АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/206/16 Справа № 204/2753/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Тітова І. В. Доповідач - Глущенко Н.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року м. Дніпропетровськ 30 березня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М. за участю секретаря - Сахарова Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Красногвардійський районний відділ Державної міграційної служби України в м. Дніпропетровську, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, де третя особа Красногвардійський РВ ДМС України в м. Дніпропетровську, про визнання особою такою, що втратила право користування житловим приміщенням, який ним було уточнено в травні 2015 року / а. с.2-3,22-23 /.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що йому належить на праві власності 14/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1, де він зареєстрований. Також, разом з ним-позивачем зареєстрований в квартирі і відповідач ОСОБА_3, який не проживає в квартирі з червня 2013 року і не є членом його сім'ї чи родичем. Будь-яких домовленостей, письмових чи усних, між позивачем (як зазначає він в своєму позові) та відповідачем, щодо проживання в спірній квартирі, не існує. На прохання звільнити приміщення та знятися з реєстрації відповідач не реагує, на його телефонні дзвінки не відповідає.

Позивач вважає, що відповідач порушує його права, як власника вказаної квартири. Крім того, позивач має намір зі своєю сією проживати в цій квартирі.

За таких обставин, позивач звернувся до суду з цим позовом та просив суд, в силу ст. 41 Конституції України, ст.ст.16,319,321,386,391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням 14/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1, вважаючи що такі позовні вимоги є однією із форм захисту власником своїх прав / а. с. 22-23 /.

Справа розглянута судом першої інстанції у відсутності відповідача та третьої особи.

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24.06.2015 року ОСОБА_2 відмовлено в його позовних вимогах / а. с. 36-37 /.

Позивач ОСОБА_3 не погодився з рішенням суду першої інстанції і звернувся з апеляційною скаргою, де просить скасувати це рішення від 24.06.2015 року та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права / а. с.51-53 /.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду - скасувати з ухваленням нового рішення по справі, з наступних підстав.

Відмовляючи ОСОБА_2 в його позовних вимогах суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 є власником 11/100 частин домоволодіння та має рівні із позивачем права щодо володіння, користування та розпорядження належним йому житлом.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він не відповідає дійсним обставинам справи та матеріалам справи і вимогам чинного матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.04.2007 року ОСОБА_3 був власником 17/200 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 де він проживав та був зареєстрований в квартирі № 4.

Згідно договору дарування 17/100 часток домоволодіння від 13.04.2013 року (посвідченого в нотаріальному порядку) ОСОБА_3 разом з ОСОБА_4 (якій теж належало 17/200 частин спірного домоволодіння) подарували належні їм частки ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, тобто кожен із обдарованих став власником 17/400 часток / а. с.123 /.

Отже, відповідач ОСОБА_3 провів відчуження належної йому частки в спірному домоволодінні, але залишився зареєстрованим в раніше належній йому частці (квартирі № 4), що підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області від 30.12.2015 року та домовою книгою / а. с. 80,86-94 /.

Позивач ОСОБА_2, відповідно до договору про визначення розміру часток від 11.06.2013 року (що посвідчений в нотаріальному порядку) і витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.06.2013 року, є власником 14/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 / а. с. 4-6,7-9 / та зареєстрований в АДРЕСА_2 / а. с. 10,94 /.

Власником 11/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1, згідно договору про визначення розміру часток від 11.06.2013 року (що посвідчений в нотаріальному порядку) і витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.06.2013 року, є ОСОБА_7, а не відповідач ОСОБА_3, як вказав суд першої інстанції в заочному рішенні від 24.06.2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Підстави припинення права власності визначені ст. 346 ЦК України, зокрема п. 1 ч. 1 цієї статті визначено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Таким чином, право власності ОСОБА_3, на належні йому 17/200 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 (спірну квартиру), припинилося унаслідок укладення ним договору дарування від 13.04.2014 року, зокрема з позивачем ОСОБА_2, за умовами якого він безоплатно передав спірну частину домоволодіння (квартиру) у власність останнього (ст. 717 ЦК України).

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 - під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що заочне рішення суду першої інстанції від 24.06.2015 року не може залишатись в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням 14/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1.

В силу ст. 88 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням позовних вимог ОСОБА_2, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім судові витрати у розмірі 365,40 грн. / а. с. 1,40 /.

Керуючись ст.ст. 303,307,309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2015 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням 14/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 365,40 грн. у відшкодування сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: