АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/877/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19,27 Дунаєв С. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоСіренка Ю. В.
суддівГончар Н. І. , Трюхана Г. М.
при секретаріКолеснику Я. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 3 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики, заслухавши представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики, посилаючись на те, що 01.10.2011р. між ним та відповідачем був укладений договір позики.

За цим договором позивач передав відповідачу 24800 грн. Відповідач порушив умови договору у зв'язку з чим рішенням суду від 13.03.2014 р. з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість в розмірі 17404 грн. та штраф за порушення умов договору в розмірі 2480грн.

До теперішнього часу відповідач так і не виконав свого грошового зобов'язання, тому позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати від прострочення боргу в розмірі 14594,86грн, три відсотки річних в розмірі 1789,55грн, та проценти за користування позикою в розмірі 7651,80грн, а всього разом - 24036,21грн. та вирішити питання про стягнення понесених судових витрат.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 3 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики від 01.10.2011р. у вигляді інфляційних втрат від прострочення боргу в розмірі 14594,86 грн. та трьох відсотків річних в сумі 1789,55 грн., всього 16384 грн. 41 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На це рішення ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, де посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, просить судове рішення в частині відмови в позові про стягнення з відповідача ОСОБА_7 7651, 80 грн. процентів за користування позикою скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення позову про стягнення з відповідача 7651, 80 грн. заборгованості по процентах за користування позикою. В решті рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в порядку статті 303 ЦПК України, колегія суддів судової палати приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Встановлено, що 01.10.2011р. між сторонами був укладений договір позики (далі - Договір) за яким позивач надав відповідачу позику в розмірі 24800 грн., а відповідач зобов'язувався повернути позику в строк до 31.12.2012р. шляхом щомісячних платежів по 2066,67грн. на місяць протягом 2012р. до 20 числа поточного місяця.

Разом з тим, відповідач не виконав вчасно свого зобов'язання з повернення позики, у зв'язку з чим, станом на 01.01.2013р. мав заборгованість перед позивачем в розмірі 17404 грн. Крім того, на підставі п.3.1 Договору відповідач зобов'язаний був сплатити позивачеві штраф в розмірі 2480 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13.03.2014 р. (а.с.6), зміненого ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 22.12.2015р. (а.с.27-30), з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за договором позики в розмірі 17404грн. та штраф в розмірі 2480грн.

Зазначені обставини справи підтверджуються відповідними судовими рішеннями, а відтак в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Відповідач не повертає позивачеві грошові кошти у зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідача інфляційні нарахування на суму боргу, три проценти річних від простроченої суми та проценти з користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ.

Заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 3 лютого 2016 року позивач оскаржує в частині відмови в задоволенні його позовних вимог про стягнення з відповідача 7651, 80 грн. заборгованості по процентах за користування позикою, а тому підлягає перегляду саме в цій частині.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про стягнення процентів за користування позикою, суд першої інстанції, вважав, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають із тих підстав, що договором позики не передбачено нарахування та одержання позикодавцем процентів від суми позики, а тому така позика є безпроцентною. Натомість, якщо договором передбачений обов'язок позичальника сплатити проценти за користування позикою, але не зазначений розмір цих процентів, то тоді їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Проте, з такими висновками суду не може погодитись колегія суддів.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Причини невиконання таких зобов'язань правового значення для справи не мають.

Договір позики є двостороннім правочином. Також, після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В даному випадку на підтвердження боргових зобов'язань між позивачем та відповідачем надано договір позики від 1 жовтня 2011 року.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Відсутність у договорі умови про винагороду не означає, що договір є безоплатним. В цьому разі розмір відсотків визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. Для того, щоб договір позики вважався безоплатним, необхідно прямо в договорі встановити норму, що відсотки за договором не нараховуються або інший рівнозначний вислів.

Проценти за договорами позики можуть сплачуватися позикодавцем у будь-якому погодженому сторонами порядку (у тому числі й одноразово), а якщо такий порядок сторонами не визначений, проценти мають сплачуватися щомісяця до дня фактичного повернення грошового боргу (абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК).

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року (№ 6-36цс14)

Позивач просив суд стягнути з відповідача, з урахуванням уточнених позовних вимог, 7651 грн. 80 коп., при цьому надав відповідний розрахунок, який відповідачем не оспорюється (а.с. 26-27)

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню в оскаржуваній частині з ухваленям нового рішення про задоволення позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою.

Понесені позивачем судові витрати при подачі апеляційної скарги за сплату судового збору підлягають стягненню з відповідача відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 3 лютого 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про стягнення з ОСОБА_7 7651 грн. 80 коп. заборгованості по процентах за користування позикою - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення .

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 7651 грн. 80 коп. заборгованості по процентах за користування позикою.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судові витрати за сплату судового збору при подачі апеляційної скарги в розмірі 535 грн. 92 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :