Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.03.2016 Справа №607/3175/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі : головуючого Ромазана В.В.

народних засідателів Веселович Я.В.

Криворучко М.О.

з участю секретаря Буцик О.П.

прокурора Колесник Г.М.

лікаря-психіатра ОСОБА_2

особа щодо якої вирішується питання

про примусову госпіталізацію ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою лікаря-психіатра Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_2 про госпіталізацію ОСОБА_3 до психіатричного закладу у примусовому порядку, -

В С Т А Н О В И В:

Лікар-психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_2 звернувся в суд із заявою про госпіталізацію гр. ОСОБА_3 в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню у примусовому порядку.

В судовому засіданні лікар-психіатр, який є також представником Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_2 заяву підтримав і пояснив, що гр. ОСОБА_3 страждає психічним захворюванням - параноїдна шизофренія, у зв'язку з чим, хвора не може дати усвідомлену згоду на госпіталізацію в психіатричний стаціонар.

Прокурор заяву про госпіталізацію гр. ОСОБА_3 у примусовому порядку в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню без її згоди не підтримав, зазначивши, що представником Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_2 не наведено підстав, зазначених у ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б дозволяли провести примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку.

ОСОБА_3 в судовому засіданні вважає, що підстави для своєї примусової госпіталізації відсутні, вона усвідомлює свою поведінку та не несе загрози собі та оточуючим.

ОСОБА_4 в судовому засіданні суду зазначила, що заяву лікаря-психіатра у судовому засіданні підтримує. Проте, суду не змогла пояснити, які вчинки вчинила ОСОБА_3, що являють собою небезпеку для неї чи оточуючих та чи проявлялись у неї такі наміри.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив.

Правові та організаційні засади забезпечення громадян України психіатричною допомогою визначаються Законом України «Про психіатричну допомогу» № 1489-III від 22 лютого 2000 року.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», передбачено презумпцію психічного здоров'я, тобто кожна особа важаться такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона:

1)вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих;

2) або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Статтею 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителька АДРЕСА_1 25 березня 2016 року була госпіталізована в 5-те психіатричне відділення Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні у зв'язку із неадекватною поведінкою: постійна конфліктна ситуація вдома через паралогічно-маячне трактування пацієнткою ситуації вдома.

ОСОБА_3 не дала своєї згоди на лікування в психіатричному закладі, яке надається в умовах стаціонару.

Як вбачається із висновку комісії лікарів-психіатрів Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні, гр. ОСОБА_3 доступна продуктивному мовному контакту, дає відповіді на всі запитання не завжди логічні, при бесіді виражені вегетативні реакції у вигляді червоного дермографізму на шиї, грудях. Мислення не завжди послідовне, періодично паралогічне. Висловлює маячні (зверхцінні) ідеї стосунків і насильства зі сторони матері, стосунків зі сторони односельців «бо вони всі слухають матір». Іпохондричні ідеї важкого захворювання. Емоційно внутрішньо напружена. Критика до свого стану явно знижена (відсутня).

28.03.2016 року гр. ОСОБА_3 була оглянута комісією лікарів-психіатрів та їй було встановлено діагноз: Параноїдна шизофренія. Комісія прийшла до висновку, що обстеження і лікування пацієнтки ОСОБА_3 можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару, а також підтвердила обґрунтованість рішення про госпіталізацію в психіатричний стаціонар для обстеження та лікування у зв'язку із наявністю в неї важкого психічного розладу, який обумовлює її безпорадність та суттєву шкоду її здоров'ю, внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога згідно ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу».

У судовому засіданні ОСОБА_3 заперечила щодо наявності у неї намірів та дій щодо вчинків, які б являли собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих.

В силу вимог ч.2 ст.280 ЦПК України, до заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку додається висновок лікаря психіатра, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. Суд вважає, що заявником поряд із заявою та відповідними висновки про стан психічного здоров»я хворої та її діагноз, повинні були б подаватися докази, які б свідчили про агресивну та неадекватну поведінку хворої, у тому числі її родичами, рапорти працівників міліції, висновки дільничного психіатра і т.п..

Проте, заявником не подано доказів, які б підтверджували, що існують підстави, передбачені ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для примусової госпіталізації ОСОБА_3 Не подані такі докази також ОСОБА_4, яка є її матір'ю та постійно проживає разом із нею.

Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…».

У своєму рішенні Європейський Суд з прав людини (справа «Анатолій Руденко проти України») від 17.04.2014 року зазначив, що « п.99…суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «Психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов; по-перше, об'єктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення від 24 жовтня 1979 року у справі «Вінтерверп проти Нідерландів»…».

За даних обставин суд вважає, що у нього відсутні підстави, які передбачені ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б давали суду право надати згоду на госпіталізацію ОСОБА_3 та проведення лікування у психіатричній лікарні в примусовому порядку, а тому, вважає, що у задоволенні заяви лікаря-психіатра, слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.279-282 ЦПК України, ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги», суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви лікаря-психіатра Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_2 про госпіталізацію ОСОБА_3 до психіатричного закладу у примусовому порядку - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяВ. В. Ромазан