Номер провадження: 22-ц/785/4574/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Ісаєвої Н.В., Комлевої О.С.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 квітня 2016 року,

встановила:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 28 грудня 1968 року між сторонами був укладено шлюб, який 12 лютого 2014 року відповідно до рішення суду було розірвано.

Під час шлюбу році сторони придбали нерухоме майно у вигляді житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, який розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Чорноморка-2» вул. Овідіопольська, 1/13.

15.09.2008 року право власності на спірний будинок зареєстровано за ОСОБА_4

Після розірвання шлюбу відповідач змінила замки та повністю позбавила позивача доступу до спільного будинку.

З урахуванням положень ст. 71 СК України, позивач просив поділити вищевказане нерухоме майно та виділити йому 1/2 частини житлового будинку у приватну власність, встановити порядок виконання рішення суду.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено.

Вказане судове рішення оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_3 через представника ОСОБА_5

В скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення позовних вимог. В обґрунтування скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпаними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Таким чином при вирішенні справи суд повинен був визначити зміст позовних вимог, предмет позову та його підставу з метою зясування наявності та характеру спірних правовідносин між сторонами, виявлення заінтересованих осіб у справі, правильного застосування матеріальної форми права до цих правовідносин та застосування необхідного способу захисту порушеного права, а також для визначення й дослідження кола питань і заходів, необхідних для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Вказаним нормам закону судове рішення не відповідає.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. ст. 58, 59 ЦПК України позивач не надав суду належних та допустимих доказів стосовно вартості спірного нерухомого майна, тому правових підстав для його поділу не має.

Проте погодитись з такими висновками районного суду колегія суддів не може, оскільки суд внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права дійшов цього висновку без всебічного, повного й обґрунтованого з'ясування дійсних обставин справи, а надані докази по справі оцінені судом першої інстанції односторонньо.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-612 цс 15 від 01 липня 2015 року, яка згідно 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в пунктах 23 і 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) передбаченост.63 СК України.

Згідно ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України).

У відповідності до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 28 грудня 1968 року між сторонами укладено шлюб, який за рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 лютого 2014 року було розірвано.

Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі сторони придбали нерухоме майно у вигляді житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, який розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Чорноморка-2» вул. Овідіопольська, 1/13. 15.09.2008 року право власності на спірний будинок зареєстровано за ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 15.09.2008 року, яке видано на імя ОСОБА_4 на підставі розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації від 27.12.2007 р. за № 1844. Після розірвання шлюбу, відповідач перешкоджає позивачу к доступу до спірного будинку.

Оскільки, спірний будинок № 1/13 за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р., с. Мізікевича, вул. Овідіопольська, ж/м «Чорноморка-2» було набуто сторонами у шлюбі, тому відповідно до ст. 60 СК вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу на підставі ст. ст. 70, 71 СК України.

Враховуючи встановлене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог про поділ спільної сумісної власності подружжя шляхом визнання права власності на 1/2 частку спірного будинку. При цьому не обґрунтував суд першої інстанції і своїх висновків щодо неможливості вирішення спору за відсутності вартості спірного нерухомого майна та не навів в судовому рішенні мотивів, яким чином поділ спільної сумісної власності у заявлений позивачем спосіб та у відповідності до засад рівності часток у цьому майні, порушує законні права та інтереси сторін.

Одночасно, заперечення ОСОБА_4 про те, що спір про поділ майна подружжя між сторонами вже вирішено на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.06.2007 року та додаткового рішення від 13.01.2016 року не заслуговують на увагу. З матеріалів справи вбачається, що спірний будинок № 1/13 за адресою: Одеська обл., Овідіопольський р., с. Мізікевича, вул. Овідіопольська, ж/м «Чорноморка-2» набуто у спільну сумісну власність 15.09.2008 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності. На момент вирішення попереднього спору у 2007 році вказаний будинок у якості обєкта нерухомого майна не існував, а тому не міг бути предметом спору між сторонами.

Також, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи заперечень ОСОБА_4 про те, що спірний будинок побудовано та прийнято до експлуатації за її особисті кошти, оскільки, як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду справи ОСОБА_4 не надала суду жодних доказів у підтвердження своїх доводів.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до неправильного вирішення спору.

За таких обставин вказане судове рішення не можна визнати законним та обґрунтованим.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення спору, рішення районного суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню з ОСОБА_4 судові витрати за сплату судового збору в суді першої та апеляційної інстанції в розмірі 11 233,00 гривень. (а.с. 1, 216)

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 305, 307, 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 задовольнити.

Поділити майно, що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності, а саме будинок, житловий з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вулиця Овідіопольська, ж/м Чорноморка-2, № 1/13, визнав за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку будинку, житлового з господарчими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вулиця Овідіопольська, ж/м Чорноморка-2, № 1/13.

Рішення суду є підставою для державної реєстрації за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку будинку, житлового з господарчими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вулиця Овідіопольська, ж/м Чорноморка-2, № 1/13 та внесення змін до записів Державного реєстру прав шляхом державної реєстрації за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частку будинку, житлового з господарчими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вулиця Овідіопольська, ж/м Чорноморка-2, № 1/13.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 11 233,00 гривень.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання ним законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

ОСОБА_6

ОСОБА_2