Справа № 135/312/16-ц Провадження № 22-ц/772/1058/2016Головуючий в суді першої інстанції Патраманський І. О.
Категорія 58Доповідач Жданкін В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Жданкіна В.В.

Суддів: Ковальчука О.В. , Медяного В.М.

При секретарі: Агеєвій Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 11.02.2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 про виключення з опису та зняття арешту з майна , -

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 11.02.2016 року заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено частково. Заборонено відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області вчиняти будь-які дії пов'язані з реалізацією майна, підготовкою реалізації майна, у тому числі зазначеного в позовній заяві майна ОСОБА_4 У частині вимог щодо зупинення виконання рішення, по якому звернено стягнення на майно відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить ухвалу суду скасувати як незаконну, постановлену з порушенням норм процесуального права та постановити нову про відмову ОСОБА_4 у задоволенні його заяви про забезпечення позову .

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовідьняючи заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що згідно із ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до ч. 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частина 1 статті 317 Цивільного кодексу України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 2 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Проте, такий висновок суду є помилковим.

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову ОСОБА_4 є виключення з опису та зняття з арешту майна проте, в його позовній заяві відсутня вимога про визнання права власності на відповідне майно.

В порушення ст. 151 ЦПК України, заява про забезпечення позову була подана без додержання вимог встановлених законом і у заяві про забезпечення позову взагалі не зазначені докази, що підтверджують право власності позивача на арештовуване майно, та відсутнє обґрунтування необхідності застосування того виду забезпечення, який належить застосувати на думку позивача.

Відповідно до ст 152 ЦПК України, одним із видів забезпечення позову, який був застосований судом, є зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Проте, необхідною умовою для застосування вищевказаного виду забезпечення є наявність спору про право, який в даній справі відсутній.

Відповідно до змісту позовної заяви ОСОБА_4 вбачається, що він просить виключити з опису та зняти арешт з нерухомого майна, яке було описано та арештоване 15 січня 2015 року. Але в рамках зведеного виконавчого провадження стосовно стягнення заборгованості з боржників братів Колесникових на підставі інших актів було арештовано та описано й інше належне їм майно,в тому числі, й нерухоме, до якого у позивача ОСОБА_4 відсутні будь-які претензії та про забезпечення заборони щодо відчуження якого він не просив. Суддя, навіть не з»ясував думки ОСОБА_5 з даного питання.

Відповідно до ч. З ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Отже, заборонивши державній виконавчій службі вчиняти будь-які дії, пов'язані з реалізацію майна, у тому числі зазначеного в позовній заяві майна ОСОБА_4, суддя порушив принцип співмірності із заявленими позовними вимогами, а отже, положення ч. З ст. 152 ЦПК України.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п., п. 4, б Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 „Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Таким чином, суддя прийшов до передчасного висновку застосувавши вищевказаний вид забезпечення, що призвело при винесенні оскаржуваної ухвали до порушення норми ч. 1 ст. 152 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 314, 315 ЦПК України, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволити частково.

Ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 11.02.2016 року скасувати та передати дане питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий :

Судді: