УХВАЛА

іменем україни

16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 8 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 4 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за час шлюбу з ОСОБА_4 вони набули у власність житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_2 та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку; житловий будинок по АДРЕСА_3; квартиру АДРЕСА_1; автомобіль Chery QQ, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Зазначала, що правовстановлюючі документи на вказане майно були оформлено на ім'я відповідача. Згоди про порядок поділу майна сторони не дійшли.

У зв'язку з цим позивач просила суд визнати вказане майно об'єктом права спільної сумісної власністю подружжя та визнати за нею право власності на

1/2 частину об'єктів нерухомого майна та стягнути на її користь половину вартості автомобіля, яким відповідач розпорядився без її відома.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області

від 8 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 4 листопада 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4:

житловий будинок з господарськими та надвірними спорудженнями, який розташований за адресою: АДРЕСА_2; земельну ділянку, площею 0,0811 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими та надвірними спорудженнями, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2; житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудженнями, який знаходиться по АДРЕСА_3.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину: житлового будинку з господарськими та надвірними спорудженнями, вартістю 10 161 грн., земельної ділянки, площею 0,0811 га, ціною 6 391 грн, для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими та надвірними спорудженнями, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2, житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудженнями, вартістю 13 328 грн, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, зареєстрованих на ім'я ОСОБА_4 Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення в частині відмови у задоволенні її позовних вимог щодо поділу автомобіля та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому у касаційному порядку не переглядаються (ч. 2 ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову про поділ спірного автомобіля, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідач розпорядився автомобілем у період зареєстрованого шлюбу, тому, на думку суду, він діяв за згодою другого з подружжя. При цьому посилався на те, що позивачка, як дружина, не позбавлена права звернення до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди.

Проте погодитись з такими висновками судів в частині поділу автомобіля не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішенняв частині поділу автомобіля не відповідають.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 за час шлюбу з ОСОБА_4 придбали автомобіль Chery QQ, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Правовстановлюючі документи на вказане майно були оформлено на ім'я

ОСОБА_4, який у липні 2014 року у період зареєстрованого шлюбу сторін розпорядився указаним майном.

Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, за взаємною згодою.

Частиною 2 та 3 цієї статті передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Крім того, у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено про рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Частиною 1 ст. 67 СК України передбачено, що дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Судами встановлено факт, що позивачка своєї письмової згоди на продаж автомобіля не давала. Сторони цей факт не заперечували.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого із подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та 372 ЦК України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, ОСОБА_3 посилалася на те, що своєї письмової згоди на продаж спірного автомобіля, яка необхідна при нотаріальному посвідченні таких договорів, вона не надавала.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України суди зазначене не врахували, доводів сторін як на підтвердження, так і заперечення позову не перевірили, зокрема, доводів про відсутність письмової згоди позивачки на відчуження спірного автомобіля, не навели мотивів відхилення цих доводів.

Посилання судів на те, що позивачка, як дружина, не позбавлена права звернення до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, є передчасним, оскільки суперечить наведеним вище вимогам закону й роз'ясненням Верховного Суду України про те, що у разі, якщо при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Крім того, саме позивач обирав спосіб захисту порушеного права.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення в частині вирішення позову про поділ автомобіля не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 8 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 4 листопада 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя та його поділ скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик