Справа № 461/2273/16 Головуючий у 1 інстанції: Государськмий А.В.
Провадження № 22-ц/783/4548/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

секретаря Бохонко Е.Р.,

з участю представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» в особі Львівської дирекції, з участю третіх осіб ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним кредитного договору,-

встановила:

В квітні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Львівської дирекції, з участю третіх осіб ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання недійсним кредитного договору.

Вимоги обґрунтовував тим, що25.07.2008 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір № 010/08-3/3817-в про надання кредиту в розмірі 104000 доларів США на строк до 22 липня 2018 року, для придбання нерухомого майна зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,65% річних. На думку позивача, спірний договір є недійсним, оскільки на момент його укладення банк не надав інформації, яка передбачена у ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», зокрема про загальну вартість кредитного продукту, можливість сплатити комісію при погашенні кредиту, тощо. Крім цього, в порушення вимог п.3.8 Правил надання інформації про умови кредитування банк не повідомив про валютні ризики та не надав інформацію про методику, яка використовуєься банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаний із конвертацією валюти платежу у валюту зобов»язання під час погашення заборгованості за кредитним договором та процентами за користування ним. Просив суд визнати недійсним кредитний договір № 010/08-3/3817в укладений між сторонами 25 липня 2008 року.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 27 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» в особі Львівської дирекції, з участю третіх осіб ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання недійсним кредитного договору відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» 551 грн. 20 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржив представник позивача ОСОБА_2, з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає таке ухваленим без врахування обставин по справі, з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

В апеляційні зазначає, що перед укладенням оспорюваного кредитного договору банк не надав позичальнику жодної інформації, переліченої у ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Звертає увагу на те, що ні у кредитному договорі, ні у Додатку № 1 до такого, не передбачені обов'язкові платежі зі збору на загальнообов'язкове пенсійне страхування, при цьому, всі види і предмет кожної супутньої послуги, з обгрунтуванням їх вартості, мають бути зазначені в договорі.

Крім цього, відповідач при укладенні оскаржуваного договору не дотримав вимоги ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та Прави надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, відтак ввів позичальника в оману як споживача фінансових послуг щодо сум нарахованих відсотків за кредитним договором та додаткових зборів, передбачених законодавством України.

Ввважає суперечливим твердження суду про те, що на такі правовідносини не поширюється ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки перед укладенням кредитного договору сторони визначили, що на ці правовідносини буде поширюватися ЗУ «Про захист прав споживачів», про що і свідчить згадане у запереченні відповідача формулювання у заяві-анкеті про надання інформації, передбаченої ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 травня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, в обґрунтування надав пояснення, аналогічні доводам скарги.

Представник відповідача ПАТ «Райффайзен банк Аваль» в судове засідання не прибув, не повідомив суд про причину неявки, подав письмове заперечення на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи, в межах вимог заявлених в суді перої інстанції та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню виходячи з такого.

Згідно із ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав у визначений законом спосіб.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що позивач підписав анкету-заяву на кредит під комерційну іпотеку від 09.07.2008 року, що свідчить про надання інформації про умови кредитування та дотримання вимог ЗУ «Про захист прав споживачів».

Укладення договору та підписання його позивачем підтверджує те, що останній не має зауважень, претензій щодо наданої інформації, а така є повною, необхідною, доступною та своєчасною.

При цьому, оскільки судом встановлено безпідставність позовних вимог, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, суд відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем позовної давності.

Виходячи з наявних матеріалів справи та досліджених судом першої інстанції доказів, судова колегія погоджується з висновками місцевого суду, оскільки такі відповідають вимогам закону та поданим сторонами доказам.

В силу ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договір.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент укладення спірного договору), визначала, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Звертаючись з позовом ОСОБА_3, покликаючись на статтю 203 ЦК України, норми ЗУ «Про захист прав споживачів» стверджував, що спірний договір є недійсним, оскільки на момент його укладення банк не надав йому інформації про загальну вартість кредитного продукту, можливість сплатити комісію при погашенні кредиту, не повідомив про валютні ризики та не надав інформацію про методику, яка використовуєься банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов»язання під час погашення заборгованості за кредитним договором та процентами за користування ним.

Судом встановлено, що 25.07.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є відповідач ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», як кредитодавцем, та ОСОБА_3, як позичальником, укладено кредитний договір №010/08-3/3718в, згідно з яким ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» надав позивачу кредит в сумі 104000 доларів США на строк по 22.07.2018 року для придбання нерухомого майна зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,65% річних (а.с. 6-10).

Згідно умов кредитного договору кошти надавалися для придбання нерухомого майна, нежитлового приміщення площею 515,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та передано в іпотеку Банку, згідно Договору іпотеки № 010/08-3/3817/в/1 від 25.07.2008 року (а.с. 44-47).

В силу вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що перед укладенням договору позичальник ОСОБА_3 підписав анкету-заяву на кредит під комерційну іпотеку від 09.07.2008 року, що свідчить про те, що Банк надав в письмовій формі та в повному обсязі інформацію про умови кредитування, передбачену п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 01.12.2005 року, що спростовує доводи апелянта в цій частині.

Крім цього, пунк 6.7 Кредитного договору визначає, що позичальник перед укладенням цього договору в письмовій формі повідомлений про всі умови споживчого кредитування в Банку та орієнтовну сукупну вартість кредиту (відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007 року), що підтверджується повідомленням про Умови кредитування, які є невідємною частиною цього Договору, та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації. Надана Позичальнику інформація є повною, необхідною, доступною та своєчасною.

Додаток № 1 до Кредитного договору № 010/08-3/3817/в від 25.07.2008 року на звороті містить інформацію щодо сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, а також графік погашення кредитної заборгованості у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (а.с. 10-11).

Усі платежі для повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом повинні здійснюватися Позичальником у валюті кредиту, в строки та на умовах встановлених цим договором (п. 1.11.1 Кредитного договору).

Відповідно до п. 1.12.8 Договору Позичальник свідчить, що всі ризики, пов»язані з істотною зміною обставин, з яких Позичальник виходив при укладенні цього Договору, договору застави, Позичальник приймає на себе, і такі обставини не є підставою для зміни або розірвання цього Договору, договору застави, а також невиконання Позичальником зобовязань за вищевказаним договором, наведене є беззаперечним фактом, оскільки підписуючи договір позивач ОСОБА_3 погоджувався на відповідні умови та прийняв їх.

В свою чергу, за порушення прийнятих на себе зобов»язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами, у визначені цим Договором строки, Позичальник зобовязаний сплатити Банку пеню від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно цього Договору (п. 4.1.1. Кредитного договору).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що матеріалами справи підтверджується, що перед укладенням сторонами кредитного договору, банк у письмовій формі надав позивачу у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилами надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ №168 від 10 травня 2007 року, сторони дійшли згоди стосовно всіх його істотних умов, що скріплено особистим підписом позивача, тому укладення оспорюваного договору відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства.

Посилання апелянта на судову практику Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ є безпідставними та не маєть преюдиційного значення для розгляду даної справи.

В свою чергу, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що на спірні правовідносини не поширюється дія ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки кредитні кошти позичальник отримав під комерційну іпотеку.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 2 ст. 305, ч. 1 п. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин