№2/760/2858/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого -судді Кушнір С.І.,

при секретарі Слободянюк А.К., Беро В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 18.10.2013 р. звернулася до суду з даним позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя, в якому просила визнати за нею право власності на ? частку трикімнатної квартири номер АДРЕСА_4 жилою площею 76,00 кв.м., загальною площею 139,60 кв.м.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 24 липня 2014 р., позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя, - залишено без розгляду.

Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2016 р., - ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 24.07.2014 р. скасовано, та справу передано на новий розгляд того ж суду першої інстанції.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 17 березня 2000 р. між нею та відповідачем було укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів громадянського стану міста Нової Каховки Херсонської області зроблено актовий запис № 59.

11 червня 2012 р. рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.

За час шлюбу, а саме починаючи з 2006 р. ними за рахунок спільних коштів сім'ї було придбано трикімнатну квартиру номер АДРЕСА_1 право власності на яку оформлено на ім'я відповідача.

Право власності відповідача на вищезазначене нерухоме майно посвідчується свідоцтвом про право власності № НОМЕР_1, виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення 19 жовтня 2011 р.

Позивач зазначає, що відповідач не визнає її права на частку в спільній сумісній власності, зокрема спірної квартири, та наполягає на тому, що це є його приватною (неподільною) власністю, у зв'язку з чим позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

В судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на ? частку трикімнатної квартири номер АДРЕСА_4 жилою площею 76,00 кв.м., загальною площею 139,60 кв.м., посилаючись на те, що позивач перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 17.03.2000 року по 11.06.2012 року. За час перебування сторін у шлюбі, ними була придбана квартира АДРЕСА_1, жилою площею 76,00 кв.м., загальною площею 139,60 кв.м., право власності на яку оформлено на ім'я відповідача. Однак, останній не визнає права позивача на частку в спільній сумісній власності. Додатково представник позивача наголошувала на тому, що в ході розгляду даної справи позивачу стало відомо, що 28.01.2014 року між відповідачем ОСОБА_2 та третьою особою ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1, жилою площею 76,00 кв.м., загальною площею 139,60 кв.м. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 26 серпня 2015 р., визнано недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_2, укладений 28 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вербовським Валерієм Мирославовичем, за реєстровим №134, та застосовано наслідки недійсності правочину, шляхом скасування реєстрації права власності за ОСОБА_3, проведеної 28.01.2014 року за номером запису про право власності 4456531, за реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна 00 на підставі договору дарування, укладеного 28 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вербовським В.М., за реєстровим №134. Також просили звернути увагу суду на те, що даним рішенням спірна квартира визнана спільною сумісною власністю подружжя позивача та відповідача. Таким чином, просили позов задовольнити в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечували.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань від відповідача до суду не надходило.

Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, суд, врахувавши думку позивача та її представника, які не заперечували проти заочного розгляду справи, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином.

Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 17.03.2000 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб у Відділі реєстрації актів громадянського стану м. Нової Каховки Херсонської області, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 від 17.03.2000 р.

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 11.06.2012 р. шлюб між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 розірваний.

03.11.2006 року між ТОВ «Виробничий Вектор» та ОСОБА_2 було укладено договір про участь у будівництві об»єкту нерухомості. Предметом договору є квартира АДРЕСА_3 жилою площею 76,00 кв.м., загальною площею 139,60 кв.м. 26.10.2011 р. на ім'я відповідача ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 жилою площею 76,00 кв.м., загальною площею 139,60 кв.м., на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 19.10.2011 р. № НОМЕР_1.

У відповідності зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно із ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 статті 190 ЦК України визначено, що майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст. 58, 59 ЦПК України ), і це є її процесуальним обов'язком (ст.ст. 10, 60 ЦПК України ).

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, висловленої в цивільній справі № 6-612цс15, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна, виданої Головним управлінням юстиції у м. Києві 17.04.2014 року, вбачається, що між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1, жилою площею 76,00 кв.м., загальною площею 139,60 кв.м.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 26 серпня 2015 року, визнано недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_2, укладений 28 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вербовським Валерієм Мирославовичем, за реєстровим №134.

Застосувано наслідки недійсності правочину, шляхом скасування реєстрації права власності за ОСОБА_3, проведеної 28.01.2014 року за номером запису про право власності 4456531, за реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна 00 на підставі договору дарування, укладеного 28 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вербовським Валерієм Мирославовичем, за реєстровим №134.

Дане рішення набрало законної сили.

Відповідно до ч.ч. 3 та 4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того зазначеним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 26.08.2015 р. встановлено, що квартира АДРЕСА_1, жилою площею 76,00 кв.м., загальною площею 139,60 кв.м., яка була придбана позивачем та відповідачем ОСОБА_2 є сумісною спільною власністю подружжя позивача та відповідача ОСОБА_2

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

При цьому, відповідно до п. 7 цієї ж статті, якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні відповідно до розміру внеску є його особистою приватною власністю. З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Доказів, які спростовували б презумпцію спільності майна та доводили існування обставин, передбачених ст. 57 СК України, відповідачем суду не надано.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Як зазначалось вище, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним.

Отже, суд приходить до висновку, що спірна квартира АДРЕСА_1, жилою площею 76,00 кв.м., загальною площею 139,60 кв.м., набута подружжям в період шлюбу, і є їх спільною сумісною власністю.

В силу ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За таких обставин та з врахуванням викладеного вище, за кожним зі сторін підлягає визнанню право власності на 1/2 частки спірної квартири в порядку поділу майна подружжя.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Виходячи з цього, суд приходить до висновку, що судовий збір у розмірі 3441,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 15, 16, 190, 368, 369 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 61, 63, 68, 70 СК України, ст.ст. 3, 4, 10, 27, 57-61, 88, 208, 209, 212-215, 223, 224-226, 228, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя задовольнити.

Визнати в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на ? частку трикімнатної квартири номер АДРЕСА_4 жилою площею 76,00 кв.м., загальною площею 139,60 кв.м.

Визнати в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на ? частку трикімнатної квартири номер АДРЕСА_4 жилою площею 76,00 кв.м., загальною площею 139,60 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3441,00 гривень судового збору.

Заяву про перегляд заочного рішення відповідачем може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: Кушнір С.І.