"11" березня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Гаврилової О.В.,
при секретарі - Неділько Л.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києві, цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
11.12.2015 року позивачі звернулися до суду з вищезазначеним позовом, в якому просять суд визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.
В обґрунтування позову позивачі посилаються на те, що вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1. Відповідач в 2006 р. вселилась в спірну квартиру та була зареєстрована в ній як дружина ОСОБА_2 В липні 2014 року відповідач добровільно виїхала з квартири в невідомому напрямку, проте з реєстрації не знялась. В жовтні 2014 року шлюб між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем було розірвано. Факт відсутності відповідача за місцем реєстрації підтверджується відповідними актами. З серпня 2014р. на неї не нараховуються комунальні послуги. Відсутність відповідача за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житлом.
Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та представник ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилися, подали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій позовні вимоги підтримали в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечували.
Відповідач в судові засідання, призначені на 15.02.2016р. та 11.03.2016р. не з'явилась, була повідомлена про місце та час розгляду справи належним чином - у тому числі через оголошення в засобах масової інформації, заяв чи клопотань суду не подала.
Відповідно до ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу не здійснювалось у зв'язку з неявною сторін.
З урахуванням положень ст. ст. 74-77, 169, 224 ЦПК України, суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних про правовідносини сторін по справі, для її розгляду по суті заочно.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного.
Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з ст. 150 Житлового кодексу України власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право на розпорядження квартирою, що знаходиться в приватній власності.
При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно частин 2 та 3 ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.
Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.
Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28.10.2014 р. розірвано шлюб, зареєстрований 15.06.2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві між ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 13).

Згідно довідки форми № 3, виданої Центром комунального сервісу №14 від 02.12.2015р., за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с. 6).

Відповідно до свідоцтва про зміну імені від 26.02.2014 року, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 змінила прізвище на ОСОБА_5 (а.с. 15)

Як убачається з Актів від 14.11.2015р, 17.12.2014р., 14.01.2015р., завірених начальником ЖРЕО №407, ОСОБА_5 в спірній квартирі не проживає (а.с. 7,8,10).

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що позивачами доведено факт не проживання відповідача ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1 протягом строку, що перевищує один рік (на дату звернення з позовом до суду), що є підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом, тим більше, що відповідач перестала бути членом сім'ї позивачів в розумінні діючого законодавства. Таким чином, позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 79, 88 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати в сумі 991,20 грн., які складаються з витрат по оплаті суми судового збору в розмірі 487,20грн. та витрат, пов'язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача в сумі 504,00грн., підтверджених документально.

На підставі викладеного, ст.ст. 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, керуючись ст. 10, 11, 57-60, 74-77, 79, 88, 169, 179, 209, 212-215, 218, 224-226, 232 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 991,20 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя