Справа №482/1219/15-ц 17.10.2016 17.10.2016 17.10.2016
Справа №482/1219/15-ц Головуючий у першій інстанції Баранкевич В.О.
Провадження №22-ц/784/2169/16 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Рішення

Іменем України

17 жовтня 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Лептугою С.С.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

відповідача - ОСОБА_5,

представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_6 та доповненнями до неї рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 30 червня 2016 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Новоодеський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області, про визнання права власності на частку квартири і автомобіля в порядку поділу майна подружжя та зняття арешту з майна,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 і ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Новоодеський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області (далі - Новоодеський РВ ДВС ГТУЮ в Миколаївській області), про визнання права власності на частку квартири в порядку поділу майна подружжя та зняття арешту з нерухомого майна.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 23 вересня 1978 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 За час подружнього життя, у 2000 році вони за спільні кошти придбали нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, яку зареєстрували на ім'я її чоловіка.

У травні 2015 року їй стало відомо, що на виконанні у Новоодеському РВ ДВС ГТУЮ в Миколаївській області знаходиться виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 суми боргу в розмірі 10 500 доларів США, що еквівалентно 170 534 грн. 70 коп., в межах якого постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції від 24 квітня 2015 року накладено арешт на все належне боржнику майно, у тому числі і на належну їм квартиру АДРЕСА_1, та встановлено заборону на його відчуження.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що вищезазначена квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана разом з ОСОБА_5 за спільні кошти під час шлюбу, а тому накладення арешту на квартиру та оголошення заборони на відчуження порушує її права щодо володіння, користування та розпорядження спільним майном, ОСОБА_3 просила позов задовольнити, визнати за нею право власності на ? частку спірної квартири та зняти арешт з неї.

В подальшому, позивач уточнила свої позовні вимоги, зазначивши, що у 2011 році нею та чоловіком за спільні кошти також було придбано автомобіль RENAULT SCENIC, реєстраційний номер НОМЕР_1, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_5 Оскільки постановою головного державного виконавця від 24 квітня 2015 року накладено арешт на все майно ОСОБА_5, у тому числі і на зазначений автомобіль, позивач просила визнати за нею право власності на ? частку зазначеного автомобіля та зняти арешт з нього.

Відповідач ОСОБА_6 проти задоволення позовних вимог заперечував, вважав, що державний виконавець приймаючи рішення про накладення арешту керувався положенням чинного законодавства та його дії є правомірними, оскільки право власності на квартиру та автомобіль зареєстровано саме за ОСОБА_5 Крім того зазначав, що між ним та ОСОБА_3 укладено договір позики від 15 червня 2014 року, за яким остання взяла у нього в борг 4 500 доларів США під зобов'язання повернути зазначені кошти до 01 січня 2016 року, а тому, пред'явив зазначений позов, позивач у такий спосіб намагається уникнути відповідальності за зазначені перед ним зобов'язання з повернення боргу.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 30 червня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено у повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1 та знято арешт накладений постановою державного виконавця від 24 квітня 2015 року в межах виконавчого провадження ВП №47259734 на вказану квартиру.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частку автомобіля RENAULT SCENIC, реєстраційний номер НОМЕР_1 та знято арешт накладений постановою державного виконавця від 24 квітня 2015 року в межах виконавчого провадження ВП №47259734 на зазначений автомобіль.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї ОСОБА_6, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи в частині вирішення позовних вимог про зняття арешту з майна ОСОБА_5, просив рішення в цій частині скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені вимог про зняття арешту з квартири АДРЕСА_1 та автомобіля RENAULT SCENIC, реєстраційний номер НОМЕР_1.

В частині поділу майна судове рішення сторонами не оскаржується.

Апеляційна скарга ОСОБА_6 підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав, що оскільки квартира та автомобіль набуті у шлюбі за спільні кошти то вони є спільним сумісним майном подружжя, тому вимоги позивача про визнання за нею права власності на ? частину зазначеного майна підлягають задоволенню. Крім того, накладенням арешту на вказане майно порушено право ОСОБА_3 як власника ? частки майна, а тому арешт накладений постановою державного виконавця слід зняти за рішенням суду.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області не в повній мірі погоджується з обставинами та правовідносинами встановленими судом першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.60 СК України та ст.22 КпШС майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.70 СК України та ст.28 КпШС передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п.п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело та час його придбання. При поділі майна також враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

З матеріалів справи убачається, що з 23 вересня 1978 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебувають в зареєстрованому шлюбі (а.с.3).

Наявні в матеріалах справи правовстановлюючі документи на спірне майно - квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль RENAULT SCENIC, реєстраційний номер НОМЕР_1, свідчать про те, що воно було набуте сторонами за час шлюбу. Зокрема, вищевказана квартира зареєстрована за ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру від 25 серпня 2000 року; автомобіль RENAULT SCENIC, реєстраційний номер НОМЕР_1 зареєстрований за ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 20 жовтня 2011 року (а.с.4,57).

Тобто частина майна придбана подружжям під час дії Кодексу законів України про шлюб та сім'ю, а частина під час дії Сімейного Кодексу України (з 01 січня 2004 року), тому при вирішенні спору суд керуються зазначеними нормативними актами, враховуючи при цьому що редакція статей 22, 28, 29, 31 КпШС та ст. 60, 70, 71, 73 СК України однаково регулюють спірні питання щодо спору між сторонами.

Таким чином зазначене майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності, тобто їх часки в цьому майні є рівними.

При цьому, сторони погодились з рішенням суду першої інстанції в частині поділу майна і не оскаржили його, а вимоги апеляційної скарги ОСОБА_6 стосуються лише зняття арешту зі спірного майна.

За змістом ст.355, ч.3 ст.372 ЦК України після поділу майна між подружжям право спільної сумісної власності припиняється, об'єкт належить сторонам вже на праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч.ч.1,2,3,4 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника, далі - Закон України) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника).

Згідно із ст.60 Закону України особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

За змістом ст.60 Закону України до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно.

У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом.

Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

З матеріалів справи убачається, що 24 квітня 2015 року постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції при примусовому виконанні виконавчого листа №482/197/15-ц, виданого 14 квітня 2015 року Новоодеським районним судом Миколаївської області про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 суми боргу в розмірі 10 500 доларів США, що еквівалентно 170 534 грн. 70 коп., накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_5 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику (а.с.6).

10 червня 2015 року постановою начальника відділу державного виконавця відділу державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції зупинено зазначене виконавче провадження у зв'язку із оголошенням у розшук транспортного засобу (а.с.63).

Разом з тим, висновок районного суду про наявність правових підстав для зняття арешту зі спірного майна - є помилковим, оскільки пов'язаний з неправильним застосування норм матеріального права.

Так, у ч.2 ст.364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч.2 ст.183 ЦК України).

Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (ч.1 ст.183 ЦК України).

Отже, вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Разом з тим, у випадках, коли предметом позову є частка в спільній сумісній власності на неподільну річ (ч.2 ст.183 ЦК України), на яку звертається конфіскація або стягнення на користь особи, питання про зняття арешту з цієї речі (за відсутності іншого спільного майна) вирішується відповідно до правил статей 321, 358, 364 ЦК України, враховуючи, що згідно із законодавством суд вирішує спори учасників спільної сумісної власності щодо розпорядження та користування майном.

При цьому, суд з урахуванням конкретних обставин може зняти арешт із цієї речі і стягнути з позивача в дохід держави чи на користь особи грошову чи іншу матеріальну компенсацію за частку, що припадає боржнику, або залишити арешт речі, зобов'язавши відповідні територіальні органи Державної фіскальної служби України або юридичну особу виплатити позивачу відповідну частину її вартості.

Аналогічні роз'яснення викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами та доповненнями), в якій зазначено, що ухвалення рішень про виключення з опису певної частини неподільної речі є помилковим.

Втім, вищевказаних позовних вимог з врахуванням положень статей 321, 358, 364 ЦК України позивачкою не було заявлено.

Згідно зі ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Отже, відповідно до викладених вимог закону, суд розглядає справи лише в межах заявлених вимог і не може самостійно їх змінювати.

Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів міститься в ст.16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений законом або договором.

Таким чином, вимоги позивача про зняття арешту з транспортного засобу, який є неподільною річчю задоволенню не підлягають, оскільки обраний позивачкою спосіб захисту не відповідає вимогам закону. Також, не надано доказів на підтвердження того, що спірна квартира є подільною річчю та відповідно з нею може бути знято арешт.

За таких обставин, відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення в частині зняття арешту з квартири АДРЕСА_1 та автомобіля RENAULT SCENIC, реєстраційний номер НОМЕР_1 - підлягає скасуванню з ухваленням в цих частинах нового рішення про відмову у задоволенні даних позовних вимог.

Відповідно ст.88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 слід стягнути 606 грн. 11 коп. судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 та доповнення до неї - задовольнити.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 30 червня 2016 року в частині зняття арешту з квартири АДРЕСА_1, і в частині зняття арешту з автомобіля RENAULT SCENIC, реєстраційний номер НОМЕР_1, накладеного постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції від 24 квітня 2015 року в межах виконавчого провадження ВП №47259734 на вказане майно - скасувати та ухвалити в цих частинах нове рішення - про відмову у задоволенні даних позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 відшкодування судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 606 (шістсот шість) грн. 11 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

Н.В. Самчишина