Справа № 297/1625/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

29 березня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В., КОЖУХ О.А.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Берегівська міська рада Закарпатської області, до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Берегівського районного суду від 28 грудня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

08.07.2015 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 Ухвалою Берегівського районного суду від 10.11.2015 залучено до участі в справі Берегівську міську раду в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача. Позов мотивувався таким. 30.01.2001 на підставі рішення Виконкому Берегівської міськради від 30.11.2000 № 583 позивачу був виданий ордер на квартиру АДРЕСА_1. 17.06.2004 позивач уклав із Берегівським міськвиконкомом договір найму житла. Таким чином, позивач є законним наймачем жилого приміщення.

У 2004 році у позивача виникли близькі стосунки з ОСОБА_3 і приблизно в тому ж році вона разом зі своєю матір'ю ОСОБА_4 переїхали жити у квартиру позивача. При цьому, ОСОБА_3 має свою власну квартиру за адресою АДРЕСА_3, у якій проживає її син. З кінця 2011 року стосунки між сторонами погіршилися, відповідачі не проявляють до позивача жодної поваги, лаються з ним, зневажають, ображають, а ОСОБА_3 регулярно влаштовує безпричинні сварки і скандали. Загалом відповідачі своєю поведінкою унеможливлюють співжиття. Позивач зазнає значних незручностей через проживання в квартирі відповідачів, із якими вже тривалий час перебуває в неприязних стосунках. Відповідачі , які займають більшу частину квартири, звільнити її не бажають, чим створюють перешкоди у користуванні житлом позивачу, порушують його право на вільне користування житлом. Відповідачі не є членами сім'ї позивача, тому в розумінні закону вважаються тимчасовими мешканцями та не мають самостійного права користування житлом.

Виходячи з наведеного та відповідно до норм ст.ст. 61, 98, 99, 116 ЖК України, ст. 818 ЦК України, на вимогу наймача відповідачі, які, крім іншого, систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим спільне проживання, а заходи запобігання та громадського впливу виявилися безрезультатними, повинні негайно звільнити жиле приміщення, у разі небажання це зробити, підлягають виселенню судовим порядком без надання іншого жилого приміщення.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 та покласти на них судові витрати.

Рішенням Берегівського районного суду позов задоволено: виселено ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1, стягнуто з них 243,60 грн сплаченого судового збору на користь ОСОБА_1

Із рішенням суду не погодилася відповідач ОСОБА_4, ставить в апеляції питання про його скасування як незаконного і необґрунтованого та про відмову в позові про виселення її та відповідача ОСОБА_3 з квартири. У скарзі наводить такі доводи:

суд не врахував, що під час спільного проживання з позивачем відповідач продав свою квартиру, а виручені кошти вклав у капітальний ремонт квартири, яку винаймає позивач; вселяючись у квартиру, відповідач ОСОБА_3 погасила борг із оплати спожитої електроенергії в розмірі 1725,81 грн, що його мав позивач; хоча і самовільно, проте, за спільні кошти було переобладнано одну з кімнат у квартирі, чим були покращені умови проживання; статус «тимчасових мешканців» визначений невірно, відповідачі проживали постійно разом із позивачем (ОСОБА_3 12 років, хоча і не оформила офіційно фактичні шлюбні відносини, ОСОБА_4 8 років) і вели з ним спільне господарство, а тому можуть бути визнані членами сім'ї наймача; невірно застосовані й норми ст. 116 ЖК України, оскільки позивач не є ані власником квартири, ані наймодавцем щодо відповідачів, ані заінтересованою особою, яка має відповідне право вимоги, а підстави для застосування цієї норми закону не були доведені; відповідач є особою похилого віку, ветераном війни, хворіє і в разі задоволення позову може залишитися без житла.

У письмових запереченнях на апеляцію позивач ОСОБА_1 вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду - залишити без змін. Відповідач ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції не оскаржує.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: відповідача ОСОБА_4, яка апеляцію підтримала, відповідача ОСОБА_3, яка апеляційну скаргу ОСОБА_4 вважає обґрунтованою, представника обох відповідачів адвоката ОСОБА_5, який позицію своїх клієнтів підтримав, позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката ОСОБА_6, які апеляцію не визнали, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи учасників процесу, суд приходить до такого.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ч. 1 ЦПК України). Із урахуванням положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу, апеляційний суд перевіряє рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову щодо відповідача ОСОБА_4 та бере до уваги відповідні пов'язані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду апеляції.

Задовольняючи позов про виселення, пред'явлений ОСОБА_1 до ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із необхідності захисту житлових прав позивача, що порушуються, шляхом усунення йому в такий спосіб перешкод у користуванні жилим приміщенням. Таке рішення суду є правильним по суті, справедливим, узгоджується з вимогами закону, відповідає обставинам справи та ґрунтується на її матеріалах і доказах, яким у цілому дано правильну оцінку.

Встановлено, що 30.01.2001 на підставі рішення Виконкому Берегівської міськради від 30.11.2000 № 583 ОСОБА_1 був виданий ордер на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 5). 17.06.2004 ОСОБА_1 уклав із Виробничим управлінням житлово-комунального господарства Берегівської міської ради договір найму житла щодо однокімнатної квартири житловою площею 34,7 кв. м АДРЕСА_1 (а.с. 6). Із прийняттям рішення про надання жилого приміщення позивач отримав право його одержання, а з видачею ордера на жиле приміщення позивач отримав право на вселення до нього, вселився і договором найму житла завершив урегулювання стосунків із власником приміщення та його наймодавцем, чим набув житлових прав відповідно до норм, зокрема, ст.ст. 4-6 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 11, 202, 509, 626-630, 638, 810 ЦК України (2003 р.), ст. 9 ч.ч. 1, 3, 4, ст. 15 ч. 1 п.п. 3, 6, ст.ст. 31, 51, 58, 61, 62 ЖК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів). У силу наведених положень закону та норм ст. 86 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 2, 4, 8, 48, 49 Закону України «Про власність», ст.ст. 386, 391, 396 ЦК України (2003 р.), особа, яка має законно набуте речове право на чуже майно, має право на його захист, в т.ч., шляхом усунення перешкод у його здійсненні.

Як наймач квартири ОСОБА_1 має право на звернення до суду за захистом у разі порушення або оспорювання його житлових прав (ст. 3 ч. 1, ст. 15 ч. 1 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України (2003 р.)), на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України). Доводи апеляції щодо відсутності відповідного права вимоги у позивача не заслуговують на увагу.

Сторонами визнано, що у 2004 році у позивача виникли близькі стосунки з ОСОБА_3 і приблизно в тому ж році вона переїхала жити до квартири позивача, де вони проживали однією сім'єю, але не перебуваючи в шлюбі між собою. Правовий інститут проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу виник із набранням чинності СК України, відповідно до якого сім'я створюється на підставі шлюбу, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки (ст. 3 ч.ч. 2, 4); особи, які проживають однією сім'єю, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні (родинні) відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі (ст. 9 ч. 2); проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без державної шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя (ст. 21 ч.ч. 1, 2).

У справі встановлено, підтверджується інформаційною довідкою з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 10.11.2015 № 47252407 (а.с. 73-75), одержаними апеляційним судом інформаційними довідками з указаних державних реєстрів від 28.03.2016 №№ 56110586, 56111752, 56121512, 56121248, і визнано сторонами, що:

ОСОБА_4 і ОСОБА_3 є власниками (по 1/2 частці кожна) квартири № 13 загальною площею 33,7 кв. м, житловою площею 18,8 кв. м у будинку АДРЕСА_3, право власності зареєстровано 16.08.2012 на підставі договору міни від 04.08.2012, посвідченого приватним нотаріусом Берегівського РНО ОСОБА_7 за реєстровим № 3688;

ОСОБА_3 є власником квартири № 9 загальною площею 24,65 кв. м, житловою площею 14,55 кв. м у будинку АДРЕСА_4, право власності зареєстровано 08.07.2015 на підставі договору довічного утримання від 08.07.2015, укладеного з ОСОБА_8 і посвідченого приватним нотаріусом Берегівського РНО ОСОБА_9 за реєстровим № 9469.

Апеляційному суду ОСОБА_3 пояснила, а ОСОБА_1 і ОСОБА_4 не заперечували, що ОСОБА_4 у 2007 році продала свою квартиру в м. Рівному за еквівалент близько 25000,00 дол. США, після чого за еквівалент близько 15000,00 дол. США була придбана квартира АДРЕСА_2, яка в подальшому була обміняна на більшу квартиру АДРЕСА_3, із якої у меншу квартиру переселився ОСОБА_8 та із яким був укладений договір довічного утримання.

Житлово-побутова комісія при Берегівській міськраді 16.12.2015 зафіксувала, що у квартирі АДРЕСА_3 проживає ОСОБА_10, який є сином ОСОБА_3 і онуком ОСОБА_4, з дружиною ОСОБА_11 і донькою ОСОБА_12, цим документом, іншими матеріалами справи стверджується та ніким не заперечується, що у зазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_11 (а.с. 10, 99-100). Під час апеляційного розгляду справи сторони визнали, що ОСОБА_4 стала проживати разом із донькою ОСОБА_3 у квартирі ОСОБА_1 з 2007 року, куди переїхала після продажу своєї квартири. При цьому, ОСОБА_1 пояснив, що дозволив таке проживання тільки тимчасово, оскільки була домовленість про те, що ОСОБА_4 після придбання квартири в м. Берегові буде проживати з онуком, однак, цього не сталося і після придбання житла питання про проживання в ньому було вирішено відповідачами лише на користь їх онука і сина, а ОСОБА_4 фактично всупереч домовленості залишилася проживати у квартирі позивача.

Цивільні права особа здійснює, а цивільні обов'язки - виконує у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства; діючи у цивільних відносинах на власний ризик, особа повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, зловживання правом не допускається (ст. 3 ч. 1 п. 6, ст.ст. 12-14 ЦК України).

Ті обставини, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 тривалий час проживали однією сім'єю не перебуваючи в шлюбі між собою, що всі сторони і на час розгляду судом спору проживають у квартирі АДРЕСА_1, а стосунки між ними стали неприязними ніким не заперечуються та підтверджуються матеріалами справи, зокрема, листом Берегівського РВ УМВС України в Закарпатській області від 2809.2015 № 39/6094 у відповідь на заяву ОСОБА_1 щодо протиправної поведінки ОСОБА_3 Поряд із цим, ОСОБА_1 і ОСОБА_3 шлюб не зареєстрували, у справі відсутні докази про врегулювання письмовим договором як сімейних відносин із ОСОБА_3, так і відносин із нею та/або із ОСОБА_4 щодо користування найманою позивачем квартирою, між тим, саме таке врегулювання відносин із користування житлом, оплати комунальних послуг, випливає з приписів ст.ст. 65, 66-68 ЖК України, ст.ст. 815-817, 820 ЦК України (2003 р.) та з інших норм законодавства. Укладання письмового договору вимагає й здача житлового приміщення (його частини) у піднайом (ст. 91 ЖК України, ст. 823 ЦК України (2003 р.)). Наявність письмових доказів врегулювання відповідних правовідносин є засобом доказування та захисту законних прав сторін у спорі.

Користування жилим приміщенням без укладання письмового договору допускається законом для тимчасових жильців (мешканців) (ст. 98 ЖК України, ст. 818 ЦК України (2003 р.)), при якому необхідна усна згода наймача та членів його сім'ї на вселення таких мешканців. Утім, ані піднаймачі, ані тимчасові мешканці не набувають самостійного права користування житлом, тимчасові мешканці на вимогу наймача, яка не обумовлюється будь-якими спеціальними обставинами (поведінкою мешканця, характером стосунків з наймачем житла і т.ін., тобто, є безумовною) зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмови - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Не уклавши відповідного договору, ОСОБА_4 позбавила себе можливості доводити належними і допустимими доказами обставини щодо наявності правових підстав для проживання у квартирі наймача ОСОБА_1 і визначених умов такого проживання, щодо відповідних прав і обов'язків. Тим часом, право користування жилим приміщенням набувається установленим порядком, користування житлом повинно бути правомірним, лише таке право підлягає захисту. За відсутності належних підстав вважати ОСОБА_4 членом сім'ї позивача в розумінні норм СК України, остання не надала суду й доказів, які б давали підстави вважати її членом сім'ї наймача квартири в розумінні ст. 64 ЖК України, ст. 816 ч.ч. 1, 4 ЦК України (2003 р.). Сама по собі усна згода наймача, висловлена за конкретних обставин, на тимчасове проживання цього відповідача в квартирі до врегулювання питання про його постійне місце проживання, не є достатньою підставою для виникнення у ОСОБА_4 правового статусу члена сім'ї наймача, оскільки відсутні докази щодо інших обов'язкових елементів, що в сукупності можуть тягти виникнення такого статусу (участь у здійсненні прав та виконанні обов'язків що випливають з договору найму жилого приміщення, ведення спільного господарства).

ОСОБА_4 не пред'являла вимог про визнання її членом сім'ї наймача у розумінні житлового законодавства, а ОСОБА_13, як видно з його позиції, проти такого заперечує. Статус ОСОБА_4 як особи, яка користується жилим приміщенням, наймачем якого є позивач, попри тривалість такого користування відповідає з урахуванням обставин, які фактично склалися, та за недоведеністю протилежного, правовому статусу тимчасового жильця (тимчасового мешканця) без погодження конкретного строку проживання у квартирі. Внаслідок наведеного, щодо ОСОБА_4 не може йтися і про сервітут, що виник на підставі закону ст. 401, ст. 402 ч. 1, ст. 403, ст. 405 ч. 1 ЦК України, ст. 64 ч. 4 ЖК України. Правова позиція сторін у справі свідчить про те, що наймач, який не має перед цим тимчасовим жильцем установлених законом або договором обов'язків щодо надання права користування жилим приміщенням, тривалий час вимагає від нього звільнити жиле приміщення, тоді як останній цю вимогу добровільно не виконує.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі про свою майнову участь у ремонті та переобладнанні квартири позивача, а також твердження в апеляційному суді про участь в утриманні квартири не ґрунтуються на доказах щодо відповідних конкретних обставин і є недопустимими в доказуванні припущеннями (ст. 60 ч. 4 ЦПК України). Факт погашення ОСОБА_3 боргу ОСОБА_1 із оплати спожитої електроенергії в розмірі 1725,81 грн, що його він мав перед енергопостачальником, підтверджується договором від 14.09.2005 про переведення боргу, укладеним між кредитором ВАТ ЕК «Закарпаттяобленерго», первісним боржником ОСОБА_1 і новим боржником ОСОБА_3, а також квитанцією про сплату коштів (а.с. 32). Однак, ці обставини мали місце до вселення ОСОБА_4 у квартиру, стосуються не її, а іншого відповідача, який рішення суду першої інстанції не оскаржував, і не можуть слугувати належним обґрунтуванням правової позиції особи, яка подала апеляцію та виступає в цивільних відносинах самостійно (ст. 1 ч. 1, ст. 2 ч. 1, ст.ст. 24-26, 30 ЦК України (2003 р.)). Поза тим, за наявності для того підстав сторони не позбавлені права вирішити питання про розрахунки між ними у зв'язку з витратами на квартиру позивача за взаємною згодою, а у разі недосягнення такої - судовим порядком.

Відповідач ОСОБА_4 є разом із донькою ОСОБА_3 співвласником іншого жилого приміщення, а також зареєстрована в ньому. Доводи про те, що користування іншими житловими приміщеннями, власниками (співвласниками) яких є відповідачі, неможливе через невелику їх житлову площу та проживання в них інших людей, зокрема, сім'ї онука ОСОБА_4, не підлягають врахуванню. Труднощі врегулювання майнових і житлових стосунків у межах сім'ї відповідачів, врахування інтересів сім'ї сина і онука відповідачів як пріоритетних, складнощі у використанні наявних у сім'ї житлових приміщень і подібні обставини, на які вказували відповідачі в апеляційному суді, не можуть слугувати підставами, які внаслідок дій відповідача ОСОБА_4 обмежують житлові права позивача як законного наймача єдиного для нього житла, порушують право користування ним. Подібні доводи, як і похилий вік і стан здоров'я відповідача, не надають йому права проживати без належних для того підстав і проти волі позивача у винайманій ним квартирі. За встановлених у справі обставин, міркування відповідача про позбавлення через виселення житла апеляційний суд вважає необґрунтованими, а можливість забезпечити реалізацію, зокрема, права власності включно із прийнятним варіантом користування жилим приміщенням - не втраченою.

Доводи апеляції щодо недоведеності позивачем підстав для виселення відповідача, передбачених ст. 116 ч. 1 ЖК України, обґрунтовані як такі. У справі немає належних, допустимих і достатніх доказів (ст.ст. 57-60 ЦПК України) систематичного порушення відповідачем ОСОБА_4 правил співжиття, унеможливлення саме цим спільного з позивачем проживання в квартирі за умови безрезультатності заходів запобігання та громадського впливу щодо таких дій. Вищезгадана відповідь органу внутрішніх справ, якою зафіксовано факт відповідного звернення позивача, до таких доказів не належить, такі документи не є передбаченими законом заходами запобігання діям відповідача і, тим більше, заходами громадського впливу. Зазначення указаних обставин та правової норми одними з підстав для задоволення позову помилкове, що, однак, за наявності інших самостійних підстав для виселення, які наводив позивач пред'являючи позов та які знайшли своє підтвердження при судовому розгляді, не призвело до неправильного по суті вирішення справи.

Позов може бути пред'явлений до кількох відповідачів, кожен із відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно (ст. 32 ч. 1 ЦПК України). У справі немає доказів наявності у ОСОБА_4 повноважень (ст. 237 ч.ч. 1, 3, ст. 244 ч.ч. 1, 3, ст. 245 ЦК України, ст. 38 ч. 1, ст.ст. 42, 44 ЦПК України) на представництво у суді іншого відповідача - ОСОБА_3, тому ОСОБА_4 не мала підстав вимагати скасування рішення суду, ухваленого щодо ОСОБА_3, така вимога апріорі задоволенню не підлягає.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції вирішуючи позов щодо відповідача ОСОБА_4 загалом правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, доводи апеляції цього не спростовують. Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, зокрема, у зв'язку з неправильним застосуванням окремих норм матеріального права, тому на підставі ст. 308 ЦПК України та з урахуванням положень ст. 303 ч. 1 цього Кодексу апеляцію відповідача ОСОБА_4 слід відхилити, ухвалене щодо неї рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. 303 ч. 1, ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Берегівського районного суду від 28 грудня 2015 року, ухвалене щодо цього відповідача, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді