У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

8 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В., Карпенко С.О.

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ТОВ «Вердикт Фінанс» звернулося до суду з указаним позовом. Посилалось на те, що 29 лютого 2008 року між ОСОБА_3 та АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ВАТ «Сведбанк» укладений кредитний договір № 2608/0208/77-002, за умовами якого ОСОБА_3 отримала кошти в сумі 110 000 доларів США строком до 28 лютого 2028 року зі сплатою 13 процентів за користування кредитом.

У забезпечення виконання зобов'язання між тими ж сторонами укладений іпотечний договір, за яким в іпотеку банку передано земельну ділянку площею 0,1187 га по АДРЕСА_1, яка стане власністю іпотекодавця в майбутньому на підставі укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу.

2 лютого 2012 року ПАТ «Сведбанк» на підставі договору факторингу № 11 передало право вимоги за вказаним кредитним договором ТОВ «Вердикт Фінанс».

Того ж дня між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Вердикт Фінанс» укладено договір про відступлення права за іпотечним договором від 29 лютого 2008 року.

ОСОБА_3 порушила зобов'язання за кредитним договором № 2608/0208/77-002 від 29 лютого 2008 року, у зв'язку з чим станом на 24 лютого 2014 року утворилася заборгованість на загальну суму 208 794,71 доларів США. Тому позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 29 лютого 2008 року шляхом визнання за позивачем права власності на зазначене майно, а також зобов'язати відповідача передати позивачу всі необхідні документи на земельну ділянку.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 червня 2015 року, позов задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, сума якої склала 208 794,71 доларів США, що еквівалентно 1 866 207,11 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на земельну ділянку, шляхом визнання права власності за ТОВ «Вердикт Фінанс» на предмет іпотеки із припиненням права власності на неї ОСОБА_3

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 29 лютого 2008 року між ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 2608/0208/77-002, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 110 000 доларів США, які відповідач зобов'язувалася повернути не пізніше 28 лютого 2028 року зі сплатою 13% річних за користування кредитом.

Виконання зобов'язань за вказаним договором забезпечено іпотечним договором, укладеним того ж дня, за яким ОСОБА_3 передала в іпотеку ВАТ «Сведбанк» земельну ділянку по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування житлового будинку.

На підставі договору факторингу № 11 від 02 лютого 2012 року право вимоги за вказаним кредитним договором ПАТ «Сведбанк» передало ТОВ «Вердикт Фінанс». Того ж дня між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Вердикт Фінанс» укладено договір про відступлення права за іпотечним договором від 29 лютого 2008 року.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 порушила зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 24 лютого 2014 року утворилася заборгованість на загальну суму 208 794,71 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку становить 1 866 207,11 грн, яка відповідно до розрахунку складається із заборгованості за кредитом в сумі 109 165 доларів США, заборгованості за відсотками в сумі 71 793,43 доларів США та пені в сумі 27 836,28 доларів США.

25 вересня 2013 року на адресу ОСОБА_3 направлено повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання з вимогою протягом 30 днів з дня отримання повідомлення погасити заборгованість або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу - ТОВ «Вердикт Фінанс».

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до п. 11 іпотечного договору від 29 лютого 2008 року іпотекодержатель у разі невиконання іпотекодавцем основного зобов'язання повністю або частково, у тому числі якщо іпотекодавець не поверне суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду. Право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю. Отже, відповідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте такі висновки зроблені з порушенням норм матеріального права.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції, що була чинною на час укладення іпотечного договору, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Також у п. 38 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що у випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (ст. 37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст. 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно.

При розгляді справи судами встановлено, що відповідно до п. 10.3 договору іпотеки від 29 лютого 2008 року іпотекодержатель обирає порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 12 цього договору за вибором іпотекодержателя застосувується один із способів зверення стягнення: за рішенням суду (п.12.1), у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (п.12.2), іншим способом, що буде передбачений законодавством на момент звернення стягнення (п.12.3).

За ст. 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції, що діє на час звернення до суду, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Отже, відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Саме така правова позиція висловлена судовими палатами у цивільних та господарських справах Верховного Суду України, при розгляді справи № 6-124цс13 у постанові від 11 грудня 2013 року.

Проте при ухваленні рішення судами не перевірено, чи існувало відповідне застереження в іпотечному договорі від 29 лютого 2008 року, яке б передбачало передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання як цього вимагають положення ст. 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції, що діє на час звернення до суду, чи укладався між сторонами окремий договір про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на нього, чи правильно визначена грошова оцінка ринкової вартості предмета іпотеки, тобто рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права.

Апеляційний суд, усупереч статтям 303, 315 ЦПК України, належним чином не перевірив законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суди неправильно застосували норми матеріального права, в порушення норм процесуального права не встановили всіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; відтак, ухвалені судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, визначених частиною 2 статті 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова М.І.Наумчук