналогічних умовам основного договору, на придбання частини майнових прав, що відступаються за цією угодою.

27.01.2010 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Промбуд» був укладений договір купівлі-продажу майнових прав №14/35-12, відповідно до якого відповідач продав, а позивач придбав майнові права на квартиру АДРЕСА_1.

З матеріалів справи також вбачається, що рішенням Господарського районного суду м. Києва від 11.04.2012 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.08.2012 року та постановою Вищого господарського суду України від 06.11.2012 року, договір №7 від 19.10.2009 року про відступлення права вимоги, укладений між ТОВ «Юнона» та ТОВ «Укрферроінвест» та договір купівлі-продажу майнових прав №14/35 від 23.01.2009 року, укладений між ТОВ «Юнона» та ТОВ «Промбуд» визнані недійсними.

Ухвалюючи зазначене рішення господарський суду прийшов до висновків, що спірні договори підписані від імені ТОВ "Юнона" директором ОСОБА_4 з перевищенням повноважень, що у відповідності до ст.203 ЦК України є підставою для визнання останніх недійсними в судовому порядку.

Крім того, господарський суд зазначив, що на дату укладення спірного договору №7 від 19.10.2009 року, у ТОВ "Юнона" ще не виникло право власності на майнові права, право вимоги за якими було передано ТОВ «Укрферроінвест».

Оскільки спірним договором уступки права вимоги №7 від 19.10.2009 року не зазначено, що ТОВ «Укрферроінвест» від ТОВ "Юнона" передається право, що виникне у майбутньому, господарський суд визнав його таким, що суперечить чинному законодавству.

Отже, зазначеним рішенням встановлено, що підписання спірних договорів, від імені ТОВ "Юнона" директором ОСОБА_4, було здійснено з перевищенням повноважень та з порушенням приписів ст.514 Цивільного кодексу України при укладанні договору відступлення права вимоги, а тому зазначені договори підлягають визнанню недійсними.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі встановлені обставини.

Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач зазначав, що оскільки ТОВ «Укрферроінвест» не набуло права вимоги за договором купівлі-продажу майнових прав №14/35 від 23.01.2009 року, угода про відступлення прав та обовязків за вказаним договором від 27.01.2010 року, а також укладений на її виконання договір договір купівлі-продажу майнових прав №14/35-12 від 28.01.2010 року, з огляду на приписи ст.ст.203, 215 ЦК України, є недійсними.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновків про обґрунтованість позовних вимог та наявності підстав для їх задоволення.

Натомість колегія суддів не може повною мірою погодитись з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦПК України, є підставою для визнання його недійсності.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, заміна кредитора можлива тільки у зобов'язанні, існуючому на момент укладення угоди про уступку права вимоги, і тільки у відношенні прав (вимог), що виникли на момент укладення цієї угоди, якщо інше не встановлено договором або законом.

Рішенням Господарського районного суду м. Києва від 11.04.2012 року встановлено, що до ТОВ «Юнона» не перейшло право власності на майнові права на квартири, які розташовані у житловому будинку по АДРЕСА_1, у зв'язку з чим станом на час укладення договору №7 від 19.10.2009 року у ТОВ «Юнона» не виникло право власності на майнові права, право вимоги за яким було передано ТОВ «Укрферроінвест».

Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що ТОВ «Укрферроінвест» не набуло права вимоги за договором купівлі-продажу №14/35 від 23.01.2009 року, в тому числі на квартиру АДРЕСА_1, а відтак угода про відступлення прав та обовязків за вказаним договором, яка укладена 27.01.2010 року між ТОВ «Промбуд», ТОВ «Укрферроінвест» та ОСОБА_3, з огляду на приписи ст.ст.203,215 ЦК України, є недійсною.

В цій частині рішення суду першої інстанції відповідає вимогами чинного законодавства , а тому не може бути скасоване з підстав наведених в апеляційній скарзі.

Що стосується позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав від 27.01.2010 року, що укладений між ТОВ «Промбуд» і ОСОБА_3, то слід зазначити наступне.

Так, визнаючи даний договір недійсним суд першої інстанції зазначив, що останній був укладений саме на виконання умов угоди про відступлення права вимоги, яка укладена з порушенням вимог ст.512 ЦК України, а тому не спростовує позовних вимог позивача.

У п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Звертаючись до суду з вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав від 27.01.2010 року, що укладений між ТОВ «Промбуд» і ОСОБА_3, позивач, всупереч вимогам вищезазначених статей, не навів підстав недійсності даного правочину, зокрема, не зазначив які саме вимоги ст. 203 ЦК не були додержані сторонами під час його вчинення.

У п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються різними актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди, залежно від предмета і підстав позову, повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Проте, визнаючи недійсним оскаржуваний договір купівлі-продажу майнових прав, суд першої інстанції не зазначив, які норми ЦК України чи інше законодавство підлягає застосуванню для визнання даного правочину недійсним.

Саме по собі укладення спірного договору купівлі-продажу на виконання недійсної угоди про відступлення прав, з дотриманням вимог встановлених ст. 203 ЦК України, не може бути підставою для визнання вказаного договору недійсним.

Крім тогою, колегія суддів враховує, що згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як було встановлено в рішенні Господарського районного суду м. Києва від 11.04.2012 року, право власності на майнові права на квартири до ТОВ «Юнона» не переходило, а отже, як було зазначено позивачем в позовній заяві, у ТОВ «Промбуд» залишилось майнове право на зазначену нерухомість, зокрема квартиру АДРЕСА_1.

Згідно п. 1.1 оспорюваного договору купівлі-продажу майнових прав №14/35-12 від 27.01.2010 року, укладеного між ТОВ «Промбуд» (компанія) та ОСОБА_3 (покупець), за цим договором компанія продала, а покупець придбав майнові права на квартиру АДРЕСА_1.

Розпорядившись майновими правами, які належали позивачу на момент укладення спірного договору, останній всупереч вимогам ст. 10,60 ЦК України не обґрунтував підстав для визнання даного договору недійсним, а тому висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині є передчасним.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права тощо.

Враховуючи зазначене, апеляційна скарга ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав від 27.01.2010 року та стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача судового збору - скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3- задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 листопада 2015 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав від 27.01.2010 року, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Промбуд» і ОСОБА_3 та стягнення з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Промбуд» судового збору - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: