У Х В А Л А

Іменем України

11 лютого 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді: Бондаренка Ю.О.

суддів: Куцина М.М., Павліченко С.В.

при секретарі: Сочка І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 жовтня 2015 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Позов мотивовано тим, що 08.06.2002 р. між позивачем та ОСОБА_1 виконавчим комітетом Холмківської сільської ради Ужгородського району зареєстровано шлюб. Від шлюбу у них народилось двоє дітей син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька Юліанну, ІНФОРМАЦІЯ_2. Посилається на те, що подружнє життя з відповідачкою не склалося, оскільки між ними виникали сварки та непорозуміння внаслідок того, що вони мають різні погляди на сімейне життя та ведення сімейного господарства. Сторони проживають за однією адресою у його будинку, але з січня 2015 року припинили сімейні стосунки, в зв'язку з чим просить шлюб розірвати.

Рішенням Ужгородсього міськрайонного суду Закарпатської області від 07 жовтня 2015 року позов задоволено, шлюб зареєстрований 08 червня 2002 року у виконкомі Холмківській сільській раді Ужгородського району Закарпатської області за актовим записом № 19 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач подала апеляційну скаргу, якою просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 жовтня 2015 року, як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким шлюб укладений між сторонами розірвати, дітей залишити на виховання матері, і стягнути з позивача аліменти а утримання неповнолітніх дітей у розмірі 800 грн. щомісячно на кожну дитину.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно відкрив провадження у справі оскільки позовна заява не містила пропозицій щодо участі подружжя в утриманні та вихованні дітей після шлюбу, а саме рішення суду також не містить вирішення питання щодо виховання дітей. Крім того, на думку апелянта суд вийшов за межі позову, стягнувши з позивачки судові витрати.

В судовому відповідач та позивач зазначили, що з дійшли згоди щодо місця проживання дітей тому просили доньку залишити прохивати з відповідачкою, а сина з позивачем.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується апеляційна скарга, обєктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 08.06.2002 р. між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано у виконкомі Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області за актовим записом № 19 (а.с.4). Від шлюбу у них народилося двоє дітей син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька Юліанна, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.5,6). Сторони втратили почуття поваги, довіри та любові один до одного. Про це свідчать ті обставини, що в сімї постійно виникали сварки, позивач та відповідачка разом не проживають та сімейних стосунків не підтримують.

Частинами 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно зясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Як позивач так і відповідач бажають розірвати шлюб. Наданий судом першої інстанції строк для примирення позитивного результату не дав.

З врахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність достатніх підстав для розірвання шлюбу.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 проживає в Ужгородському районі, с. Коритняни , вул. Миру,71 з батьками та своїм неповнолітнім сином ОСОБА_3, а ОСОБА_1 мешкає в Ужгородському районі, с. Концово, вул. І.Туряниці, 51 разом з близькими родичами та донькою Юліанною (а.с.73-75).

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При зверненні ОСОБА_2 до суду вимога про визначення місця проживання дітей не заявлялась за таких обставин суд першої інстанції виходячи з диспозитивності цивільного судочинства, не вирішував цього питання як і питання стягнення аліментів..

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вірно встановив обставини справи, що виникли між сторонами і ухвалив правильне по суті і справедливе рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги, не спростовують висновків суду першої інстанції , за таких обставин апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення мыськрайонного суду залишення без змін.

Керуючись ст.ст.209, 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді