АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1380/16 Суддя доповідач Малінська С.М.
Категорія: Спори, що виникають із договорів
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді - Малінської С.М.,

суддів - Карімової Л.В., Швецової Л.А.,

за участю секретаря - Єрьоменко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі Харківської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк», третя особа: Служба у справах дітей Київського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики про визнання договору недійсним ,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 12.08.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Ємцем І.О. за реєстраційним номером 2825, укладний між ОСОБА_3 та АКБ СР «Укрсоцбанк» в особі Харківської обласної філії.

В обгрунтування посилалася на те, що 12 серпня 2014 року між ОСОБА_3 та АКБ СР «Укрсоцбанк» в особі Харківської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Ємець І.О., зареєстрований в реєстрі за №2825, за яким було реалізовано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. У вказаній квартирі на момент укладення договору та на день звернення до суду зареєстровані та мешкають малолітні діти, а саме: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, але при укладанні оспорюваного договору дозволу органу опіки та піклування на здійснення відчуження квартири отримано не було. Вказане є порушенням ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України.

Відповідачі проти задоволення позову заперечували, посилаючись у письмових запереченнях на те, що під час укладання іпотечного договору, за яким спірна квартира перейшла у власність АКБ СР «Укрсоцбанк», та оспорюваного договору купівлі-продажу неповнолітні не були зареєстровані у квартирі.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні її позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на необгрунтованість та незаконність рішення суду, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, дослідивши обставини справи та, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався ст. ст. 203, 215 ЦК України та виходив з того, що ОСОБА_1 не довела факт порушення житлових прав її малолітніх дітей з боку відповідачів, оскільки на момент укладання договору купівлі-продажу ні позивач, ні члени її родини не мали прав на квартиру АДРЕСА_1.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, 26 липня 2007 року між ТОВ «Регіональне торгово-виробниче підприємство «Укравтошина» та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту № №845/1-27/17/1/7-027.

В забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_9 було укладено іпотечний договір № 845/16-27/17/1/8-028 від 25.03.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О., зареєстрований в реєстрі за № 1038, відповідно до якого в іпотеку банку було передано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 54-61).

Під час укладання договору іпотеки № 845/16-27/17/1/8-028 від 25.03.2008 року ОСОБА_9, надано довідку ОСББ «Лермонтовське» від 21.03.2008 року відповідно до якої за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована одна людина - жінка іпотекодавця ОСОБА_11 (а.с. 64).

Вказане також підтверджується заявою за особистим підписом ОСОБА_9, у якій останній повідомляв, що квартира АДРЕСА_1, яка надається в якості застави за іпотечним договором № 845/16-27/17/1/8-028 від 25.03.2008 року в користуванні у третіх осіб не знаходиться (а.с. 62).

Відповідно до п. 2.1.4 укладеного іпотечного договору іпотекодавець зобов'язаний без письмової згоди іпотекодержателя, що оформлюється додатковою угодою до цього договору, не відчужувати предмет іпотеки, а також не передавати його у спільну діяльність, лізинг, оренду, користування (а.с.58).

28.04.2011 року рішенням Київського районного суду м. Харкова, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07 червня 2011 року та набрала законної сили, по справі № 2-1656/11/17 позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_9, ОСОБА_11, 3-ті особи: СГІРФО Київського району м. Харкова, РТВП «Укравтошина» про звернення стягнення на предмет іпотеки було задоволено, а саме: звернуто стягнення за іпотечним договором № 845/16-27/17/1/8-028 від 25.03.2008 року на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, зареєстровану за ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності від 28.10.2004 року; визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу предмета іпотеки встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку» надавши право ПАТ «Укрсоцбанк» право на продаж спірної квартири будь-якій особі покупцеві; виселено зі спірної квартири відповідачів та зобов'язано ВГІРФО Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області знятти їх з реєстраційного обліку в квартирі (а.с. 26-29).

12.08.2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» скориставшись своїм право на продаж майна, а саме: трикімнатної квартири АДРЕСА_1, зареєстрованої за ОСОБА_12, відповідно до рішення Київського районного суду м. Харкова від 28.04.2011 року в рамках діючого законодавства уклало договір купівлі-продажу з ОСОБА_3, яка стала новим власником спрірної квартири (а.с.4-5). Пунктом 3.1. вказаного договору встановлено, що продавець (Банк) свідчить, що прав у третіх осіб (орендарів, наймачів), в тому числі малолітніх та неповнолітніх, як в межах, так і за межами України, не має.

Під час виконання рішення суду про виселення осіб із квартири АДРЕСА_1 10 вересня 2014 року старшим державним виконавцем Київського ВДВС ХМУЮ Марченко О.М. було встановлено, що у квартирі перебувала ОСОБА_1, ОСОБА_9 Потім з'явилися мати ОСОБА_1 та її чоловік, які й звільнили спірну квартиру від особистих речей, меблів та продуктів харчування, виконавши рішення суду (а.с. 63). При цьому жодна із зазначених сторін не повідомила про порушення прав малолітніх дітей таким виселенням.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16.10.2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_14, Київського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області, 3-я особа - Служба у справах дітей Київського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_14 визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: кв. АДРЕСА_1, і зобовязано Київський РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області зняти з реєстраційного обліку цих осіб. Рішення суду набрало законної сили (а.с.65-67).

Згідно статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частини 1 і 6 статті 203 ЦК України встановлюють, що зміст правочину не млже суперечити цьому Кодексу, інши актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтями 177 СК України та 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Отже, при укладені договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають малолітні діти, обов'язково вимагається дозвіл органів опіки та піклування.

Відповідно до частини другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 156 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Зазначений висновок міститься у Постанові ВСУ від 30 вересня 2015 року по справі № 6-384цс15, що має враховуватися судами під час здійснення правосуддя.

Під час укладання оспорюваного договору купівлі-продажу, АКБ СР «Укрсоцбанк», діючи як продавець, виходив з того, що на момент передачі квартири АДРЕСА_1 в іпотеку малолітні чи неповнолітні діти не були зареєстравані в ній. Також факт реєстрації неповнолітніх не було встановлено при ухваленні рішення про виселення ОСОБА_9 та ОСОБА_14 із квартири, що передана в іпотеку, та під час їх фактичного виселення.

Надана ОСОБА_3 довідка про реєстрацію у квартирі ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_14 не містить дати, коли така реєстрація була проведена (а.с. 6).

Таким чином, факт реєстрації малолітніх у спірній квартирі та не отримання дозволу органу опіки та піклування на здійснення відчуження банком квратири, де вони не зареєстровані, не може вважатись підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки батьками цих дітей було недобросовісно виконано їх обовязок щодо охорони прав дитини. До того ж позивачем не доведено, коли саме, до чи після укладання оспорюваного договору купівлі-продажу було здійснено реєстрацію малолініх.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обгрунтоване рішення і доводи апеляційної скарги його не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення , але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти діб з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :