АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів - Козлова С.П., Котушенко С.П.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2016 року в задоволенні позову було відмовлено. (а.с. 141-144)

З таким рішенням не погодився позивач, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з'ясування, порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.(а.с. 147-149)

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду відповідає вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони є співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1. (а.с.16) Вказане домоволодіння фактично складається з двох житлових будинків А-1 та Б-1, що підтверджується планом садибної ділянки, який міститься у технічному паспорті на домоволодіння. (а.с.15)

Будинок А-1 знаходиться у володінні відповідача, а у будинку Б-1 з 1972 року мешкає позивач. Попереднім власником, належної ОСОБА_3 частки домоволодіння був ОСОБА_4

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26.01.1984 року, яке набрало законної сили, було встановлено порядок користування спільною земельною ділянкою по АДРЕСА_1, виділено у користування ОСОБА_4 земельну ділянку площею 335 кв.м. Встановлені межі ділянок, що перебувають у користуванні співвласників домоволодіння. (а.с.96-97).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.12.2014 року ОСОБА_2 зобов'язано усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1, шляхом зобов'язання пересунути огорожу, що розділяє земельні ділянки, у бік ділянки ОСОБА_2 на 1 м. протягом 25,2 м. та на 1,1 м. протягом 2,86 м. біля будинку літ А-1, пересунути огорожу в строну прибудови літ. «б1-1» на 0,45 метрів протягом 3,2 м.(а. с. 9-10).

Зазначене рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було скасовано ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.04.2015 року, залишеною без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2013 року, та провадження у справі закрито з тих підстав, що заявлені ОСОБА_3 позовні вимоги вже розглядались судом та 25 жовтня 2011 року Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська було ухвалено рішення, що набрало законної сили, яким у задоволенні вказаних позовних вимог було відмовлено.(а.с.11-14)

Звертаючись з позовною заявою, ОСОБА_2 посилався на те, що наприкінці березня 2015 року, ОСОБА_3 самоправно організував роботи по знесенню огорожі що розділяє земельні ділянки, виділені їм у користування, та переніс її на визначене місце судовим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.12.2014 року. Крім того, у 2004 році відповідач самочинно вирив котлован, зруйнувавши цегляну кладку його водопровідного колодязя і до теперішнього часу не відремонтував його. А тому ОСОБА_2 просив зобов'язати ОСОБА_3 перенести встановлену ним огорожу на попереднє місце по фактичній, встановленій раніше межі уздовж суміжних ділянок, відновити цегляну кладку його водопровідного колодязю та стягнути з нього на свою користь 30000 грн. завданої моральної шкоди.(а.с.3-7)

Розглядаючи по суті даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, а тому дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Зазначений висновок суду колегія суддів вважає правильним.

За змістом статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 59, ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи, позивачем були надані фотографії, на яких, за його твердженнями, зображено раніше існуючу огорожу та збудовану відповідачем заново, яку він просить перенести (а.с.21-25).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно зазначив у рішенні, що ці зображення не є належними і допустимими доказами, в розумінні вимог ст.ст. 58-59 ЦПК України, оскільки вони не містять безспірних даних щодо місця розміщення нової огорожі стосовно будівель у прив'язці до місцевості. За цими фотокартками не можливо визначити правильності встановлення цієї огорожі та чи порушує вона межі землекористування.

Як під час розгляду справи в суді першої інстнції, так і під час апеляційного розгляду справи, позивачем не заявлялось відповідної експертизи для з'ясування вищевказаних питань, зокрема, на яку відстань і куди слід перенести огорожу у разі неправомірного її перенесення відповідачем та як у подальшому виконати відповідне рішення суду.

Причинного зв'язку між діями відповідача щодо вириття котловану та руйнуванням цегляної кладки водопровідного колодязя позивача також останнім не доведено, а тому відсутні підстави і для задоволення позову в частині зобов'язання ОСОБА_3 відновити вказану цегляну кладку.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив з положень ст. 1167 ЦК України, дійшовши обґрунтованого висновку про відмову у їх задоволенні.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд помилково визнав неналежними та недопустимими доказами фотографії, що містяться у матеріалах справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів у справі та до незгоди з їх оцінкою судом. Проте, за вимогами ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, а тому переоцінка доказів на вимогу сторони не допускається.

Посилання апелянта у скарзі на те, що районний суд не дослідив висновок Жовтневого РВ ДМУ та листи органів самоврядування судова колегія вважає такими, що не впливають на результат розгляду справи, оскільки у даних документах не міститься інформації щодо предмету доказування.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального закону, не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: