№ 336-4730-15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Зарютіна П.В.,

при секретарі Чернишовій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за заповітом, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа Пята Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою, в якій зазначив, що його матірю є ОСОБА_5 За життя їй на праві власності належала 1/2 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 померла 30.08.2009 року.

Єдиними спадкоємцями після її смерті є її діти: позивач та відповідачі, які й прийняли спадщину.

Але мати залишила заповіт від 23.02.2007 року на користь саме позивача.

На підставі викладеного позивач просить суд визнати за ним право власності на ? частину вказаної вище квартири в порядку спадкування за заповітом після смерті матері.

Крім того, ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом у цій справі, за яким зазначила, що підпис на заповіті від 23.02.2007 року від імені матері зроблено іншою особою, а не ОСОБА_6, на підставі чого позивач просить суд визнати недійсним вказаний заповіт, бо мати сторін останній не підписувала.

У судовому засіданні представник позивача наполіг на заявлених вимогах за вищевказаними підставами, а на зустрічний позов заперечив, вказуючи на його недоведеність, у свою чергу відповідач ОСОБА_2 первісний позов не визнала та погодилася із доводами зустрічного позову ОСОБА_3, яка на останньому наполягла, повністю заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 за викладеними нею підставами.

Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений первісно позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частинами 1, 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.ч.1,3 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Частиною 1 ст. 1298 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцем після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 30 серпня 2009 року померла мати сторін - ОСОБА_5. Факт смерті ОСОБА_6 підтверджується свідоцтвом про її смерть серії 1-ЖС № 154170 від 31.08.2009 року.

Кровне споріднення сторін із спадкодавцем ніким не оспорювалось та слідує із наданих суду свідоцтв про народження позивача і відповідачів та свідоцтв про шлюби останніх.

За вимогами ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Стаття 1234 ЦК України зазначає, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

ОСОБА_5 залишила заповіт на користь позивача все належне їй майно вона заповіла останньому. Такий заповіт 23.02.2007 року було посвідчено державним нотаріусом Пятої Запорізької державної нотаріальної контори, реєстровий номер 4-332.

До спадкової маси після смерті ОСОБА_6 увійшло нерухоме майно: 1/2 частина квартири за адресою: АДРЕСА_2, яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло № 22524 від 31.07.2008 року, виданого Шевченківською районною адміністрацією Запорізької міської ради.

Сторони належно прийняли спадщину, бо у встановлений законом строк звернулися до нотаріальної контори із відповідними заявами про прийняття спадщини, про що достовірно вбачається із матеріалів наданої суду спадкової справи.

Так, після смерті ОСОБА_6 із заявами про прийняття спадщини до Пятої Запорізької державної нотаріальної контори 31.10.2009 року звернулися ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а 21.01.2010 року - і ОСОБА_4

Постановою державного нотаріусу Пятої Запорізької державної нотаріальної контори від 08.04.2015 року позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 з причин відсутності оригіналу правовстановлюючого документу на частину квартири, що увійшла до спадкової маси.

Натомість, позивач надав суду фотокопію свідоцтва про право на власності від 31.07.2008 року, яке під сумнів ніхто не ставив та про подання до суду оригіналу названого письмового доказу ніхто не заявляв.

Наполягаючи на зустрічному позові ОСОБА_3 як на підставу своїх вимог посилалася на ті обставини, що підпис на заповіті від 23.02.2007 року від імені матері зроблено іншою особою, а не ОСОБА_6

З цих же підстав і ОСОБА_3, і ОСОБА_2 заперечували на первісний позов.

Положення ст. 203 ЦК України визначають вимоги, що ставляться до право чинів.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Стаття 204 ЦК України визначає презумпцію правомірності правочину -правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Натомість, стаття 215 ЦК України визначає можливість визнання правочину недійсним - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як передбачають чч. 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Такі положення щодо обовязку доказування відповідають і вимогам ст. 60 ЦПК України, частина 3 якої наголошує, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторона позивача , у свою чергу, заперечувала на зустрічний позов та обставини, що його обґрунтовують, вказуючи на те, що недійсність чи недостовірність оспорюваного заповіту ніким та нічим не встановлена.

Отже, стосовно обставин підписання спірного заповіту саме спадкодавцем виник спір між сторонами, а тому сторона позивача ОСОБА_3 та сторона відповідача ОСОБА_2 повинні були довести наведені ними обставини належними та допустимими доказами.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Наполягаючи на зустрічному позові, ОСОБА_3 обмежилася лише клопотанням про призначення судової експертизи для зясування вищевказаних обставин підписання заповіту спадкодавцем. Таке клопотання судом було розглянуте, проте суд залишив його без задоволення, оскільки суду на час вирішення клопотання не було надано в оригіналі жодного письмового доказу, в тому числі і з вільними зразками підпису та почерку ОСОБА_6, тобто сторона позивача не змогла підтвердити обґрунтованість заявленої за своїм клопотанням вимоги.

Згідно ч.4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Незважаючи на викладене, позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні так і не виконали свого обовязку доказування.

Так, після з'ясування всіх обставин справи та перевірки їх доказами головуючий надав сторонам можливість дати додаткові пояснення, заявити додаткові клопотання, натомість ОСОБА_3 та ОСОБА_2 нічим матеріали справи так і не доповнили, інших клопотань, в тому числі і щодо забезпечення доказів, не заявляли, вказуючи при цьому своїми поясненнями, що суду вже надано усі докази для вирішення спору.

При цьому порушень встановленого законом порядку при складанні та посвідченні оспроюваного заповіту судом встановлено не було.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 204, 205, 207, 208, 209, 215, 1220, 1223, 1245, 1258, 1261 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 57, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за заповітом.

Визнати за ОСОБА_4право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, померлої 30 серпня 2009 року.

Відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа Пята Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд міста Запоріжжя шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Суддя П.В Зарютін