Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/4075/16-ц Головуючий у 1-й інст. Зайцев А. В.
Категорія 48 Доповідач Миніч Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

ОСОБА_1

секретаря

судового засідання ОСОБА_2

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 серпня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа Виконавчий комітет Великонізгірецької сільської ради Бердичівського району про надання дозволу на виїзд з України малолітнього громадянина без згоди та супроводу одного з батьків,

встановив:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про надання дозволу неповнолітньому сину на виїзд за межі України до республіки ОСОБА_5 в період з 25.08.2016 року по 29.06.2026 року. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що вона і відповідач ОСОБА_3 є батьками малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб між ними розірвано, дитина проживає з нею та перебуває на її утриманні. Батько дитини участі у вихованні сина не приймає, життям дитини не цікавиться, матеріальну допомогу на утримання дитини надає у вигляді аліментів, які стягуються з нього за рішенням суду. Після одруження із ОСОБА_7, який є громадянином ОСОБА_8, вона має намір виїхати до чоловіка, де матиме постійне місце проживання та роботу. Бажає, щоб її син ОСОБА_6 навчався та жив разом з нею в ОСОБА_5, а ОСОБА_3 безпідставно чинить перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на виїзд дитини за кордон. На думку позивачки, такі дії перш за все шкодять інтересам дитини та не сприяють його подальшому всебічному та гармонійному розвитку.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 серпня 2016 року позов задоволено частково. Надано ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, дозвіл на виїзд ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон України до країни ОСОБА_5 без дозволу батька дитини ОСОБА_3 в період з дня винесення рішення до 29.06.2017 року. Цим же рішенням стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 понесені нею витрати по сплаті судового збору в сумі 551 гривня 20 копійок.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить зазначене рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позову. На думку апелянта, позивачка не довела, що її чоловік згоден покласти на себе обовязок утримувати чужу дитину. Вважає, що позивачкою не надано доказів про спроможність утримувати неповнолітнього сина на території ОСОБА_5, а факт реєстрації нею шлюбу з громадянином ОСОБА_5 в Україні не створює правових наслідків на території ОСОБА_5.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.07.2010 року до 09.02.2012 року.

Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.7).

Із змісту рішення Бердичівського міськрайонного суду від 09.02.2012 року про розірвання шлюбу вбачається, що спору про місце проживання дитини між батьками не виникало (а.с.8). Цим же рішенням з батька стягнуто аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 300 грн. щомісяця.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Велико-нізгірецької сільської ради Бердичівського району дитина зареєстрована та проживає з матірю (а.с.10), яка займається вихованням, утриманням дитини,забезпечує материнською любовю та піклуванням.

Згідно з довідкою-характеристикою Великонизгірецького дошкільного навчального закладу "Золотий ключик", вихованням сина ОСОБА_6 займається мати, а батько дитини за весь час його перебування в дошкільному закладі участі у вихованні та навчанні дитини не приймав, не відвідував його, не цікавився його розвитком та вихованням (а.с.25).

Як вбачається із копії свідоцтва про шлюб позивачка ОСОБА_4 22 червня 2016 року зареєструвала шлюб з громадянином ОСОБА_10 Славоміром (а.с.9). У зв"язку з цим має намір проживати та працювати у ОСОБА_10, за місцем постійного проживання свого чоловіка та хоче, щоб дитина проживала разом з нею у повноцінній сім»ї.

Відповідно до змісту ст.ст.15,24 Договору між Україною і ОСОБА_5 про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах від 24.05.1993 року, укладений на території України шлюб, який засвідчений відповідним офіційним документом, визнається на території ОСОБА_5.

Обгрунтовуючи заявлені в суді вимоги, позивачка посилалася на те, що виїзд дитини за межі України обумовлений саме її інтересами з метою створення для сина належних умов проживання та надання йому можливості всебічно та гармонійно розвиватися.

Проте, батько дитини відмовляється надати нотаріально посвідчену згоду на такий виїзд.

Вирішуючи спір, та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що виїзд дитини за межі України на конкретно визначений період не буде суперечити її інтересам та не призведе до порушення прав відповідача.

При цьому судом враховано, що відповідно до ст.141 СК батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно з ч.2 ст.150 СК батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Разом з тим, відповідачем не надано доказів на підтвердження факту належного виконання ним свого батьківського обов»язку щодо виховання малолітнього сина та узв»язку з цим, яким чином будуть порушені його батьківські права.

Нерегулярна сплата відповідачем аліментів у примусовому порядку у мінімальному розмірі (300 грн.), на думку суду, не може бути підставою для відмови у виїзді дитини за кордон, оскільки це не буде перешкоджати відповідачу виконувати цей батьківський обов»язок. Доказів про свою участь у будь-якому іншому прояві у житті дитини відповідач не надав.

Спір про зміну місця проживання дитини відповідач не порушував, до органів опіки і піклування з приводу визначення способу його участі у вихованні сина не звертався та не надав доказів про можливість створення для сина кращих ніж позивачка умов для проживання та розвитку.

Разом з тим, позивачкою з допомогою свого теперішнього чоловіка ОСОБА_7 надані докази про можливість влаштування дитини у шкільний заклад на території ОСОБА_5 (а.с.33), про можливість забезпечення дитини постійним житлом (а.с.26-31) та про доходи ОСОБА_7(а.с.34,35).

Сам факт участі ОСОБА_7 у збиранні цих доказів та надання них до суду свідчить про його згоду на проживання дитини разом з ним та про взяття на себе обов»зку щодо його виховання і утримання.

Відповідно до положень ст.2 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. В свою чергу, згідно з п.2-2 Постанови КМУ від 27.01.1995 р. «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Тобто, законодавством передбачена можливість і необхідність вирішення у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, якій не виповнилося 16 років, із зазначенням конкретної країни, конкретної дати виїзду (разового), що у відповідності до статей 153,157 СК надасть можливість батьку дитини брати участь у її вихованні та не позбавить його права на особисте спілкування з нею.

Згідно зі ст.ст.7,155 СК дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

За наведених обставин та враховуючи попереднє ставлення відповідача до сина, малолітній вік дитини, можливість забезпечення позивачкою умов для повноцінного розвитку дитини, суд вважає, що перебування дитини протягом дев»яти місяців в ОСОБА_5 та проживання його у повноцінній сім»ї буде відповідати, перш за все, його інтересам.

За наведених обставин апеляційний суд не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки воно постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України, суд у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: