Провадження № 2/520/1683/16
Київський районний суд міста Одеси у складі:
судді Чаплицького В.В.
за участю секретарів Непомнющого М.М., Буланової А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики,
Позивач надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності та зазначив, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти заочного вирішення справи не заперечує.
Відповідач в судові засідання не зявлявся, про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, в порядку ч. 5 ст. 74 ЦПК України, шляхом направлення повісток про виклик до суду за зареєстрованою адресою місця проживання.
Дослідивши матеріали справи та зясувавши усі наявні обставини судом встановлено наступне.
Крім того, 28 лютого 2015 року, на підтвердження укладення договору грошової позики від 28 лютого 2015 року та його умов ОСОБА_2 складено відповідну розписку (а.с. 3).
Положенням пункту 3.5 Договору сторони обумовили, що факт повернення позичальником позикодавцю позики підтверджується відповідною розпискою.
Положеннями статей 1046, 1047 ЦК України передбачається, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Згідно ч.1, ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Станом на день ухвалення рішення суду, докази виконання відповідачем взятих на себе зобовязань перед позивачем, за договором грошової позики від 28 лютого 2015 року, відсутні.
У звязку з тим, що у строк обумовлений сторонами ОСОБА_2 не повернув грошові кошти він вважається таким, що прострочив зобовязання.
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.
Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.
Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що, незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.
Законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).
Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ.
У звязку з тим, що позивач, в якості позичальника за Договором не є особою, яка має генеральної та індивідуальної ліцензій НБУ, суд вважає, що, стягнути з відповідача на його користь грошову суму в іноземній валюті не представляється можливим.
Станом на день ухвалення рішення суду, за офіційним курсом НБУ 100 доларів США дорівнюють 2594,1180 гривень.
Умовами Договору розмір відсотків за користування позикою сторонами не обумовлено.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
На підставі ст.ст. 1048, 1049 ЦК України ОСОБА_1 має право на одержання від ОСОБА_2 процентів на рівні облікової ставки Національного банку України.
Крім того, у відповідності до положень статей 549-552 ЦК України, сторони, в п. 4.2. Договору, обумовили, що за невиконання позичальником зобовязань за договором він сплачує позикодавцю штраф в розмірі 10% від суми позики.
Положеннями частини 1 статті 1050 ЦК України передбачається, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, у звязку з тим, що, ОСОБА_2 своєчасно не повернув ОСОБА_1 суму позики за Договором з нього підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми заборгованості за 327 днів, в розмірі 381,64 доларів США, що за офіційним курсом НБУ, станом на день ухвалення рішення суду, складає 9899 гривень 74 копійок.
В той час суд критично ставиться до вимог позивача про стягнення боргу з урахування встановленого індексу інфляції, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.ст. 1, 2 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.
Положенням абз. 2 ч. 1 ст. 3607 ЦПК України затверджується, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
З урахуванням викладеного, вимоги ОСОБА_1 про стягнення із ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики підлягають частковому задоволенню.
Положеннями частини 1 статті 88 ЦПК України затверджується, що, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Керуючись ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст.ст. 1, 2 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення», ст.ст. 533, 549-552, 612, 625, 1046-1050 ЦК України, ст.ст. 74, 88, 213, 214, 215, 223, 233, 226, 3607 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) заборгованість за договором грошової позики від 28 лютого 2015 року в розмірі 368348 (триста шістдесят вісім тисяч триста сорок вісім) гривень 00 копійок.
Стягнути із ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) три проценти річних від простроченої суми заборгованості за договором грошової позики від 28 лютого 2015 року в розмірі 9899 (девять тисяч вісімсот девяносто девять) гривень 74 копійок.
Стягнути із ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судові витрати, пропорційно до задоволеної частини вимог, в розмірі 4704 (чотири тисячі сімсот чотири) гривень 17 копійок.
В іншій частині позову - відмовити.
Рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача шляхом звернення із заявою про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня оголошення ухвали про залишення заяви без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили відповідно до ст.ст. 223, 233 ЦПК України.

Суддя Чаплицький В. В.