Справа № 2-388/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Кізюн Л.І.

при секретарі: Слепусі О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Міністерства внутрішніх справ України до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення з гуртожитку, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив вселити відповідачів із займаного житлового приміщення, а саме з кімнати № 19 гуртожитку МВС України по АДРЕСА_3 без надання іншого жилого приміщення на підставі ст. 109 ЖК України та п. 4.8 Договору №209 від 24.11.2005 року.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що згідно рішення засідання адміністрації та Центральної житлової комісії МВС України від 21.11.2005 року за №12 громадянин ОСОБА_1, його дружина ОСОБА_2 та донька ОСОБА_3 тимчасово поселені та зареєстровані у кімнаті №19 гуртожитку МВС України по АДРЕСА_3.

24.11.2005 року між МВС України в особі начальника житлово-комунального відділу МВС України ОСОБА_4 (наймодавець) та ОСОБА_1 (наймач) був укладений договір №209 про строкове платне користування вищезазначеним житловим приміщенням, відповідно до умов якого ОСОБА_1 зобов'язався після одержання постійного житла, виконуючи умови, які передбачені розділом 4 Договору, повністю виселитися з жилої площі, яку йому було надано тимчасово.

Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_1 забезпечений житлом, а саме є власником ? частини квартири № 42 житловою площею 15,30 кв.м., по АДРЕСА_4, а його батькові ОСОБА_5 27.12. 2011 року надано у власність додатково до приватної власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 17,72 кв.м. на родину з двох осіб, позивач просить виселити відповідачів із займаного житлового приміщення.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини.

Представник відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_3 у судовому засіданні проти позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити, посилаючись на безпідставність позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася, просила розгляд справи проводити за її відсутності та проти позову заперечувала.

Суд, заслухавши представників позивача, відповідачів, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Судом встановлено, що відповідно до Протоколу № 12 від 21.11.2005 року на засіданні комісії Господарського департаменту МВС України прийнято рішення про надання ОСОБА_1, його дружині ОСОБА_2 та їх доньці ОСОБА_3 кімнати № 19 в гуртожитку по АДРЕСА_3 (а.с. 7).

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_1 виписано спеціальний ордер «Вселительная» на вселення працівника МВС України ОСОБА_1 з сім'єю із 3-х осіб в кімнату № 19 гуртожитку по АДРЕСА_3.

Таким чином, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 21 листопада 2005 року, на законних підставах, вселилися в кімнату № 19 гуртожитку по АДРЕСА_3.

24 листопада 2005 року між МВС України в особі начальника житлово-комунального відділу МВС України ОСОБА_4 (наймодавець) та ОСОБА_1 (наймач) був укладений договір №209 про строкове платне користування вищезазначеним житловим приміщенням, відповідно до умов якого ОСОБА_1 зобов'язався після одержання постійного житла, виконуючи умови, які передбачені розділом 4 Договору, повністю виселитися з жилої площі, яку йому було надано тимчасово.

Відповідно до п. 10.1 Договору № 209 від 24 листопада 2005 року, укладеного між Житлово-комунальним відділом МВС України та ОСОБА_1, передбачено строк дії договору один рік.

Пунктом 10.4 Договору встановлено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну Договору після закінчення його строку протягом одного місяця, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені Договором.

Як встановлено судом, позивач в обґрунтування своїх вимог посилався на те, що відповідач ОСОБА_1 забезпечений житлом в м. Києві, оскільки відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.05.2014 року він є власником ? частини квартири №42, житловою площею 15,30 кв.м., по АДРЕСА_4 з 24.03.2014 року (а.с. 14).

Також, посилався на те, що Розпорядженням Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації від 27.12.2011 року №803 «Про вирішення житлових питань громадян Солом'янського району» (а.с.17) ОСОБА_5, який є батьком відповідача ОСОБА_1, надано у власність додатково до приватної власності однокімнатну квартиру №46, житловою площею 17,72 кв.м. в будинку АДРЕСА_5 на родину з двох осіб - батько та син, шляхом позачергового отримання житла по категорії інвалідів Великої вітчизняної війни 1 групи.

Згідно Витягу з протоколу №2 засідання адміністрації та Центральної житлової комісії МВС України від 18 червня 2014 року ОСОБА_1 та його батька ОСОБА_5 було знято з квартирного обліку (а.с. 27).

У зв'язку із забезпеченням житлом у м. Києві ОСОБА_1 було зобов'язано звільнити житлове приміщення в гуртожитку МВС України АДРЕСА_3 відповідно до приписів - попереджень адміністративно-господарського управління МВС України (а.с.а.с. 20, 21).

Разом з тим, судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року, яке набрало законної сили, зобов'язано Дніпровську районну в м. Києві державну адміністрацію взяти на квартирний облік ОСОБА_5 у складі сім'ї з 2 осіб, тобто разом з ОСОБА_1, як таких, що потребують поліпшення житлових умов у відповідності до п/п 3 п.13 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року (а.с.а.с. 131-141).

Згідно Витягу з Розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 14.12.2015 року № 735 ОСОБА_5 та ОСОБА_1 прийнято на квартирний облік за місцем проживання (а.с. 142).

Факт перебування ОСОБА_1 на квартирному обліку з 14 грудня 2015 року підтверджується довідкою виданою Дніпровською районною в м. Києві Державною адміністрацією № 643 від 15.12.2015 року (а.с. 143).

Таким чином, ОСОБА_1, в кімнату № 19 гуртожитку по АДРЕСА_3 вселився на законних підставах і на теперішній час житлом, у контексті ст. 48 Конституції України, ст. ст. 34, 47, 49 Житлового Кодексу Української РСР, п/п 3 п.13 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року, не забезпечений.

Як встановлено, в судовому засіданні, позивач просить виселити відповідачів на підставі ст. 109 Житлового Кодексу Української РСР, відповідно до якої виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав визначених законом.

При цьому позивач зазначає, що згідно ст. 64 Житлового Кодексу Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Разом з тим, стаття 132 Житлового кодексу Української РСР дає вичерпний перелік підстав для виселення з гуртожитку незалежно від форми власності в якій перебуває гуртожиток. Зокрема, працівників, підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни, або вчинення злочину.

Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Згідно Наказу МВС України №1369 о/с від 22.08.2008 року підполковника міліції ОСОБА_1 старшого інспектора з особливих доручень організаційно-правового відділу Управління юридичного забезпечення МВС України звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за п. 64 «б» (через хворобу) (а.с. 64). Тобто звільнення відповідача ОСОБА_1 не пов'язане із жодною причиною зазначеною в ст. 132 Житлового кодексу Української РСР.

Згідно довідки МВС України №175 від 02.07.2014 року ОСОБА_2 працює на посаді старшого оперуповноваженого в ОВС з січня 2012 року, в органах внутрішніх справ та апараті МВС України - з травня 2004 року (а.с. 22).

Відповідач ОСОБА_3 є член сім'ї працівника МВС України, відповідно до Протоколу № 12 від 21.11.2005 р. засідання комісії Господарського департаменту МВС України та спеціального ордера (Вселительной) виданого житлово-комунальним відділом МВС України з 21.11.2005 року на законних підставах поселилася та проживає в кімнаті № 19 гуртожитку по АДРЕСА_3, де з 15.02.2008 року за цією адресою зареєстрована.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Рішенням Залізничного районного суду м. Києва від 02 квітня 2000 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с. 149).

Разом з тим, ОСОБА_2 була вселена до спірного житлового приміщення як дружина ОСОБА_1

Відповідно до Інформації Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 12.06.2014 року № 35525 (И-2014) на праві власності за ОСОБА_2 зареєстрована квартира АДРЕСА_1 (а.с. 16).

Однак зазначені відомості стосуються періоду до 01.06.2010 року.

Позивачем не надано суду документів наявності у ОСОБА_2 на праві власності житлового приміщення на час розгляду справи.

Крім того, з зазначеної довідки не вбачається момент набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_2, а тому перевірити факт забезпечення житлом ОСОБА_2 на момент поселення її в гуртожиток, та чи знав про це відповідач, поселяючи її в гуртожиток, чи було це підставою надання житлового приміщення ОСОБА_2, не вбачається можливим.

За таких обставин суд вважає позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 10, 11, 27, 31, 60, 61, 209, 213, 214, 215 ЦПК України, ст.ст. 32, 34, 61, 64, 109, 125, 132 ЖК України,-

в и р і ш и в :

У позові Міністерства внутрішніх справ України до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення з гуртожитку - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л.І. Кізюн