УхвалА

іменем україни

8 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки; за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання договору іпотеки недійсним за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 20 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, який у подальшому було уточнено, посилаючись на те, що 3 лютого 2012 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір позики, відповідно до умов якого він передав останній грошові кошти у розмірі 230 тис. доларів США, що еквівалентно 1 840 тис. грн, на строк до 3 лютого 2013 року. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором ОСОБА_6 5 квітня 2012 року згідно з договором іпотеки передала йому в іпотеку приміщення кафе-магазину загальною площею 61,2 кв. м, що розташоване по АДРЕСА_1

Оскільки ОСОБА_5 у встановлений договором строк позичені кошти не повернула, позивач просив у рахунок погашення її заборгованості за договором позики, що станом на 15 січня 2015 року за курсом Національного банку України становить 3 627 100 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки - приміщення кафе-магазину, яке належить на праві власності ОСОБА_6, та встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, або в порядку реалізації предмета іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів та за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності відповідно до вимог діючого законодавства.

У червні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання договору іпотеки від 5 квітня 2012 року недійсним, посилаючись на те, що предметом договору позики є гроші в національній валюті - 1 840 тис. грн, проте позивач передав ОСОБА_5 230 тис. доларів США, отже, на час укладення з ОСОБА_4 договору іпотеки гроші, передбачені договором позики, ОСОБА_5 передані не були, що підтверджується поясненнями самого позивача за первісним позовом, які він надавав слідчому управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області у відкритому кримінальному провадженні. Оскільки згідно зі ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей, то на момент посвідчення договору іпотеки був відсутній договір позики, який набрав чинності, як того вимагає ст. 3 Закону України «Про іпотеку», а, отже, договір іпотеки був укладений із порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України. Крім того, вказувала, що іпотечний договір був підписаний сторонами та посвідчений приватним нотаріусом у приміщенні кафе-магазину - предмета іпотеки, а не на робочому місці нотаріуса, що суперечить порядку вчинення нотаріальних дій.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 20 листопада 2015 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за договором позики від 3 лютого 2012 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, розмір якої станом на 15 січня 2015 року становить 3 627 100 грн, що згілно офіційного курсу Національного банку України еквівалентно 230 тис. доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 5 квітня 2012 року - на приміщення кафе-магазину загальною площею 61,2 кв. м, яке розташоване по АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_6, у спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів та за ціною визначеною експертом - суб'єктом оціночної діяльності в сумі 3 118 300 грн. У задоволенні решти позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_6 задовольнити.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що ОСОБА_5, як позичальник, не виконала умови договору позики; отриману позику не повернула. При зверненні стягнення на предмет іпотеки суди вірно керувалися ст. ст. 18, 38, 39 Закону України «Про іпотеку», правильно визначили розмір заборгованості, опис предмета іпотеки, початкову ціну предмета іпотеки, визначену експертним шляхом.

Доводи касаційної скарги про те, що договір іпотеки є недійсним, так як укладений щодо неіснуючого грошового зобов'язання, є безпідставними й такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та нормам права. При цьому суди вірно виходили з того, що договір позики є укладеним, позику ОСОБА_5 отримала, справжня правова природа договору встановлена та відповідає внутрішній волі сторін, і договір позики ні позивачем, ні відповідачем не оспорений. Згідно зі ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину.

Посилання касаційної скарги на те, що предмет іпотеки є самочинним будівництвом безпідставні, оскільки предмет іпотеки - це приміщення, набуте іпотекодавцем 21 жовтня 2011 року на підставі договору дарування, та передане в іпотеку, тобто є належним об'єктом цивільного права.

Колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що зобов'язання повинно виконуватись належним чином (ст. ст. 526, 627, 628 ЦК України), що порушено ОСОБА_5

Отже, судові рішення є законними і обґрунтованими й підстав для їх скасування немає.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 20 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик