АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/1088/16 Доповідач - Демкович Ю.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2016 р.

колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Демковича Ю.Й.

суддів - Ткач З. Є., Загорський О. О.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю представників позивача та відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тернополя цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» /надалі «Банк»/

на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 21 липня 2016 року

по справі за скаргою публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»

на неправомірні рішення та дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області /надалі «Виконавча служба»/, скасування постанов про закінчення виконавчого провадження,

УСТАНОВИЛА:

26.07.16 Банк звернувся зі скаргою на ухвалу суду першої інстанції від 21.07.16 вважаючи, що вона постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та ухвалити нову, якою задовольнити заяву Банку.

Порушення вбачає в тому, що суд не виконав вимог ч. 1 ст. 386 ЦПК України й не розглянув заяви Банку щодо скасування постанов про закінчення виконавчого провадження у строки, визначені даною процесуальною нормою.

Зазначає, що у мотивувальній частині рішення судом не наведено посилання на закон та інші нормативно - правові акти матеріального права, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах.

Указує, що судом не наведено нормативного обґрунтування відмови у задоволенні скарги, відмова побудована на формальних підставах та загальних фразах й не надано оцінки поданим доказам та доводам.

На думку позивача, судом проігноровано вимоги ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки закінчення виконавчого провадження можливе лише з повним виконанням рішення суду, тобто - повною сплатою боргу за виконавчим документом, а саме 564 749,08 доларів США боргу та пені в розмірі 146120,02 грн., й виконавець на свій розсуд може звертати стягнення як на кошти боржника у гривнях, так і в іноземній валюті.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 21.07.16 в задоволені скарги Банка відмовлено.

У суді представник Банку підтримав вимоги скарги, пославшись на мотиви, зазначені в ній.

Представник відповідачів, скаргу не визнав та просив залишити без змін оспорювану ухвалу.

Заслухавши учасників судового процесу, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, колегія суддів вважає, що апеляцій скаргу слід відхилити з огляду на наступне.

Банк звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_1, ОСОБА_4 про солідарне стягнення кредитної заборгованості. У свою чергу ОСОБА_2 заявив вимоги до Банку про визнання недійсним кредитного договору.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15.04.14 відмовлено у задоволені зустрічного позову. Первісний позов задоволено, стягнуто солідарного із ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № 0 від 20.07.07 в сумі 564749,08 дол. США, що еквівалентно станом на 16.05.13 становить 4514039,40 грн., пеню у розмірі 18281,00 доларів США, що еквівалентно станом на 16.05.13 становить 146120,02 грн., 3441,00 грн. в повернення сплаченого судового збору.

Рішення суду набрало законної сили 25.04.14.

На вимогу Банку судом першої інстанції 20.05.14 видані чотири виконавчі листи, по кожному із відповідачів, в яких зазначено резолютивну частину рішення, а саме: щодо солідарного стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 на користь Банку заборгованість по кредитному договору від 20.07.07 №0 в сумі 564749,08 дол. США, ще еквівалентно станом на 16.05.13 становить 4514039,40 грн., пені в розмірі 18281,00 дол. США, що еквівалентно станом на 16.05.13 становить 146120,02 грн., 3441 грн. повернення сплаченого судового збору.

27.01.15 Виконавчою службою відкриті виконавчі провадження ВП № 46245364, ВП № 46242657, ВП № 46242790, ВП № 46242912.

Постановами про закінчення виконавчого провадження від 29.04.16 Виконавча служба закінчила виконання рішення суду першої інстанції від 15.04.14 у зв'язку із тим, що борг сплачено в повному обсязі.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що Банком не доведено порушення його прав рішеннями чи діями Виконавчої служби й закінчення виконавчого провадження є правомірним.

Із даним висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне:

У скарзі Банк посилається на те, що відносини між сторонами спору виникли внаслідок отримання ОСОБА_2 кредиту в іноземній валюті - доларах США, а тому боржники зобов'язанні були сплачувати борг у валюті кредиту.

У свою чергу, орган ДВС, маючи на виконанні виконавчі листи про стягнення заборгованості у валюті долара США, всупереч вимог Закону проводив стягнення коштів в національній валюті та, відповідно, перераховував на рахунок Банку кошти в національній валюті, яка значно знецінилася порівняно із сумою отриманих коштів у валюті.

Тому, на думку позивача, Виконавча служба була зобов'язана проводити стягнення згідно із судовим рішенням щодо суми боргу в 564749,08 дол. США та 18281,00 дол. США пені, а не 4662180,04 грн. боргу та 146120,02 грн. пені, що в еквіваленті на час закінчення провадження становить лише 184671,21 дол. США.

Такі доводи Банку суд першої інстанції визнав неспроможними, з чим і погоджується судова колегія, так як рішення суду від 15.04.14. про стягнення боргу виконувалося у національній валюті, як визначено у самому рішенні та виконавчих листах.

При цьому, судом враховувалося, що при зверненні до відповідачів із вимогами про стягнення боргу Банк визначився із сумою стягнення в національній валюті України, обрахованою у відповідності до вимог ЦК України, що, відповідно, становило 4514039,40 грн. боргу та 146120,02 грн. пені.

У силу ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Зазначені положення ЦК України визначили правило для цивільного обороту щодо валюти вираження грошових зобов'язань, як от: що зобов'язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні.

Так, у відповідності до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Отже, вираження ціни договору в гривнях є звичайним та вірним в разі укладення договорів між фізичними та юридичними особами.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Колегія суддів, враховуючи положення зазначених статей ЦК, приходить до висновку, що стягнення за борговими зобов'язаннями відповідачів перед Банком визначене за згаданим рішенням суду від 15.04.14 саме у є грошовій одиниці України - гривні, що кореспондується із позицією ВС України, висловленою у постанові Пленуму ВС України №14 від 18.12.09 «Про судове рішення», на яку послався суд першої інстанції (п. 14).

Із пояснень представника позивача з'ясовано, що рішень з приводу зміни валюти боргу або ж збільшення розміру стягнення із відповідачів судами не приймалося. Також відсутні рішення щодо зобов'язань виконавчої служби змінювати валюту сплати боргу, яка визначена у виконавчих документах.

Колегія суддів не приймає до уваги твердження позивача про порушення Виконавчою службою вимог ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» щодо закінчення виконавчого провадження через неповне погашення відповідачами боргу, оскільки відповідачі в повному обсязі сплатили суму коштів, призначену рішенням суду першої інстанції від 15.04.14.

Слід зазначити, що Закон України «Про виконавче провадження» не містить норм, які б давали право виконавчій службі самостійно змінювати суму стягнення за виконавчими документами у сторону збільшення або ж зменшення.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому підстав, для її скасування не вбачає.

Щодо доводів позивача про невиконання судом першої інстанції вимог ч. 1 ст. 386 ЦПК України стосовно строків розгляду скарги, то вони не можуть слугувати самостійною підставою для скасування оспорюваної ухвали (ст.ст. 303, 311, 312 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 312, 315, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» відхилити.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 21 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Ю.Й. Демкович