Номер провадження 2/754/541/16
РІШЕННЯ

Іменем України

14 вересня 2016 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Таран Н.Г.

за участю секретарів судового засідання: Чернишової А.М., Базік А.В.,Моторенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про зміну місця проживання дитини, визначення місця проживання дитини, та зобов'язання передати дитину батькові, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив суд визначити місце проживання дитини, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком за адресою: АДРЕСА_1.

В ході судового розгляду позовні вимоги було збільшено та доповнено вимогою щодо зобов'язання матері передати малолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 батькові ОСОБА_1 для їх спільного проживання.

При цьому позивач вказує на те, що між ним та колишньою дружиною не досягнуто домовленостей щодо порядку спілкування з дитиною. Зважаючи на постійні перешкоди матері у його побаченні з донькою позивач вимушений був звернутись до суду з позовом про усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною. Рішенням Апеляційного суду м. Києва встановлено порядок спілкування позивача з малолітньою донькою, зокрема зобов'язано відповідачку не чинити перешкоди по участі у її вихованні та визначено порядок спільного відпочинку з дитиною у літні місяці без присутності матері. В подальшому постановою Відділу державної виконавчої служби Деснянського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового рішення. У зв'язку з невиконанням боржником приписів державного виконавця на відповідачку двічі було накладено адміністративні стягнення, що також не мало впливуна виконання рішення суду. Після вчинення державним виконавцем всіх передбачених законом дій з примусового виконання судового рішення відповідачка і в подальшому перешкоджала позивачу у спілкуванні та вихованні спільної дитини тому державним виконавцем матеріали передані до Деснянського районного управління ГУ МВС України в м. Києві. Не зважаючи на набрання рішенням законної сили, відкриття виконавчого провадження та порушення кримінальної справи за невиконання рішення суду відповідачка ОСОБА_2 продовжує порушувати права позивача на виховання та спілкування з донькою та права дитини на спілкування з позивачем. Більш того, постійне перешкоджання позивачу у спілкуванні з дитиною не надає можливості щодо здійснення його обов'язку брати участь у вихованні дитини, хоча таке спілкування жодним чином не перешкоджає нормальному розвитку доньки.

Також позивач зазначає, що особисті приязні стосунки між ним та донькою підтверджується доказами та можуть бути засвідчені свідками, як з боку дошкільного виховного закладу так і представниками органів опіки та піклування. Натомість, перешкоджання матір'ю дитини у вільному спілкуванні з ним у порядку визначеному судовим рішенням негативно впливає на емоційний стан доньки та порушує її права. Більш того, донька не має змоги спілкуватись з однолітками оскільки ОСОБА_2 відмовилась від відвідування нею дошкільного дитячого закладу та здійснює виховання дитини особисто не маючи на те спеціальних знань та навичок. 25.08.2015 року Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації листом №01-10-М-938 повідомила позивача, що провести обстеження житлово-побутових умов проживання дитини неможливо скільки ОСОБА_2 не впустила спеціалістів Служби до помешкання та відмовила у спілкуванні про що був складений відповідний акт.

Також позивач вказує на те, що у відповідності до ст.ст. 141, 150, 153 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та маральний розвиток. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Зокрема дії ОСОБА_2 перешкоджають позивачу у піклуванні за здоров'ям дитини, її фізичному, духовному та моральному розвитку.

Враховуючи вимоги ст.ст. 141, 150, 153, 157, 159 СК України та вищевикладене позивач просив суд позов задовольнити.

У судовому засіданні позивач та його представники повністю підтримали заявлені позовні вимоги, пославшись на обставини та підстави, викладені у позовній заяві, просили суд позов задовольнити в інтересах малолітньої дитини.Також позивач зазначив, що після розлучення, колишня дружина всіляко перешкоджала йому в побаченнях, спілкуванні і вихованні доньки. Тому він постійно звертався до різних органів щодо сприяння йому у зустрічах з донькою. Коли він пішов з сім'ї, ОСОБА_4 була ще маленькою, тому питання зміни її місця проживання на той момент не виникало. Однак, мати доньки безпідставно забороняла йому бачитися з донькою. При визначенні місця проживання дитини з ним він в жодному разі не буде перешкоджати спілкуванню матері з донькою, адже дитині потрібні обидва батьки і дитина повинна зростати в любові, піклуванні і догляді обох батьків. Однак, поведінка матері, яка вчить боятися батька, не є правомірною та шкодить психо-емоційному стану спільної дитини, враховуючи той факт, що у позивача з донькою завжди були хороші і теплі відносини.

Відповідачка та її представник позов не визнали та просили у його задоволенні відмовити у повному обсязі, вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність. При цьому позивачка суду пояснила, що тільки стан здоров'я доньки впливає на порядок зустрічей батька з донькою. І тільки стан здоров'я дитини може вплинути на графік зустрічей доньки з батьком, що підтверджується наданими довідками про хворобу дитини. Натомість позивач знаючи заздалегідь про хворобу дитину і усвідомлюючи, що зустріч у визначений час не відбудеться за місцем проживання доньки аби зафіксувати начебто перешкоджання матір'ю зустрічі доньки з батьком. Фіксування відбувається кожного разу викликом наряду поліції. Даний факт підтверджується наданими позивачем записами з відеєреєстраторів патрульних нарядів поліції, що знаходяться в матеріалах справи. Конфліктна ситуація постійно провокується ОСОБА_5 для задоволення своїх інтересів. Один із випадків коли позивач взявши доньку на прогулянку вивіз дитину до Львівської області без повідомлення матері про свої наміри. Дитина була повернута лише через п'ятнадцять днів. Хоча судовим рішенням чітко визначено, що конкретне місце та час, щорічного відпочинку мають бути визначені батьками спільно. Представник позивачки наголошувала на тому, що позивачем по справі не надано а судом в процесі розгляду справи не здобуто тих виключних обставин, за яких дитина може бути розлучена з матір'ю, а також не наведені обґрунтовані доводи, які б надавали підстави визначити місце проживання дитини з батьком, та враховуючи, що донька проживає та зареєстрована разом з матір'ю і саме мати, в першу чергу, займається вихованням дівчинки, тому місце проживання дитини має бути визначено та залишено з нею.

Представник третьої особи - служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи. Жодних клопотань чи заяв від нього на адресу суду не надходило.

Для найкращого з'ясування всіх обставин справи в судове засідання були викликані свідки.

В судовому засіданні в якості свідка був допитаний ОСОБА_6 (зі сторони позивача), який суду пояснив, що знає позивача з 1986 року. Може охарактеризувати позивача як позитивну людину. Колись бачив ОСОБА_1 з дитиною. Бачив ОСОБА_2, коли ОСОБА_1 проживав у батьків в Броварах. В суботу о 10 годині коли приїхали до ОСОБА_2 забирати дитину, вона була налякана Були коментарі інших людей про те, що раніше дитина йшла до батька з задоволенням. Особисто з ОСОБА_2 не знайомий та знає її зі слів ОСОБА_1. В суботу чекали біля сходинок будинку та вийшла ОСОБА_2 і ОСОБА_1 запропонував піти на день народження до ОСОБА_8, на що дитина відмовилася та не захотіла йти до ОСОБА_1. Дружина нічого дитині не казала.

Допитаний судом свідок ОСОБА_9 (зі сторони позивача) показав, що знає колишню дружину ОСОБА_1 та самого ОСОБА_1. В телефонному режимі дізнався від ОСОБА_9, що в нього почали пропадати гроші, в результаті чого погіршилися відносини між ним та дружиною. Ксенію може охарактеризувати як нормальну, позитивну людину. Знає, що ОСОБА_9 по графіку забирав дитину, однак згодом йому взагалі заблокували доступ до дитини.

Свідок ОСОБА_8 (зі сторони позивача) в судовому засіданні свідчив, що ОСОБА_9 дуже хотів дитину та любить дітей. Після розлучення ОСОБА_9 все менше бачиться з дитиною. Вважає, що це небажання матері давати дитину батьку. Одного разу його син та дочка ОСОБА_1 гуляла разом та домовилися зустрітися наступного дня. Однак, наступного дня діти не зустрілися та ОСОБА_9 повідомив про те, що дитину йому не дали. Дивлячись на дитину видно, що вона не знає як себе поводити, не адаптована в соціумі. В суботу дитина сказала, що боїться йти до батька, бо він її вкраде. Після поїздки до Трускавця дитина спілкувалася з батьком і не боялася його, вона була щасливою і не просилася до мами. Про здоров'я племінниці відомо. В лікарні дитину не відвідував, бабуся та дідусь також не відвідували.

З матеріалів справи вбачається, що 08 серпня 2008 року між відповідачем та позивачем був укладений шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві. Від вказаного шлюбу у сторін народилася донька, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. 26 липня 2013 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області позов ОСОБА_11 до ОСОБА_1, про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини задоволено. Зокрема, вказаним рішення суду шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 розірвано та стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивачки аліменти, на утримання доньки, ОСОБА_4. Зазначені обставинами підтверджені копією рішення суду (а.с.128,129).

Малолітня донька проживає та зареєстрована разом з позивачкою за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується копією заяви про реєстрацію м'ясця проживання (а.с.78).

Позивач у своєму позові вказував на те, що мати дитини чинила перешкоди у зустрічах з дитиною, прийняття участі у її вихованні, що змушувало батька звертатись у відповідні органи та до суду, що також підтверджено матеріалами справи.

Спочатку позивач звернувся до органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації щодо визначення порядку спілкування батька з донькою. 01.11.2013 року було винесено розпорядження, яким було визначено порядок спілкування батька з донькою у присутності матері.

Вказане розпорядження відповідачка відмовлялась виконувати, тому позивач змушений був звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з донькою та надання часу для спілкування з донькою без присутності матері.

Відповідно до положень статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно із ч.1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

У відповідності до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має право перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод.

03.02.2015 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною визначений порядок спілкування ОСОБА_1 з малолітньою донькою ОСОБА_4, та участі у його вихованні, за яким встановлено зустрічі з 10 годині: 00 хвилин до 13 години 00 хвилин щосуботи та щонеділі без присутності матері (а.с.6,7).

14.04.2015 року рішенням Апеляційного суду м. Києва рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.02.2015 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення порядку спільного відпочинку з дитиною та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення даних позовних вимог частково. Зокрема вказаним рішенням визначено порядок спільного відпочинку ОСОБА_1 з малолітньою донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 влітку (у червні/липні/серпні місяці) протягом 15 календарних днів без присутності матері для оздоровлення дитини згідно медичних рекомендацій щодо необхідності такого оздоровлення з урахуванням стану здоров'я дитини та місця відпочинку (а.с.8-10).

Визначаючи спосіб участі позивача у вихованні та спілкування з дитиною, апеляційний суд врахував малолітній вік дитини, особисті відносин дитини з обома батьками, її стан здоров'я, зокрема, перебування дитини на диспансерному обліку у нефролога з діагнозом гострий пієлонефрит, в зв'язку чим рекомендовані загальнооздоровчі заходи в неактивній стадії захворювання в санаторно-курортних зонах України (західних або південних областях), про що зазначено в мотивувальній частині рішення.

Колегія суддів також вказала на те, що виходячи з необхідності забезпечення найкращих інтересів дитини, з метою забезпечення систематичного оздоровлення дитини яке є необхідним для її стану здоров'я, вважає за доцільне визначити і порядок спільного відпочинку позивача з донькою влітку (у червні/липні/серпні місяці) протягом 15 календарних днів без присутності матері, проте з урахуванням медичних рекомендацій щодо необхідності такого оздоровлення, виходячи із стану здоров'я дитини та місця відпочинку.

Також в мотивувальній частині рішення зазначено, що більш конкретне місце та час щорічного відпочинку визначити не є можливим, вони мають бути визначені батьками спільно з урахуванням інтересів дитини, її стану здоров'я, потреб для повноцінного її розвитку відповідного віку, а не інтересів кожного з батьків.

Колегія суддів звернула увагу, що визначення спеціалізованого закладу залежить від стану здоров'я дитини, який визначається лікарем на час огляду дитини, відповідно не може бути визначений судом при ухваленні рішення. Сама по собі вказівка в мотивувальній та резолютивній частині рішення про урахування медичних рекомендацій щодо необхідності такого оздоровлення свідчить про необхідність визначення такого лікування лікарем відповідно до показань та протипоказань виходячи саме із стану здоров'я дитини.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 07.08.2015 року адресованої т.в.о. начальника Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві полковнику міліції ОСОБА_12 позивач повідомив про те, що він забирає свою малолітню доньку ОСОБА_4 для оздоровлення в м. Трускавець, строком на 15 днів, згідно рішення Апеляційного суду м. Києва та зобов'язується повернути доньку матері ОСОБА_2 23.08.2015 року (а.с.84).

З довідки лікувально-оздоровчого комплексу ПП «Зелений бір» від 21.08.2015 року вбачається, що ОСОБА_1 з ОСОБА_4 перебували в лікувально-оздоровчому комплексі «Зелений Бір» (а.с.85,86).

Однак, з наданих в судовому засіданні пояснень відповідачки вбачається, що позивач без всяких на те попереджень та пояснень взявши доньку на прогулянку забрав її не повідомивши про свої наміри та повернув лише через 15 днів. Відповідачка в свою чергу досить тривалий час не знала де знаходиться дитина, не могла з нею бачитися та спілкуватися, не знала про стан здоров'я дитини.

З вказаного вбачається, що позивачем по справі рішення Апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року не виконується, хоча в ньому чітко визначено, що конкретне місце та час, щорічного відпочинку мають бути визначені батьками спільно.

Відповідач неодноразово зазначав у судовому засіданні, що ОСОБА_2 відмовляє йому у зустрічах з дитиною, навмисно не надає йому можливості бачитися з дитиною та мотивує таку відмову тим, що донька хворіє.

Відповідачка в свою чергу стверджує, що тільки стан здоров'я доньки впливає на порядок зустрічей батька з донькою.

З виписки з історії хвороби ОСОБА_4 виданої Дитячою клінічною лікарнею № 7 вбачається, що ОСОБА_4 з 21.01.2016 року по 09.02.2016 року перебувала в нефрологічному відділенні Дитячої клінічної лікарні № 7 з діагнозом: «Нейрогенний сечовий міхур по гіпотонічному типу, енурез, гострий пієлонефрит, ремісія без порушення функції нирок, гостра респіраторна вірусна інфекція». Специфічного санаторно-курортного лікування не потребує, показане оздоровлення в місцевих умовах. Необхідно уникати переохолодження, купання у відкритих водоймах, перебувати під прямим сонячним промінням. Дитина в період лікування дитячий садок та спортивні секції відвідувати не може. В подальшому рекомендоване амбулаторне лікування згідно з консультацією нейрофізіолога. Рекомендовано 4 курси з місячною перервою (схема лікування передана матері дитини після виписки) (а.с.121).

Відповідно до копії довідки виданої КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» Філія №1 Деснянського району м. Києві від 07.09.2015 року ОСОБА_4 не відвідувала ясла з 25.08.2015 року по 07.09.2015 року у зв'язку з хворобою. Діагноз: гостра респіраторна вірусна інфекція, гнійний аденоїдит. Продовжує хворіти. (а.с.123).

Відповідно до копії довідки виданої КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» Філія №1 Деснянського району м. Києві від 04.09.2015 року ОСОБА_4 не відвідувала ясла з 25.08.2015 року по 04.09.2015 року у зв'язку з хворобою. Діагноз: гостра респіраторна вірусна інфекція, гнійний аденоїдит (а.с.124).

Відповідно до копії довідки виданої КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» Філія №1 Деснянського району м. Києві від 09.12.2015 року ОСОБА_4 не відвідувала ясла з 07.12.2015 року по 09.12.2015 року у зв'язку з хворобою. Діагноз: гострий ринофарингіт (а.с.125).

Відповідно до копії довідки виданої КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Деснянського району м. Києві від 21.04.2016 року ОСОБА_4 хворіє з 21.04.2016 року. Діагноз: гострий фарингіт (а.с.186).

На підтвердження того, що відповідачка ухиляється від виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 14.04.2015 року позивачем надано розписки, з яких зокрема вбачається, що донька ОСОБА_4 неодноразово відмовлялася від зустрічей з батьком (а.с.207,208, 248-252). Однак вказане на думку суду не може свідчити про ухилення відповідачки від виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 14.04.2015 року.

Натомість відповідачкою надані розписки відповідно до яких позивач мав змогу бачитися та спілкуватися з донькою (а.с.161-164).

Відповідно до Висновку органу опіки та піклування від 14.12.2015 року щодо визначення місця проживання малолітніх дітей Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_13, 19.05.2016 року разом з батьком, ОСОБА_1, на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол №22 від 03.12.2015р.) (а.с. 73-75).

Разом з тим, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування про визначення місця проживания, оскільки даний висновок суперечить інтересам дитини.

Згідно з ч.1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При вирішенні цього конкретного спору про місце проживання дитини, суд виходить з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, приймає до уваги встановлені в судовому засіданні факти щодо ставлення дитини до обох батьків, прихильності до кожного з батьків, вік дитини, а також норми Коституції України та законодавства, що регулює ці питання.

Так, статтею 21 Конституції України проголошено вільність і рівність усіх людей у своїй гідності та правах. Ця вихідна конституційна засада конкретизована у статті 24 Конституції України: громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень, в тому числі за ознаками статі. У частині 3 цієї статті Конституції України закріплено конституційні гарантії, якими забезпечується рівність прав жінки і чоловіка.

Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України а також закріплено у багатьох міжнародних актах: Загальною декларацією прав людини від 10 грудня 1948 року (ст. 13), Міжнародним пактом про громадянські та політичні права від 16 грудня 1966 року (ст. 12), Протоколом № 4 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод від 16 вересня 1963 року (ст. 2) та іншими.

У Принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що передбачено ст. 141 СК України та витікає зі змісту Конвенції про права дитини.

Тим більше, що поняття "розлучення" не співпадає з поняттям "визначення місця проживання", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за судовим рішенням.

Що стосується наданих позивачем пояснень та Висновком експертного дослідження за результатами проведення судової психологічної експертизи від 13.01.2016 року № 24213/15-61, копії витягу з кримінального провадження від 02.07.2015 року, вказані докази не є належними, в розумінні ст. 57 ЦПК України, оскільки містять інформацію про стосунки між позивачем та відповідачем, та не відображають відношення обох батьків до дитини, визначення її місця проживання.

Як встановлено судом, позивач та відповідач мають матеріальні можливості для утримання дитини.

В процесі розгляду справи позивачем та його представниками не надано суду доказів неналежного виконання матір'ю своїх обов'язків відносно малолітньої дитини та такі посилання позивача обумовлюються лише поганими стосунками між сторонами як колишнім подружжям.

Також позивачем та його представниками не було надано переконливих доказів про наявність виключних обставин для розлучення малолітньої дитини із матір'ю відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року.

При вирішенні спору про місце проживання дитини, суд виходить з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини.

Отже, зважаючи на малолітній вік дитини, стан її здоров'я, з огляду на те, що обома батьками створені належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини і вони дбайливо ставляться до виконання своїх батьківських обов'язків, враховуючи положення 6 Принципу Декларації прав дитини від 20.11.1959 року про те, що малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю, беручи до уваги відсутність таких виключних обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 141, 150, 153, 157, 159, 160, 161 СК України, ст.ст 3, 4, 8, 10, 11, 15, 57, 58, 60, 88, 174, 209, 212-215, 294 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про зміну місця проживання дитини, визначення місця проживання дитини, та зобов'язання передати дитину батькові - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через Деснянський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 16.09.2016 року.

Суддя: Н.Г. Таран