АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 756/886/16 Головуючий у 1-ій інстанції - Васалатій К.А.
Апеляційне провадження № 22-ц/796/9427/2016 Доповідач - Музичко С.Г.
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі головуючого судді Музичко С.Г.

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М. при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Універсал Банк» про визнання договору недійсним

в с т а н о в и л а :

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року позов ОСОБА_2 до ПАТ «Універсал Банк» про визнання договору недійсним залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд помилково застосував наслідки пропуску строку позовної давності, оскільки підстава визнати договір недійсним виникла через місяць після набрання законної сили рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 30.09.2015 року за яким стягнуто з позивача на користь відповідача борг за кредитним договором.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 просила задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній доводів.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених в суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Однак, повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.05.2008 року між ПАТ «УніверсалБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 065-2008-1668, за умовами якого банк надав, а позивач прийняв кредит у розмірі 55000,00 швейцарський франків зі сплатою 09,95% річних в порядку та на умовах у строки визначені договором, з кінцевим терміном повернення до 10 травня 2038 року.

Помилковим є посилання суду як на підставу для відмови у задоволенні позову - сплив строку позовної давності.

Як встановлено судом між сторонами договір укладено 27 травня 2008 року, який діє до повного виконання зобов'язань.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 30.09.2015 року позов ПАТ «Універсал банк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором задоволено на суму 47481,22 швейцарських франків. Рішення суду набрало законної сили 11.12.2015 року. Із вказаним позовом ОСОБА_2 звернулась у січні 2016 року. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки.

З цього слідує, що про порушення свого права позивач дізналась 11.12.2015 року, строк позовної давності позивачем не пропущено, тому підстав застосувати наслідки спливу строку позовної давності не було.

Відповідно до положень статті 6, ч.1 ст.626, ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У ч.1 ст.638 ЦК Українизазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розміріта на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Певні особливості регулювання відносин за договорами про надання споживчого кредиту встановлено Законом України „Про захист прав споживачів".

Закріпивши на законодавчому рівні порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних договорів, законодавець з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносин визначив правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні.

За загальним правилом ст.215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів" будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 частини 1 ст. 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" в редакції, яка діяла на час укладення договору (далі - Закон), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги ; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Недотримання зазначених вимог відповідно до ч.6 ст. 19 Закону є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно частин 1 та 2, 5 та 6, 7 ст. 18 Закону Продавець (виконавець, виробник) не є включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору

визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни , такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Таким чином, статті 18, 19 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII „Про захист прав споживачів" передбачають різні підстави визнання угод недійсними.

На підставі положення ст. 18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як справедливих необхідна наявність таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому.

Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК Українив порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та з'ясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав.

У спірному договорі про надання споживчого кредиту №065-2008-1668 від 27 травня 2008 року, зазначено найменування та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, визначено, що банк зобов'язується надати позичальнику кредит в іноземній валюті сумі 55000 швейцарських франків 00 сантимів, що дорівнює еквіваленту, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити за кредит. Сторони також погодили, що кредит надається банком шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника згідно умов договору. Пунктом 1.2 договору визначено строк кредитування - позичальник зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але в будь - якому випадку не пізніше 10 травня 2038 року. За користування кредитним коштами встановлено процентну ставку, яка становить 9,95% річних; нараховування процентів за договором здійснюється методом „факт/360" відповідно до вимог чинного законодавства України. Розділом 5 кредитного договору передбачені права та обов'язки сторін, зокрема, позичальник має право дострокового погашення кредиту та інші.

У спірному договорі зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як ч.4 Закону, так і Законом України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Отже відповідачем у письмовій формі надано позивачу інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, про що свідчать підписані позивачем договір, додаток №1.

Виконанням протягом тривалого часу умов кредитного договору, позивач фактично вчиняла дії на виконання укладеного правочину, чим фактично підтверджувала намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при підписанні Договору. Своїми підписами на кожній сторінці кредитного договору, додатків до нього,додаткових угод позичальник підтвердила своє ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків.

Відповідно до ст.236 ЦК Україниправочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Виходячи з зазначеної норми права, підставою для визнання правочину недійсним є його невідповідність вимогам закону на час його укладення, а тому наступні дії сторін, пов'язані з невиконанням чи неналежним виконанням умов договору не є підставою для визнання самого кредитного договору недійсним.

Обставини, які стосуються виконання умов кредитного Договору, зокрема і витрат, пов'язаних з проведенням конвертаційної операції по продажу швейцарських франків не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним.

Зважаючи на викладене, колегія вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «Універсал Банк» про визнання договору недійсним відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді