АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №22-ц/796/8334/2016 Головуючий у 1-й інстанції: Заєць Т.О.
справа №759/5516/14-ц Доповідач: Поліщук Н.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

за участю секретаря Горбачової І.В.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в залі суду справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 05 серпня 2014 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, малолітнього ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,-

УСТАНОВИЛА:

В квітні 2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, у якому просить:

- звернути стягнення на підставі Договору іпотеки (майнової поруки) №РМL-008/029/2007 від 25 січня 2007 року на іпотечне майно - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_2. та ОСОБА_3, на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №МL-008/029/2007 від 25 січня 2007 року в сумі 112673,42 доларів США, що еквівалентно 1 092 869,42 грн., та пені за прострочення виконання зобов'язань в розмірі 3 988 973,40 грн., що разом складає 5 081 842.82 грн., шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій;

- виселити з квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_3, малолітнього ОСОБА_2.

Вимоги обґрунтовує тим, що 25 січня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № МL-008/029/2007, відповідно до умов якого позичальнику надані кредитні кошти у розмірі 95000 доларів США, які вона зобов»язалась повернути частинами, остаточно розрахувавшись 25 січня 2017 року, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,99% річних. Договором також встановлена пеня у розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаного зобов»язання.

Проте, позичальник своїх зобов»язань належним чином не виконувала, у зв»язку із чим станом на 03 березня 2014 року має заборгованість (прострочену та поточну) у сумі 112673,42 доларів США, що еквівалентно 1 092 869,42 грн. Також за період з 03 березня 2013 року по 03 березня 2014 року нарахована пеня в розмірі 3 988 973,40 грн.

З метою забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором, 25 січня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено Договір іпотеки №РМL-008/029/2007, предметом якої є квартира АДРЕСА_1.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є новим кредитором за зобов»язаннями позичальника, які у нього виникли перед банком, та, відповідно, новим іпотекодержателем за договором забезпечення.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 05 серпня 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В апеляційній скарзі посилається на те, що Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягають застосуванню, оскільки правовідносини сторін виникли раніше. Окрім того, зазначає, рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не є фактичним позбавленням права власності відповідачів, отже положення цього закону не можуть бути підставами для відмови у задоволенні позову.

Також посилається на безпідставність висновків суду, що малолітній ОСОБА_2 не був залучений до участі у справі. В липні 2014 року позивачем подана уточнена позовна заява та серед учасників вказано малолітню особу.

Також посилається на невідповідність вимогам закону та договору висновків суду про відмову у виселенні відповідачів.

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 01 жовтня 2014 року апеляційну скаргу відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 25 березня 2015 року ухвалу суду апеляційної інстанції скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 07 жовтня 2015 року апеляційну скаргу задоволено частково, ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, в задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 30 березня 2015 року рішення суду апеляційної інстанції скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність рішення суду першої інстанції.

Інші учасники судового процесу в судове засідання не з»явились, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Представником третьої особи подав заяву про розгляд справи без його участі, інші учасники про причини неявки не повідомили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції установлено, що 25 січня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № МL-008/029/2007, відповідно до умов якого позичальнику надані кредитні кошти у розмірі 95000 доларів США, які вона зобов»язалась повернути частинами, остаточно розрахувавшись 25 січня 2017 року та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,99% річних. Договором також встановлена пеня у розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаного зобов»язання.

Проте, позичальник своїх зобов»язань належним чином не виконувала, у зв»язку із чим станом на 03 березня 2014 року у нього існує заборгованість (прострочену та поточну) у сумі 112673,42 доларів США, що еквівалентно 1 092 869,42 грн. Також за період з 03 березня 2013 року по 03 березня 2014 року нарахована пеня в розмірі 3 988 973,40 грн.

З метою забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором, 25 січня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено Договір іпотеки №РМL-008/029/2007, предметом якої є квартира АДРЕСА_1.

Квартира належить іпотекодавцям на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 12 травня 1994 року Ленінградською районною радою народних депутатів м.Києва

Відповідно до даних довідки форми №3 у квартирі зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_3, а також ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є новим кредитором за зобов»язаннями позичальника, які у нього виникли перед банком, та, відповідно, новим іпотекодержателем за договором забезпечення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та виходив з того, що протягом дії цього закону вимоги кредитора не можуть бути задоволені.

Окрім того, судом зазначено, що оскільки неповнолітнього ОСОБА_2 не було залучено до участі у справі, то вимоги до нього є безпідставними.

Проте, з такими висновками колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов»язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч.1 ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно із п.1 ч.1 якого протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Згідно із ч.3 цього Закону, він набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Відповідно до ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Виходячи із закріплених у ст.1 ЦПК України завдань, Закон гарантує захист прав, свобод та законних інтересів всіх учасників цивільних відносин.

Судом першої інстанції не ураховано, що мораторієм є тимчасове зупинення настання певних юридичних наслідків (виникнення чи припинення прав чи обов»язків). Дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є тимчасовою та пов»язується із скасувальною обставиною, що визначена у ч.3 Закону. Зазначеним законом не визначено підстави відмови у захисті права як поширення дії Закону на правовідносини сторін, а лише передбачено у майбутньому створення сприятливих умов для боржників щодо їх зобов»язань перед кредиторами.

Отже, однорідний предмет регулювання закону та предмет правовідносин сторін не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Верховний Суд України у справі №6-333цс15 від 10 червня 2015 року визначив, що мораторій є відстроченням виконання зобов»язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений вказаним вище Законом, не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у разі невиконання боржником зобов»язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати ( відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Відтак, само по собі застосування вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Окрім того, колегія суддів не може погодитися з тим, що до участі у справі не залучено неповнолітнього ОСОБА_2.

Так, у зв»язку із встановленням обставин, що у квартирі, яка виступає предметом іпотеки, зареєстрований неповнолітній, позивачем подана уточнена позовна заява та серед складу учасників справи вказано неповнолітню особу, інтереси якої представляє його мати ОСОБА_3.

За змістом ст.ст. 28, 29 та 39 ЦПК України неповнолітні особи можуть бути учасниками справи, проте через свій фізичний розвиток не наділені процесуальною дієздатністю, у зв»язку із чим їх права та інтереси представляють законні представники.

Відповідно до ч.1 ст.33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Уточнивши позовну заяву, яка була прийнята судом, тим сам було змінено суб»єктний склад учасників процесу. Окрім того, до участі у справі залучено Службу у справах дітей для повноцінного захисту інтересів малолітньої особи.

Ураховуючи викладене, висновки суду про те, що до участі у справі не було залучено малолітньої особи є помилковими.

З матеріалів справи також убачається, що 19 жовтня 2010 року Апеляційним судом м.Києва у цивільній справі за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (поручитель) про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25 січня 2007 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вирішено солідарно стягнути 104001 долари США (832216 грн.) заборгованості за кредитом, 38662,01 грн. пені та 300 грн. штраф.

Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 23 квітня 2012 року у справі за заявою ПАТ «ОТП Банк» про поновлення строку для пред»явлення до виконання виконавчого листа, виданого за рішенням Апеляційного суду м.Києва від 23 квітня 2010 року, стягувачу відмовлено у задоволенні цієї заяви.

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 07 червня 2013 року стягувачу повторно відмовлено у задоволенні аналогічної заяви. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 31 жовтня 2013 року зазначену ухвалу залишено в силі.

Звернення стягнення на предмет іпотеки є способом задоволення грошових вимог.

Відповідно до ч.5 ст.3 цього Закону іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ст.ст. 598-609 ЦК України встановлені підстави припинення зобов»язання. Так, зобов»язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; переданням відступного; зарахуванням; за домовленістю сторін; прощенням боргу; поєднанням боржника і кредитора в одній особі; неможливістю його виконання; смертю фізичної особи; ліквідацією юридичної особи.

У разі порушення зобов»язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та сплати неустойки (ст.611 ЦК України).

Відповідно до п.7.3 кредитного договору він діє до виконання сторонами своїх зобов»язань.

Згідно із ст.9 іпотечного договору він також діє до виконання боргових зобов»язань.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного та іпотечного договорів, слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов»язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та нормами ЦК України.

При цьому, рішення суду є актом, яким закінчується судове провадження з розгляду відповідної справи, після чого, у випадках встановлених законом, рішення суду пред»являється до примусового виконання в органи державної виконавчої служби. Рішення суду про стягнення коштів не припиняє правовідносин сторін, а лише посвідчує факт та визначає спосіб відновлення порушеного права.

Згідно із ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією цивільного процесу.

Примусове виконання є установленим державою способом захисту інтересів суб»єктів відповідних відносин шляхом застосування до боржника заходів, наслідком яких має стати відновлення прав стягувача. Законом установлені строки подання виконавчих документів до виконання, у разі пропуску яких виконавчий документ до виконання не приймається.

Разом із тим, неможливість пред»явлення виконавчого документу до виконання унаслідок пропуску строків, встановлених для такої дії, правовідносин сторін не припиняє, оскільки такі підстави встановлені нормами матеріального закону, який власне регулює ці правовідносини.

Отже, слід дійти висновку, що неможливість примусово виконати рішення про стягнення суми заборгованості не має впливу на можливість задоволення вимог кредитора за рахунок предмета забезпечення.

Окрім того, вчинення 14 грудня 2009 року Виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на нерухоме майно, який не виконано, а виконавче провадження з виконання виконавчого напису закінчено у зв»язку із поверненням виконавчого документа без виконання на вимогу стягувача, також не є обставиною, що унеможливлює вирішенню питання про звернення стягнення на нерухоме майно в судовому порядку.

Колегія суддів також враховує правову позицію Верховного Суду України у справі №6-1080цс15, згідно якої звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до зміни основного зобов»язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов»язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов»язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов»язанням відсутня.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку про задоволення вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та вважає за можливе визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визнавши початкову ціну продажу предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вимоги в частині виселення відповідачів задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Частиною першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов»язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення , за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення , що були придбані ними за рахунок кредиту ( позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення , що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішення суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

За таких обставин, оскільки в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині виселення відповідачів.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції змінює або ухвалює нове рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підлягають стягненню понесені ТОВ «ОТП Факторинг Україна» витрати по сплаті судового збору в розмірі по 1827 грн. з кожної.

Ураховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 05 серпня 2014 року скасувати та ухвалити нове наступного змісту.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задовольнити частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №МL-008/029/2007 від 25 січня 2007 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_1, в розмірі 5 081 842 грн. 82 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №PML-008/029/2009 від 25 січня 2007 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_1, ОСОБА_3, - квартиру АДРЕСА_1.

Визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визнавши початкову ціну продажу предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судовий збір у розмірі 1827 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судовий збір у розмірі 1827 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов