АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 2-3762/11 Головуючий суддя І інстанції Федосенко
Провадження № 22-ц/790/14/16 Суддя доповідач Малінська С.М.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2016 року судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області у складі :

головуючого - судді Малінської С.М.,

суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Єрьоменко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2013 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними та розірвання договору іпотеки,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2011 року представник позивача - Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 11 травня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ВіЕйБі Банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 179, відповідно до умов якого, Відкрите акціонерне товариство «ВіЕйБі Банк» надало ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 44 000, 00 доларів США із встановленням, відповідно до п. 1.4 кредитного договору, процентної ставки в розмірі 14% річних. П.1.3. договору встановлено термін користування кредитними коштами до 11 травня 2014 року.

11 травня 2007 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_5 для забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором № 179 від 11.05.2007 року було укладено іпотечний договір, згідно якого, ОСОБА_5 передала позивачеві в іпотеку однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

24 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 179 від 11 травня 2007 року, відповідно до п. 1 якого, п. 2.4.2 кредитного договору викладено в новій редакції. 24 листопада 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 5 до вказаного кредитного договору, відповідно до п.1 якого, за користування кредитними коштами встановлено плату в розмірі 17 % річних.

18 травня 2010 року відбулась зміна найменування позивача - Відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк»).

З червня 2010 року відповідач умови кредитного договору не виконує належним чином, не повертає кредитні кошти, порушує терміни і обсяги сплати процентів за користування отриманими ним кредитними коштами.

У зв'язку із чим, станом на 15 березня 2011 року виникла заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 263 416 грн. 29 коп.

Посилаючись на викладене, в остаточній редакції, уточненої у квітні 2012 року, позовної заяви ПАТ «ВіЕйБі Банк» просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь загальну суму заборгованості 317 614, 88 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 27 829, 85 доларів США, що в еквіваленті становить 222 240, 84 грн.; заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом - 8 135, 45 доларів США, що в еквіваленті становить 64 967, 26 грн., та штрафу за несвоєчасне погашення кредиту та процентів за користування кредитом - 30 406, 78 грн.

Не погоджуючись з позовними вимогами ПАТ «ВіЕйБі Банк», ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічними позовними заявами, в яких просив визнати недійсним кредитний договір № 179 від 11 травня 2007 року та договір іпотеки, укладений 11 травня 2007 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_1, як такі, що не відповідають вимогам чинного законодавства, зобов'язати ПАТ «ВіЕйБі Банк» прийняти від ОСОБА_1 суму в розмірі 6 410, 19 грн.

ОСОБА_5 також звернулася до суду з зустрічною позовною заявою про розірвання договору іпотеки та в подальшому із заявою про збільшення позовних вимог, в якій просила визнати недійсним іпотечний договір від 11 травня 2007 року.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2013 року позов ПАТ «ВіЕйБі Банк» в частині стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2013 року зустрічний позов ОСОБА_5 до ПАТ «ВіЕйБі Банк» про розірвання договору іпотеки за заявою ОСОБА_5 залишено без розгляду.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2013 року позов Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_1 задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованість по кредитному договору № 179 від 11.05.2007 року в сумі 317 614, 88 грн. та судові витрати у розмірі 2 361, 59 грн. Зустрічні позови ОСОБА_1 до ПАТ «ВіЕйБі Банк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними та розірвання договору іпотеки залишені без задоволення.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 липня 2014 року в задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський акціонерний банк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічними позовами ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський Акціонерний Банк про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними та розірвання договору іпотеки відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2014 року (опечатка 2013 року) про задоволення позовних вимог ПАТ «ВіЕйБі Банк» та задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що в розрахунку заборгованості вказано лише ставку 17% річних, а періоди розрахунку за ставкою 14% не вказані, до кредитного договору не додано графік здійснення платежів, відповідач був позбавлений права на подання заяви про застосування строків позовної давності щодо суми нарахованої заборгованості та штрафних санкцій, оскільки не був присутній в судовому засіданні в день винесення рішення; в наявній в матеріалах справи копії листа позивача від 11.02.2011 року заборгованість відповідача становить 263 416, 29 грн., але в розрахунку зазначено інші суми, що свідчить про неможливість вважати наданий розрахунок належним та допустимим доказом у справі, відсутні розрахунок суми штрафу за несвоєчасне погашення кредиту та довідка про рух коштів на рахунках, що вказує на те, що відповідач не мав можливості належним чином захистити свої законні права та інтереси.

Також апелянт посилається на те, що позивач не довів належними доказами, що мав ліцензію Національного банку України та міг здійснювати операції по залученню грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщювати зазначені кошти від свого імені у 2007 році; судом не було вжито заходів щодо проведення між сторонами співставлення взаємних розрахунків у спірних правовідносинах.

Таким чином, апелянт вважає, що вказані вище факти свідчать про неповне дослідження судом обставин справи, що спричинило ухвалення незаконного рішення у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Судовим розглядом встановлено, що 11 травня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ВіЕйБі Банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 179, відповідно до умов якого, Відкрите акціонерне товариство «ВіЕйБі Банк» надало ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 44 000, 00 доларів США із встановленням, відповідно до п. 1.4 кредитного договору, процентної ставки в розмірі 14% річних (а.с.4-8, т.1), що підтверджується меморіальним валютним ордером № 145115 від 11 травня 2007 року про надання кредиту ОСОБА_1 відповідно до кредитного договору № 179. (а.с.135, т.2). П.1.3. договору встановлено термін користування кредитними коштами до 11 травня 2014 року.

11 травня 2007 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_5 для забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором № 179 від 11.05.2007 року укладено іпотечний договір, згідно якого, ОСОБА_5 передала позивачеві в іпотеку однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. (а.с.169-176, т.1).

Відповідач ОСОБА_1 свої зобов'язання за кредитним договором не виконує належним чином, погашення кредиту та сплату відсотків у строки та розмірах, встановлених кредитним договором, не здійснює.

Згідно наданого суду банком розрахунку заборгованості за кредитним договором № 179, станом на 29.03.2012 року, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 11.05.2007 року за тілом та відсотками по кредиту становить 35 965, 30 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 287 208, 10 грн., заборгованість за комісіями та штрафними санкціями відповідно до умов п. 4.1, 4.4, 4.5 кредитного договору - 30 406, 78 грн., що в загальному розмірі складає 317 614, 88 грн. (а.с.210-212, т.1).

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певних дій, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмір та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Як вбачається з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням забов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов , визначених змістом забов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення забов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким , що прострочив, якщо він не приступив до виконання забов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, ОСОБА_1 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, не повернув своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості, а також за відсотками та штрафними санкціями відповідно до умов договору.

З наведених підстав суд задовольнив первісний позов ПАТ «ВіЕйБі Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, вважає його таким, що ґрунтується на повно встановлених обставинах справи, доказах, які зібрані у справі та оцінені у відповідності до вимог статті 212 ЦПК України та відповідає вимогам статті 213 ЦПК України, тому суд правильно стягнув з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованість по кредитному договору № 179 від 11.05.2007 року в сумі 317 614, 88 грн. та судові витрати в розмірі 2 361, 59 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач був позбавлений права на подання заяви про застосування строків позовної давності щодо суми нарахованої заборгованості та штрафних санкцій не відповідають дійсним обставинам справи та є безпідставними.

Відповідно до ст. ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.02.2011 року на адресу ОСОБА_1, ОСОБА_5 було направлено досудову вимогу про погашення протягом 30 днів достроково у повному обсязі заборгованості за кредитним договором, яка станом на 11.02.2011 року становить 263 416, 29 грн., сплату пені та штрафних санкцій. (а.с.36, т.1), яка була вручена 16.02.2011 року особисто дружині ОСОБА_5, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. (а.с.180, т.1).

Отже, боржник повинен був погасити заборгованість до 14.03.2011 року, з 15.03.2011 року почався перебіг строку позовної давності, однак, заяв про застосування строку позовної давності ОСОБА_1 суду не надав, хоча справа слухалась неодноразово, в тому числі за його участі.

11 травня 2011 року було відкрито провадження у справі. (а.с.32, т.1).

Так, згідно журналу судового засідання, у судове засідання 14.06.2011 року відповідач ОСОБА_1 з'явився (а.с.45, т.1), 14.09.2011 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про перенесення розгляду справи (а.с.47, т.1), у судовому засіданні 31.10.2011 року відповідач також брав участь (а.с.50, т.1), та, відповідно до розписки, ОСОБА_1 був повідомлений про наступний розгляд справи на 09.12.2011 року (а.с.51, т.1), у судових засіданнях 19.01.2012 року (а.с.57, т.1), 21.02.2012 року, (а.с.149, т.1), 18.01.2013 року (а.с.259, т.1), 26.02.2013 року (а.с.2, т.2), 10.04.2013 року, (а.с.15, т.2), 13.01.2014 року, (а.с.39, т.2) ОСОБА_1 також був присутній особисто, та, згідно розпису ОСОБА_1 у явочному листі, був повідомлений про розгляд справи на 19.02.2014 року (а.с. 40, т.2).

Таким чином, справа розглядалась з 11 травня 2011 року, відповідач ОСОБА_1 неодноразово приймав участь у розгляді справи, рішення було ухвалено 20 лютого 2013 року (вірно 2014 року) (а.с.52-53, т.2), але відповідач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання заяви про застосування строку позовної давності, хоча мав таку можливість.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги , які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції. Нові матеріально-правові вимоги , які не були предметом розгляду в суді першої інстанції , не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції.

Враховуючи , що ст. 267 ЦК України є нормою матеріального права , суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строку позовної давності.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6- 2307 цс 15 від 02 березня 2016 року.

Разом із цим зустрічні позови ОСОБА_1 до ПАТ «ВіЕйБі Банк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними та розірвання договору іпотеки були залишені судом без задоволення, посилаючись на порушенням норм ст. 257 ЦК України, згідно якої, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки, тобто строк позовної давності для звернення до суду із позовними вимогами сплив ще 11.05.2010 року.

Однак з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, з наступних підстав.

Посилання апелянта на те, що в розрахунку заборгованості вказано лише ставку 17% річних, а періоди розрахунку за ставкою 14% не вказані, до кредитного договору не додано графік здійснення платежів є необґрунтованими.

13 листопада 2008 року на адресу ОСОБА_1 було направлено повідомлення про підвищення процентної ставки до 17%, починаючи з 24 листопада 2008 року, у зв'язку з цим, просили підписати додаткову угоду до кредитного договору про збільшення процентної ставки та надати підписаний примірник до установи банку не пізніше 24 листопада 2008 року. У разі відмови від підвищення процентної ставки не пізніше 24 листопада 2008 року повернути банку існуючу заборгованість за кредитом, нараховані проценти та штрафні санкції у повному обсязі. (а.с. 23, т.1).

24 листопада 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 5 до вказаного кредитного договору, відповідно до п. 1 якої, сторони домовилися викласти пункт 1.4 договору в наступній редакції: «за користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 17% річних». (а.с.10, т.1).

Отже, підписавши додаткову угоду № 5, сторони добровільно домовилися про підвищення процентної ставки з 14% до 17%, чим ОСОБА_1 посвідчив свою обізнаність та згоду з її умовами, відмову від підвищення процентної ставки та незгоду з умовами додаткової угоди ОСОБА_1 не висловлював, відповідно до п. 3, додаткова угода набрала чинності з моменту її підписання сторонами, крім того, вимог про визнання недійсною даної угоди ОСОБА_1 не пред'являв, тобто з 24.11.2008 року він був зобов'язаний сплачувати плату за користування кредитними коштами в розмірі 17% річних. (а.с.10, т.1).

Рішення про збільшення розміру процентної ставки прийнято банком до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», відповідно до якого, встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Тобто, банк мав право збільшувати процентну ставку в односторонньому порядку до 10.01.2009 року - до набрання чинності вищевказаного Закону України № 661-VI.

Що стосується доводів апелянта щодо відсутності графіку платежів, то, відповідно до п. 2.4 кредитного договору, проценти нараховуються на фактичну суму наданих кредитних коштів і за фактичне користування такими коштами та сплачується позичальником згідно п. 2.5 цього договору. П. 2.5.1 встановлено, що позичальник зобов'язується щомісячно до 10 числа календарного місяця поповнювати свій поточний рахунок шляхом внесення готівкових коштів через касу банку у безготівковим перерахуванням суми чергового погашення відповідної частини кредиту у не менш 524,00 дол. США та суми нарахованих процентів відповідно до п. 2.4 цього договору. Згідно з п. 2.5.2 договору, погашення відповідної частини кредиту та сплата нарахованих процентів за користування здійснюються відповідно до умов, зазначених в п. 2.5.6 цього договору для договірного списання банком коштів з поточного рахунку позичальника щомісяця до 15 числа кожного календарного місяця в порядку та сумах встановлених у п. 2.5.1 та нарахованих відповідно до п. 2.4 цього договору. (а.с.4-8, т.1).

Посилання апелянта на невідповідність зазначеної в листі банку від 11.02.2011 року суми заборгованості в розмірі 263 416, 29 грн. сумі, вказаної в розрахунку банку, що, на його думку, свідчить про неможливість вважати наданий розрахунок належним та допустимим доказом у справі, відсутність розрахунку суми штрафу за несвоєчасне погашення кредиту та довідки про рух коштів на рахунках, є безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Письмові докази, як встановлено ст. 64 ЦПК України, це будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру, або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

11.02.2011 року на адресу ОСОБА_1, ОСОБА_5 було направлено досудову вимогу про погашення протягом 30 днів достроково у повному обсязі заборгованості за кредитним договором № 179, яка станом на 11.02.2011 року становить 263 416, 29 грн., сплату пені та штрафних санкцій. (а.с.36, т.1).

У березні 2011 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернувся до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 179, яка станом на 15 березня 2011 року в загальному розмірі складала - 263 416, 29 грн., яка складається з заборгованості за кредитним договором в розмірі 30 971,36 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ 7, 945 грн. за один долар США станом на 15.03.2011 року становить 246 067, 46 грн. та складається із заборгованості за кредитом - 27 829, 85 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ 7,945 грн. за один долар США станом на 15.03.2011 року становить 221 108,16 грн.; заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом - 3 141, 51 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ 7, 945 грн. за один долар США станом на 15.03.2011 року становить 24 959, 30 грн.; штрафу за несвоєчасне погашення кредиту та процентів за користування кредитом - 17 348,83 грн., що підтверджується доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості станом на 15.03.2011 року. (а.с.2-3, 11-12, т.1).

У подальшому в квітні 2012 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» в уточненій за ціною позову заяві збільшило позовні вимоги та просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь загальну суму заборгованості в розмірі 317 614, 88 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 27 829, 85 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ 7, 9857 грн. за один долар США станом на 29.03.2012 року становить 222 240, 84 грн.; заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом - 8 135, 45 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ 7, 9857 грн. за один долар США станом на 29.03.2012 року становить 64 967, 26 грн., та штрафу за несвоєчасне погашення кредиту та процентів за користування кредитом - 30 406, 78 грн., що підтверджується доданим до уточненої позовної заяви розрахунком заборгованості за кредитним договором № 179 станом на 29.03.2012 року. (а.с.207-212, т.1).

Крім того, ВАТ «ВіЕйБі Банк» надало суду виписку по особовим рахункам ОСОБА_1 про рух коштів, яка міститься в матеріалах справи. (а.с.136-194, т.2).

Також слід зазначити, що п. 4.5 кредитного договору встановлено, що за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, відповідач сплачує позивачу штраф у розмірі 20 відсотків від суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів.

Згідно з п. 5.2 кредитного договору, невиконання або неналежне виконання позичальником зобов'язань по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів, а так само невиконання або неналежне виконання зобов'язань, передбачених п. п. 3.3, 5.1 цього договору, є умовами, при настанні яких припиняється кредитування банком позичальника, а позичальник здійснює дострокове повернення отриманих кредитних коштів банку, сплачує банку проценти за користування кредитними коштами.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що позивач не довів належними доказами, що мав ліцензію Національного Банку України та міг здійснювати операції по залученню грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщювати зазначені кошти від свого імені у 2007 році, слід зазначити наступне.

Згідно зі статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

З наведених правових норм слідує, що у випадках, прямо передбачених законом, резиденти мають право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій, що видаються Національним Банком України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Як вбачається з матеріалів справи, Національним Банком України Відкритому акціонерному товаристу Всеукраїнському Акціонерному Банку видано банківську ліцензію № 35 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та дозвіл № 35-1 від 03 грудня 2001 року на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно з додатком до цього дозволу, в якому визначено перелік операцій, які має право здійснювати Відкрите акціонерне товариство Всеукраїнський Акціонерний Банк - це операції з валютними цінностями, а саме: неторговельні операції з валютними цінностями; ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; ведення кореспондентських рахунків банків (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті; ведення кореспондентських рахунків банків (нерезидентів) у грошовій одиниці України; відкриття кореспондентських рахунків в уповноважених банках України в іноземній валюті та здійснення операцій за ними; відкриття кореспондентських рахунків у банках (нерезидентах) в іноземній валюті та здійснення операцій за ними; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; операції з банківськими металами на валютному ринку України; операції з банківськими металами на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями на міжнародних ринках. (а.с.181-184, т.1).

Відповідно до п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету, індивідуальні ліцензії видаються на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Оскільки чинним законодавством не встановлені будь-які обмеження чи вимоги щодо сум та термінів в кредитів в іноземній валюті, які надаються або залучаються резидентами України, банк не має зобов'язань щодо отримання індивідуальних ліцензій Національного Банку України для надання кредитів в іноземній валюті резидентам.

Таким чином, суд приходить до висновку, що банк мав право здійснювати торгівлю іноземною валютою та надавати кредити резидентам в іноземній валюті за банківською ліцензією Національного Банку України, оскільки це передбачено п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

З вищевикладеного вбачається, що оспорювані за зустрічним позовом кредитний договір та договір іпотеки були спрямовані на набуття сторонами цивільних прав та обов'язків та їх зміст не суперечить актам цивільного законодавства, при укладанні договорів волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочини було вчинено в формі, встановленій законом, та вони були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а саме отримання позивачем за зустрічним позовом кредитних коштів, що і було здійснено сторонами.

Таким чином, при укладенні кредитного договору та договору іпотеки було дотримано вимог цивільного законодавства, Закону України «Про захист прав споживачів» та загальних засад цивільного законодавства, передбачених ст. 3 ЦК України, а також вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлених ст. 203 ЦК України, законних підстав для визнання договорів недійсними немає.

Оскільки строк позовної давності застосовується лише у разі, якщо суд дійде висновку про порушення права, і є самостійною підставою відмови у позові, тобто судовому захисту підлягає лише порушене право, а судом не встановлено порушення прав ОСОБА_1, колегія суддів вважає необхідним відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 по суті, а не у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

За таких обставин, відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, заочне рішення суду першої інстанції змінити, відмовити в задоволенні зустрічного позову з інших підстав, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, п. 3 ч.1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2013 року змінити в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними та розірвання договору іпотеки.

Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними та розірвання договору іпотеки з інших підстав.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: