Ухвала

іменем україни

03 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Писаної Т.О., СтупакО.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Український БізнесБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Український БізнесБанк» про встановлення нікчемності умов кредитного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Володарського районного суду Донецької області від 14 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 22 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Український Бізнес Банк» (далі - ПАТ «Український Бізнес Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 09 листопада 2012 року між ПАТ «Український Бізнес Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № КАВНКФ/1005943.1, відповідно до умов якого останній було надано кредит на придбання автомобіля в сумі 219 015 грн строком користування з 09 листопада 2012 року по 08 листопада 2019 року, зі сплатою 14,99 % річних. Відповідачка зобов'язалася повернути кредит, сплатити комісії і відсотки за користування кредитом у порядку та на умовах, встановлених договором.

З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором, 09 листопада 2012 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № ОБП/1005945.1, за умовами якого останній зобов'язався нести відповідальність перед банком за виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором.

У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору у ОСОБА_4 станом на 15 травня 2015 року утворилась заборгованість в сумі 194 145 грн 43 коп., яка складалась із: заборгованості за кредитом в розмірі 177 506 грн 48 коп., заборгованості за відсотками в розмірі 12 368 грн 15 коп., заборгованості за щомісячною комісією в розмірі 4 270 грн 80 коп., яку банк і просив стягнути на свою користь з відповідачів у солідарному порядку.

ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Український Бізнес Банк» про встановлення нікчемності умов кредитного договору.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що банк в порушення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», де зазначено, що банку забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо, за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, а також п. 3.6 постанови правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови користування та сукупну вартість кредиту» неправомірно встановив комісію за розрахункове обслуговування в розмірі 1,5 % від суми кредиту та щомісячну комісію за супровід кредитного договору в розмірі 0,39 % від виданої суми кредиту, фіксований платіж. Умовами кредитного договору не визначено, в чому полягає надання банком послуг за управління кредитом та яка природа цих послуг. Встановлення банком цих платежів вважала неправомірним. Так, вона в день укладення кредитного договору сплатила банку зайвих 3 285 грн 23 коп. та потім щомісячно сплачувала додатково 854 грн 16 коп., які вона просила суд скерувати на погашення кредиту.

Також зазначала, що п. п. 3.3 та 6.5 кредитного договору в частині зобов'язання позичальника застрахувати майно саме в страховій компанії, яка рекомендована банком, а також санкції, що передбачені за порушення зазначеної умови, суперечать ст. 5 Закону України «Про страхування», а тому в силу вимог ч. 1 ст. 215, ч.1 ст. 203 ЦК України підлягають визнанню недійсними.

Крім того, вказувала, що п. 3.4 кредитного договору, згідно з яким на позичальника покладений обов'язок укласти договір добровільного страхування від нещасного випадку в страховій компанії, що рекомендована банком, встановлено розмір страхового тарифу тощо, є несправедливим в силу положень Директиви Ради Європи 93/13/ЄЕС від 05 квітня 1993 року. Так, про її особисте страхування від нещасного випадку, а також сплату додаткових комісій за обслуговування та за видачу кредиту на момент прийняття рішення про кредитування їй в належній формі не роз'яснювалось, але ці обов'язкові платежі були незаконно включені до кредитного договору.

Враховуючи викладене, просила з моменту укладення встановити нікчемність п. 4.3 договору, зобов'язати ПАТ «Український БізнесБанк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором та на дату стягнення додаткових платежів і зарахувати в рахунок погашення основної суми кредиту отримані від неї грошові кошти в якості комісії за розрахункове обслуговування в розмірі 1,5 % від суми кредиту та комісійної винагороди за супровід кредитного договору в розмірі 0,39 % від початкової суми кредиту, а також визнати недійсними п.п. 3.3, 3,4, 6.5 договору.

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 14 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 22 жовтня 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «Український Бізнес Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 194 145 грн 43 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати частково рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Український Бізнес Банк» задовольнити частково, а зустрічний позов задовольнити в повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 09 листопада 2012 року між ПАТ «Український Бізнес Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № КАВНКФ/1005943.1, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримала кредит в сумі 219 015 грн для покупки нового автомобіля з кінцевим терміном повернення кредиту до 08 листопада 2019 року та зобов'язалася сплатити відсотки, комісії, штрафи та інші платежі згідно з умовами договору.

З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором, 09 листопада 2012 року між ПАТ «Український Бізнес Банк» та відповідачем ОСОБА_5 укладено договір поруки № ОБП/1005945.1, за умовами якого останній зобов'язався солідарно нести відповідальність перед банком за виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором.

Згідно із ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст. 526, 610 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином; порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені законом або договором.

За положеннями ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у тій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення позичальником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право банку достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Отже, суди, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, а також врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходили з доведеності позову та наявності передбачених ст. ст. 526, 611, 1049, 1050, 1054 ЦК України підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки, як встановлено судами, ОСОБА_4 не виконала належним чином взятих на себе за кредитним договором зобов'язань, що призвело до утворення заборгованості

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правилами частини першої ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Проте в п. 4.3 спірного договору комісія за розрахункове обслуговування та комісія за супровід кредитного договору визначені у процентному відношенні від суми кредиту, відповідно 1,5 % та 0,39 %, і є незмінними величинами, то такі умови не суперечать як положенням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів, згідно з яким боржник повинен сплачувати щомісяця фіксовану суму.

Відповідно до ст. 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. З урахуванням вищезазначеного до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема, можуть відноситися: відкриття поточного (карткового) рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості тощо.

З урахуванням викладених норм закону суди дійшли обґрунтованих висновків, що розрахункове обслуговування чи обслуговування кредитної заборгованості є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії.

Пункти 3.1, 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, передбачають, що банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: перелік, розмір всіх комісій банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, в тому числі комісії з обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування тощо, і не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку, зокрема за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо).

Частиною 4 ст. 1068 ЦК України передбачено, що клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Стаття 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачає, що комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком.

За умовами п. 4.3 кредитного договору сторони передбачили обов'язок позичальника сплатити банку у день видачі грошових коштів через касу банку комісію за розрахункове обслуговування в розмірі 1,5 % від суми кредиту, що перераховується, та щомісячно комісію за супровід кредитного договору у розмірі 0,39 % від суми кредиту.

У пунктах 2.1-2.3 кредитного договору передбачено розрахункове обслуговування позичальника - відкриття кредитного рахунку, видача кредиту шляхом перерахування кредитних коштів на рахунок, відкриття рахунку для зарахування коштів, направлених на погашення заборгованості за договором.

Встановлено, що у додатку № 2 до кредитного договору передбачені супутні витрати позичальника, а саме: за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 854 грн 16 коп., комісія за надання кредиту в розмірі 3 285 грн 23 коп., страхування в розмірі 16 718 грн 16 коп. на рік та послуги нотаріусів у розмірі 2 000 грн.

При укладанні кредитного договору позичальник ОСОБА_4 знала про вищезазначені договірні умови і свідомо погоджувалася з ними, про що свідчать п.п. 8.1, 8.2 кредитного договору, відповідно до яких остання була ознайомлена з умовами кредитування в повному обсязі. Договір був підписаний сторонами без будь-яких зауважень чи застережень щодо його умов.

Крім того, в разі незгоди з умовами кредитного договору ОСОБА_4 мала можливість скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте таким правом ОСОБА_4 не скористалася, що свідчить про її згоду з усіма умовами договору, про що також свідчить часткове виконання договору.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що встановлені п. 4.3 кредитного договору комісійні виплати не протирічать чинному законодавству і є характерними для відносин банківського кредиту при укладенні сторонами кредитного договору. Наведені норми законодавства спростовують доводи апеляційної скарги щодо недійсності умов кредитного договору, які передбачають нарахування банком комісії за надання кредиту та обслуговування кредитної заборгованості.

Щодо невідповідності вимогам чинного законодавства умов п.п. 3.3, 3.4, 6.5 кредитного договору в частині умови щодо страхування предмета застави та добровільного страхування від нещасного випадку, саме в страховій компанії, яка рекомендована банком, а також санкцій, що передбачені за порушення зазначеної умови, перевірялись судом першої інстанції та обґрунтовано визнані безпідставними, оскільки ст. 581 ЦК України передбачений дозвіл застрахувати предмет застави за згодою сторін, а з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_4 надала згоду на вказані зобов'язання, підписавши кредитний договір.

З урахуванням положень ст. ст. 3 та 15 ЦПК України, що у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суди дійшли обґрунтованих висновків, що умови договору щодо страхування предмета застави та добровільного страхування від нещасного випадку, саме в страховій компанії, яка рекомендована банком, не може бути безумовною підставою для визнання зазначених пунктів договору недійсними в розумінні ст. ст. 203, 215 ЦК України, оскільки ОСОБА_4 не доведено, в чому саме полягає порушення її законних прав та інтересів цими положеннями договору.

Пунктом 6.3 кредитного договору передбачено, що банк має право вимагати від позичальника дострокового розірвання кредитного договору та/або дострокового погашення суми кредиту, процентів, комісій, сплати неустойок і збитків у випадку: непогашення позичальником комісій та/або процентів та/або щомісячного внеску за кредитом згідно з графіком протягом двох місяців; ухилення від банківського контролю; недотримання позичальником умов цього договору, несплати позичальником комісій (штрафу, пені), передбачених кредитним договором тощо. Про намір дострокового розірвання кредитного договору та/або дострокового погашення суми кредиту, відсотків, комісій, сплати неустойок і збитків банк письмово повідомляє позичальника. Тобто умовами договору передбачено надсилання позикодавцю повідомлення з вимогою дострокового повернення кредитую

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», пред'явленням вимоги є як направлення/вручення вимог про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення позову.

Таким чином, ухвалюючи рішення про задоволення позову ПАТ «Український Бізнес Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 щодо встановлення нікчемності умов кредитного договору, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України правильно виходив з того, що ПАТ «Український Бізнес Банк» скористалось правом на захист своїх порушених прав у спосіб, передбачений законодавством України, звернувшись з позовом до суду та що ОСОБА_4 не надала суду доказів, що умови кредитного договору від 09 листопада 2012 року № КАВНКФ/1005943.1, укладеного між сторонами, суперечать вимогам цивільного законодавства та є порушенням вимог ст. 203 ЦК, а тому відсутні підстави для встановлення нікчемності п. 4.3 та визнання недійсними п. п. 3.3, 6.5, 3.4 кредитного договору .

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржених судових рішень, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів з їх оцінки, тому касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 14 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 22 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

І.К.Парінова

Т.О. Писана

О.В. Ступак