Справа № 2-3682/11
Провадження № 6/487/257/16
УХВАЛА

Іменем України

22.11.2016 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Андрощука В.В., при секретарі Плетенчук О.О., за участю державного виконавця Карастан А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Миколаєві подання державного виконавця Заводського відділу Державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1, -

В С Т А Н О В И В :

22.11.2016 року державний виконавець Заводського відділу Державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа.

Заявник зазначав, що на виконанні у Заводському відділу Державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області знаходиться зведене виконавче провадження, відкрите за виконавчим листом по справі №2-176/13 виданого 19.09.2013 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ ОТП Факторинг Україна» кредитної заборгованості в розмірі 212016,70 грн. та судових витрат; виконавчим листом по справі №2-1788/12 виданого 24.12.2012 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Приват Банк» кредитної заборгованості в розмірі 16144,82 грн. та судових витрат; виконавчим листом по справі №2-120/14 виданого 16.12..2014 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» кредитної заборгованості в розмірі 20318,84 грн. та судових витрат; виконавчим листом по справі №2-127 виданого 15.12.2011 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 549437,65 грн. та судових витрат.

Державний виконавець вказувала, що нею вжито усіх передбачених законом заходів примусового виконання рішень суду, однак, боржник свідомо ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду. В звязку з чим просила про задоволення подання.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України суд негайно розглядає подання без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Державний виконавець в судовому засіданні подання підтримала, наполягала на його задоволенні.

Заслухавши державного виконавця, вивчивши матеріали подання, оцінивши представлені документи в їх сукупності, суд приходить до наступного.

На виконанні у Заводському відділу Державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області знаходиться зведене виконавче провадження, відкрите за виконавчим листом по справі №2-176/13 виданого 19.09.2013 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ ОТП Факторинг Україна» кредитної заборгованості в розмірі 212016,70 грн. та судових витрат; виконавчим листом по справі №2-1788/12 виданого 24.12.2012 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Приват Банк» кредитної заборгованості в розмірі 16144,82 грн. та судових витрат; виконавчим листом по справі №2-120/14 виданого 16.12..2014 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» кредитної заборгованості в розмірі 20318,84 грн. та судових витрат; виконавчим листом по справі №2-127 виданого 15.12.2011 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 549437,65 грн. та судових витрат.

Загальна сума заборгованості становить 821552,50 грн.

05.01.2012, 15.02.2013, 02.03.2015, 14.03.2016, 14.03.2016 винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень, які направлені сторонам виконавчого провадження.

У звязку з тим, що боржник рішення суду у строк, наданий державним виконавцем не виконав, 18.02.2013 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника.

14.03.2016р, 28.09.2016р боржнику надсилались виклики про явку до відділу, які він отримав, однак до відділу не зявився, причини неявки не повідомив.

24.10.2016р боржнику направлено вимогу державного виконавця про надання 04.11.2016р державному виконавцю безперешкодний доступ для проведення опису та арешту майна за адресою: АДРЕСА_1. Виходом за вказаною адресою двері ніхто не відчинив.

Згідно відповіді на запит ОАДБ УМВС України в Миколаївській області боржник у 2014 р виписався в Хмельницьку область с. Вороновці.

На запит державного виконавця Державна прикордонна служба України надіслала витяг з наявною у базі даних інформацією щодо перетинання державного кордону ОСОБА_1

В силу ст. 3 Конституції України - людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Держава відповідає перед людиною за свою діяльність.

Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, що здійснюється нею через систему відповідних державних органів, а також судів.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (далі - Пакт), кожна людина є вільної у виборі місця перебування і вправі покидати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, або які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення, прав і свобод інших осіб.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України і може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом від 21 січня 1994 року № 3857-XII «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі - Закон № 3857-XII).

Положеннями ст. 6 цього Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках: якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (п. 2); якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань (п. 5); якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (п. 8).

Вирішення судами питання про обмеження у праві виїзду за межі України можливе тільки у порядку, визначеному ст. 377-1 ЦПК України, лише за поданням державного виконавця на підставі п. 18 ст. 11 Закону № 606-XIV і у зв'язку з ухиленням боржника від виконання судового рішення чи рішення іншого органу, що перебуває на виконанні (п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII).

За змістом ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується судом за місцезнаходженням органу ДВС в порядку, передбаченому цим Кодексом щодо боржників у виконавчому провадженні, за будь-якими виконавчими документами, передбаченими ст. 17 Закону № 606-XIV, примусове виконання яких здійснюється ДВС.

При цьому, саме державному виконавцю належить обов'язок довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

За змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право лише у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Оскільки чинне законодавство не містить визначення поняття «ухилення», а практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня, то під «ухиленням» від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, слід розуміти такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків, у зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання.

Саме ці діяння, а також наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, і підлягають доведенню у суді.

І тільки за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання» можливе задоволення такого подання.

Відповідно до ч. 2 ст. 377-1 зазначеного вище Кодексу, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, а тому саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Оскільки законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність самого факту невиконання зобов'язань, а тільки за ухилення від їх виконання, то з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясовувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

При цьому слід зазначити, що ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо.

Встановлення названих обставин, дає суду підстави для відмови у поданні державного виконавця.

В той же час, встановлення того, що боржник свідомо ухиляється від виконання - маючи змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин, дає суду підстави для задоволення подання.

Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов'язання заходів визначається судом.

Наявність статусу боржника у виконавчому провадженні та непогашенням боргу в добровільному порядку не зумовлюють «необхідність у тимчасовому обмеженні права на виїзд за межі України з метою забезпечення повного та своєчасного виконання виконавчих документів». Не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків і саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, встановленого державним виконавцем в постанові про відкриття виконавчого провадження. У зв'язку із цим не можна говорити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні у разі, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

На підставі наведеного вище, можна зробити висновок, що поняття «ухилення» від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Проте, з матеріалів справи не вбачається, що боржник має реальну можливість виконати рішення суду, однак свідомо не виконує його.

Таким чином, суд вважає, що підстави для задоволення даного подання відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 377-1 ЦПК України, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні подання державного виконавця Заводського відділу Державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 відмовити.

Ухвала набуває законної сили через 5 днів після її проголошення. Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва в порядку, визначеному ст.294 ЦПК України.

СУДДЯ: В.В. Андрощук