АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/827/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1968/16Головуючий у 1-й інстанції Даценко В.М. Доповідач ап. інст. Гальонкін С. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого - судді: Гальонкіна С.А.,

суддів: Хіль Л.М., Абрамова П.С.,

при секретарі: Гнатюк О.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 31 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

В березні 2016 року позивач звернувся до місцевого суду з позовом до ФОП ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до трудового договору № 3 від 28.05.2013 року позивач був прийнятий відповідачем на роботу водієм вантажів. Наказом № 1 виданим ФОП ОСОБА_4 від 04.04.2014 року позивач звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. В трудовому договорі здійснено запис, що трудовий договір розірвано сторонами 07 квітня 2014 року.

Однак, при звільненні з позивачем не було проведено розрахунок та не виплачено заробітну плату в сумі 225,19 грн. та компенсацію за відпустку в сумі 450,23 грн.

Оскільки всі звернення до відповідача про здійснення розрахунку не дали результату позивач 16.04.2014 року звернувся до прокуратури про порушення кримінального провадження за ст.ст. 175, 364 КК України. Постановою слідчого від 06.02.2016 року на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України було закрито кримінальне провадження через відсутність в діях відповідача ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.175 КК України.

Незважаючи на закриття кримінального провадження позивач вважає, що відповідач порушив вимоги ст.116 КЗпП України щодо проведення розрахунків в день звільнення 04.04.2014 року, а тому відповідно до ст.117 КЗпП України просив стягнути з відповідача: заборгованість по заробітній платі в сумі 225,19 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 450,23 грн.; середньомісячну заробітну плату за весь час затримки виплати заробітної плати з 08 квітня 2014 року по момент подачі позову до суду, тобто по 21 березня 2016 року в сумі 29321,92 грн. та моральну шкоду в сумі 10000 грн.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 31 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 4592 грн. витрат на правову допомогу.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 23 червня 2016 року справа повернута до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення щодо заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку.

Додатковим рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 01 серпня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 225,19 грн. та компенсації за невикористану відпустку в сумі 450,23 грн. - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення місцевого суду від 31 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на невірну оцінку судом першої інстанції встановлених у справі фактичних обставин та наданих доказів, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права.

Додаткове рішення суду від 01 серпня 2016 року позивачем не оскаржено.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з підстав, визначених ст.308 ЦПК України.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, прийшов до висновку, що надані докази не підтверджують наявність вини відповідача у невиплаті позивачу нарахованих коштів при звільненні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 28.05.2013 року між сторонами укладено трудовий договір № 3, на підставі якого позивач був прийнятий на роботу водієм вантажів. Погоджено розмір заробітної плати - 1 200 грн. 00 коп., але не менше законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати.

04 квітня 2014 року позивач подав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням (а.с.40). В даній заяві позивач не зазначив дати, з якої він просить його звільнити, а також підстави звільнення в більш короткі строки, ніж визначено трудовим законодавством.

За загальним правилом заява в порядку ст.38 КЗпП України подається за два тижні до звільнення. У виключних випадках, передбачених цією ж статтею, роботодавець зобовязаний розірвати трудові відносини в певний строк, зазначений у заяві, і видати наказ, у якому причини й дата звільнення мають бути чітко сформульовані.

Відповідно до обліку використаного робочого часу за квітень 2014 року, 04 квітня 2016 року позивач відпрацював 8 годин (а.с.41).

Наказом ФОП ОСОБА_4 № 1 від 04.04.2014 року ОСОБА_2 звільнено за ст.38 КЗпП України за власним бажанням відповідно до заяви від 04.04.2014 року (а.с.40).

Як вбачається з відмітки в п. 17 трудового договору від 28.05.2013 року (а.с.10), а також із запису в трудовій книжці (а.с.9), датою звільнення позивача є 07.04.2014 року.

Про дату розірвання договору 07 квітня 2014 року ОСОБА_2 був обізнаний, про що свідчить його особистий підпис в п. 17 Трудового договору.

Трудовий договір 08 квітня 2014 року знято з реєстрації Лубенським міськрайонним центром зайнятості (п.18 Трудового договору).

Позивачем не заявлялися вимоги про зобов'язання внесення змін щодо дати звільнення у записи трудової книжки та до самого трудового договору, який передано до центру зайнятості.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що він був звільнений саме в останній свій робочий день, тобто 04 квітня 2014 року, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони не доведені належними і допустимими доказами та не спростовують наявні в справі докази.

Законність дій відповідача при звільненні позивача були предметом розгляду Територіальної державної інспекції з питань праці у Полтавській області, яка не виявила жодних порушень. Постановою слідчого від 06.02.2016 року на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження № 0000590 від 15.05.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.175 КК України закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Встановивши викладені вище обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем беззаперечно не доведено, що датою його звільнення є 04 квітня 2014 року, тобто останній його робочий день.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (ч. 1 ст. 116 КЗпП України).

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Оскільки звільнення відбулося 07 квітня 2014 року (в день коли ОСОБА_2 не працював) та позивач не пред'явив вимоги про розрахунок, ФОП ОСОБА_3 07 травня 2014 року позивачу було направлено довідку за № 5, в якій повідомлялося про нараховані суми коштів при звільненні, які підлягають видачі - всього 675,42 грн., з яких: 225,19 грн. - заробітна плата; 450,23 грн. - компенсація за відпустку, та запропоновано з'явитися у зручний час для отримання цих розрахункових коштів (а.с.16). Дану довідку позивач отримав рекомендованим листом з повідомленням 14 травня 2014 року (а.с.63).

Матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, які б підтверджували факт звернення позивача до ФОП ОСОБА_4 після отримання довідки № 5 від 07.05.2014 року з вимогою про виплату нарахованих йому коштів при звільненні. Так само матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_2 відповідачем було відмовлено у виплаті нарахованих розрахункових коштів за його зверненням.

Таким чином, оскільки умовою настання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні (ст. 117 КЗпП України) є встановлення вини роботодавця, яка в даному випадку не доведена встановленими у справі фактичними обставинами та наявними в справі доказами, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З цих же підстав не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення моральної шкоди.

Що стосується висновків суду щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за відпустку, то колегія суддів не надає оцінку цим висновкам, оскільки ці позовні вимоги були вирішені судом шляхом ухвалення додаткового рішення, яке не оскаржено позивачем.

Висновки місцевого суду зроблені на підставі повного, всебічного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом дана відповідна правова оцінка. Розгляд справи проведений з дотриманням принципузмагальності та диспозитивності. Оцінка доказів здійснена відповідно до норм ст. 212 ЦПК України.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні спору по суті місцевим судом були вірно враховані та застосовані норми матеріального права, а також правильно встановлені фактичні обставини по справі та їм дано належну правову оцінку.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 31 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) С.А.Гальонкін

Судді: (підпис) Л.М.Хіль

(підпис) П.С.Абрамов

З оригіналом згідно:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області С.А.Гальонкін