Справа № 2-461/09
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2016 року м. Рівне

Суддя Рівненського міського суду Рівненської області Діонісьєва Н.М. розглянувши цивільну справу цивільну справу за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про заміну сторони виконавчого провадження у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ПП фірма «А.М.И.Д.» про стягнення суми заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

До Рівненського міського суду Рівненської області надійшла заява ТзОВ «ФК «Довіра та Гарантія», в якій зазначено, що 12.02.2009 року Рівненським міським судом Рівненської області ухвалено рішення по справі № 2-5823/08, в якому позовні вимоги АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ПП фірма «А.М.И.Д.» про стягнення суми заборгованості за кредитним договором задоволено.

21 вересня 2015 року між ТзОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено Договір факторингу № 26, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитними договорами №021/33-3/18-16 від 10.02.2006 року, № 0 від 27.06.2007 року та № 0 укладеним між АТ «УкрСиббанк» та до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ПП фірма «А.М.И.Д.» перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Посилаючись на положення ст.ст. 512, 514, 1077 ЦК України, ч.1 ст.378 ЦПК України та вимоги ч.ч.1,2,5 ст.8 Закону України «Про виконавче провадження» просить суд замінити сторону виконавчого провадження, а саме стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ТзОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія».

Сторони в судове засідання не зявились. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що вимоги ТзОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» є недоведеними, а тому такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 12.02.2009 року Рівненським міським судом Рівненської області ухвалено рішення по справі № 2-5823/08, в якому позовні вимоги АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ПП фірма «А.М.И.Д.» про стягнення суми заборгованості за кредитним договором задоволено.

21 вересня 2015 року між ТзОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено Договір факторингу № 26, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитними договорами №021/33-3/18-16 від 10.02.2006 року, № 0 від 27.06.2007 року та № 0 від 27.06.2007 року укладеним між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ПП фірма «А.М.И.Д.» перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.ст. 57, 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи і які містять інформацію щодо предмета доказування.

За ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Докази прав нового кредитора у зобовязанні передбачені ст.. 517 ЦК України, згідно якої первісний кредитор у зобовязанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Відповідно до положень ст.ст. 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобовязується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобовязується від ступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в його Постанові від 06 липня 2015 року по справі № 6-301цс15, які згідно ст.. 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх,- договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Згідно умов Договору факторингу № 26 від 21 вересня 2015 року, - у дату підписання цього договору Фактор зобовязаний сплатити клієнтові суму фінансування у розмірі, вказаному в реєстрі боржників до цього договору згідно Додатку1. Право власності на права вимоги, які відступаються за цим договором, вважається таким, що перейшло від клієнта до фактора в день підписання акту приймання-передачі права вимоги за умови виконання фактором зобовязань, передбачених п. 3.2 цього договору…

В порушення вищевказаних вимог законодавства, будь-яких належних та допустимих доказів, на виконання умов Договору факторингу № 26 від 21 вересня 2015 року, заявником суду не надано, а відповідно, і не доведено факт набуття останнім права вимоги (а відтак і права стягувача) по Кредитних Договорах №021/33-3/18-16 від 10.02.2006 року, № 0 від 27.06.2007 року та № 0 від 27.06.2007 року.

Крім того, відповідно до ст. 4 закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою.

Статтею 1079 ЦК України обмежене коло осіб, які можуть бути факторами за договором.

Верховний Суд України в своїй Постанові від 05 листопада 2014 року(справа №6-132цс14), дійшов правових висновків, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних субєктів учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб.

Зокрема, відповідно до п. 6;7 розд.І,; п.2;3 розд.ХІ Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №41 від 28.08.2003 року «Про затвердження Положення про Державний реєстр фінансових установ, зареєстрованого в Мінюсті України 11 вересня 2003 року за №797/8118, - юридична особа набуває статусу фінансової установи з дати внесення відповідного запису про неї до Реєстру. Документом, що підтверджує статус фінансової установи, є Свідоцтво (додаток 1). У додаток до Свідоцтва відповідно до встановлених законодавством обмежень на суміщення діяльності з надання певних видів фінансових послуг Нацкомфінпослуг, зокрема, вносить такі види послуг як факторинг.

Однак, всупереч вищевказаному, ТзОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не надало документів в підтвердження того, що воно є фінансовою установою, яка правомочна надавати такий вид фінансових послуг як факторинг.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні заяви про заміни сторони виконавчого провадження.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст..208-210,212, 213, 215, 293, 378 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про заміну стягувача у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ПП фірма «А.М.И.Д.» про стягнення суми заборгованості за кредитним договором відмовити, в звязку з недоведеністю.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив судове рішення.

Суддя Рівненського міського суду Н.М. Діонісьєва