Номер провадження: 22-ц/785/3410/16
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів - Погорєлової С.О., Цюри Т.В., при секретарі - Колмакові В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 23 лютого 2016р. по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, -

ВСТАНОВИЛА:

14 березня 2014р. ОСОБА_2. звернулась з позовом, який остаточно уточнив просила суд:

-надати їй дозвіл на оформлення проїзного документу на виїзд малолітній дитині, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2., уродженця м. Одеса за кордон без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_1 до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1.;

-надати їй дозвіл на перетинання державного кордону України (виїзд або в'їзд до України) спільно з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2., без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_1 до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позову ОСОБА_2. вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3, батьками якого є вона і відповідач ОСОБА_1, який є громадянином Великої Соціалістичної Народної Лівійської Арабської Джамахірії. (далі - Відповідач). Їх син ОСОБА_3 є громадянином України. В даний час дитина перебуває на повному утриманні та проживає разом із нею за адресою: АДРЕСА_1.

Позивачка стверджує, що відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання і розвиток дитини не надає, не відвідує сина, не вітає його з днем народження та не висловлює, навіть, такого бажання, та не надає їй дозволу на перетинання державного кордону України спільно з дитиною. Тому вона звернулася до суду з вказаним позовом (а.с.162-165).

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що ОСОБА_2. не дає можливості відвідувати дитину, забороняє відповідачу спілкуватися з дитиною, та він був вимушений звернутись до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, та вважає, що надання дозволу на перетинання державного кордону взагалі позбавить відповідача можливості бачити дитину.

Рішенням суду від 23 лютого 2016р. позов ОСОБА_2. було задоволено (а.с.185-188).

Суд надав ОСОБА_2. дозвіл на оформлення проїзного документу на виїзд малолітній дитині, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2., уродженця м. Одеса за кордон без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_1 до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1.

Суд надав ОСОБА_2. дозвіл на перетинання державного кордону України (виїзд або в'їзд до України) спільно з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2., без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_1 до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити рішення про відмову у задоволені позову, посилаючись на те, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не були враховані усі обставини по справі (а.с.196-203).

З урахуванням тривалого часу знаходження справи в апеляційній інстанції ( з березня 2016року), справу розглянуто у відсутності позивачки ОСОБА_2., яка була неодноразово сповіщена про слухання справи, але у порушені ч.3 ст.27 ЦПК України, яка передбачає, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, не отримувала поштові повідомлення, яки направлялися судом апеляційної інстанції про слухання справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, вивчивши матеріали справи, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з урахуванням наступного.

Задовольнивши позов ОСОБА_2., суд першої інстанції вважав, що виїзд дитини спільно з матір'ю за межі України з метою відпочинку та здійснення туристичних поїздок не позбавляє права відповідача на здійснення своїх батьківських прав щодо спілкування та виховання дитини, суд вказав, що відповідач не проживає постійно на території України, а більше перебуває за кордоном на своїй батьківщині, тому вважав за необхідне визначити право на оформлення проїзного документу на дитину до досягнення нею 18-річного віку, оскільки позивачка не має можливості постійно шукати відповідача, який не проживає постійно на території України.

Судова колегія не погоджується з вказаним висновком суду, якій не відповідає обставинам по справі та вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 листопада 2009р. до грудня 2014р. Від вказаного шлюбу у сторін народився ІНФОРМАЦІЯ_2 син ОСОБА_3. Після розірвання шлюбу син сторін залишився проживати з матір'ю - ОСОБА_2. Син сторін ОСОБА_3, є громадянином України, що підтверджується довідкою № 329403 від 10 листопада 2010р. про реєстрацію особи громадянином України на а.с.6.

Відповідач ОСОБА_1 громадянин Великої Соціалістичної Народної Лівійської Арабської Джамахірії, має право на постійне місце проживання в Україні та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.50-59).

Судова колегія не погоджується з посиланням суду на висновок органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради від 30 жовтня 2014р. № 01-05-1/2738вх. на а.с.109 відносно того, що нібито фактично ОСОБА_1 в Україні не проживає, а проживає на території Лівії в АДРЕСА_3, оскільки вказаний висновок є припущенням і нічим не підтверджений.

Згідно ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994р. №3857-XII документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; проїзний документ дитини.

Згідно ч. 2 ст. 4, п.2 ч.2 ст.4, п.4 ч.2 ст.4 вказаного Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду, проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку.

Згідно «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. №57 перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну є проїзний документ дитини.

Частиною 3 вказаних Правил встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Згідно п. 4 даних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Судом першої інстанції при вирішенні вказаного спору не було встановлено і не витребувано належних і відповідних доказів на підтвердження того, що позивач зверталася до відповідача з проханням надати згоду на виїзд з України, а відповідач відмовився надати такій дозвіл.

Безпідставним є твердження позивачки, що відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання і розвиток дитини не надає, не відвідує сина, не вітає його з днем народження та не висловлює, навіть, такого бажання, та не надає їй дозволу на перетинання державного кордону України спільно з дитиною.

Судом першої інстанції необґрунтовано не прийнято до уваги рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2014р., яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2015р., з якого вбачається, що рішенням суду було зобов'язано ОСОБА_2. не перешкоджати ОСОБА_1 в спілкуванні з сином ОСОБА_3, та судом було встановлено, що ОСОБА_2. перешкоджає відповідачу спілкуватися з дитиною (а.с.46-48 238-241).

Слід зазначити, що ОСОБА_2. фактично вирішувала питання вивезти дитину без згоди батька в Австралію, як вона вказала в позовній заяві у зв'язку з тим, що вона бажає зареєструвати шлюб з громадянином Австралії, бажає виїхати з дитиною на постійне проживання до Австралії, що підтверджується її позовною заявою на а.с.2.

Тому висновок суду першої інстанції, що виїзд дитини спільно з матір'ю за межі України з метою відпочинку та здійснення туристичних поїздок не позбавляє права відповідача на здійснення своїх батьківських прав щодо спілкування та виховання дитини, є безпідставним, не відповідає обставинам справи.

Посилання суду на те, що відповідач не проживає постійно на території України, а більше перебуває за кордоном на своїй батьківщині, також не є підставою для задоволення позову про надання дозволу на перетинання державного кордону без згоди відповідача.

Позивач не надала суду першої інстанції допустимі, відповідні, належні докази проте, що вона намагалась отримати дозвіл на перетинання державного кордону від відповідача, але не мала можливості з ним зв'язатись.

З урахуванням вищевикладеного судова колегія вважає, що у задоволені позову ОСОБА_2. до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, слід відмовити, оскільки у розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України позивачкою не надано належних доказів на підтвердження свого позову.

Керуючись ст.ст.304, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2016р. - скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області І.П.Сидоренко

С.О. Погорєлова

Т.В. Цюра