Справа № 445/1883/15 Головуючий у 1 інстанції: Сивак В.М.
Провадження № 22-ц/783/2029/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Тропак О.В.,

секретаря Бохонко Е.Р.,

з участю представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 14 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, -

встановила:

Позивач ОСОБА_5 у вересні 2015 року звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3, з врахуванням заяви про уточення позовних вимог від 18.11.2015 року просив визнати недостовірною інформацію про те, що він навіз відходи та інші матеріали, які виділяють токсичні речовини, зносить дерева, незаконно робить дорогу, розрив кар»єр і добуває пісок, на проїжджій частині припарковує автомобілі, підкупив контролюючі органи, зокрема органи прокуратури, є злодієм, оскільки краде воду та газ, а також зобов»язати ОСОБА_3 протягом 1 (одного) місяця з моменту набрання рішенням законної сили спростувати зазначену інформацію у друкованому засобі масової інформації органу місцевого самоврядування, стянути з відповідача ОСОБА_3 на його користь 50000 грн. моральної шкоди та витрати, повязані з розглядом справи (а.с. 2-7, 24).

Вимоги обґрунтовує тим, що відповідач ОСОБА_3 неодноразово зверталась до різних контролюючих органів (прокуратури Золочівського району, Державної екологічної інспекції у Львівській області, Державної інспекції сільського господарства у Львівській області, Ясеновецької сільської ради) із надуманими та безпідставними заявами про вчинення позивачем правопорушень. Однак, за результатами проведених перевірок жодних порушень вимог закону зі сторони ОСОБА_5 не встановлено. Незважаючи на це, відповідач переслідує його, погрожує нецензурною лайкою, звинувачує у підкупі контролюючих органів, називає злодієм у присутності сторонніх осіб, чим на його думку порочить честь, гідність та ділову репутацію. Такими неправомірними діями ОСОБА_3 завдала позивачу моральної шкоди, яка виразилася у моральних переживаннях та стражданнях, порушенні душевної рівноваги. Моральну шкоду оцінює у 50000 грн.

Оскаржуваним рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 14 січня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

«Визнано недостовірною інформацію про те, що ОСОБА_5 розрив кар»єр і добуває пісок…; підкупив органи прокуратури…; краде воду та газ...».

З метою спростування недостовірної інформації, зобов»язано ОСОБА_3 повідомити у друкованому засобі масової інформації органу місцевого самоврядування про ухвалене рішення у справі № 445/1883/15 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди протягом 1 (одного) місяця з моменту набрання рішенням законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 5000,00 гривень моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 121,80 грн. судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 14 січня 2016 року оскаржила відповідач ОСОБА_3, вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Стверджує, що суд першої інстанції поверхнево розглянув справу і не з»ясував всіх обставин справи, а також суд не врахував, що ні до позовної заяви, ні під час судового розгляду ОСОБА_5 не долучив жодного доказу на підтвердження вимоги про поширення нею недостовірної інформації.

Відеоролик, на який посилався суд при обґрунтуванні своїх висновків, в судовому засіданні не досліджувався взагалі. Покази свідків не можуть братись до уваги, оскільки під час розмови з позивачем не було присутніх і конфлікту між нею та ОСОБА_5 взагалі не було.

Звертає увагу на те, що незважаючи на висновок суд про те, що відповідні дії ОСОБА_3 не можуть розцінюватись, як посягання на честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_5, а тому і бути підставою для задоволення позовних вимог, суд на думку відповідача прийняв невмотивоване рішення про спростування недостовірної інформації.

Судом не наведено мотивів недоцільності спростування інформації про ОСОБА_5 у такий самий спосіб, в який вона була поширена. Стягнення моральної шкоди на думку відповідача є необґрунтованим, оскільки не підтверджено жодним доказом.

Просить рішення Золочівського районного суду Львівської області від 14 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та її представника на підтримання скарги, а також пояснення представника позивача на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до задоволення частково виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції покликався на відеоролик, який було долучено позивачем ОСОБА_5, як доказ поширення недостовірної інформації з боку ОСОБА_3., а саме про те, що ОСОБА_5 є злодієм, оскільки краде воду, газ та пісок, а також підкупив органи прокуратури, при цьому така інформація була висловлена у присутності ще двох сторонніх осіб, а відтак встановив, що ОСОБА_3 поширювала негативну інформацію про те, що ОСОБА_5 є злодієм та підкупив органи прокуратури в присутності більше ніж одна особа, тому визнав недостовірною таку інформацію та зобов»язав відповідача повідомити у друкованому засобі масової інформації органу місцевого самоврядування про ухвалене рішення по справі протягом одного місяця з моменту набрання рішенням законної сили.

Відмовляючи в іншій частині позовних вимог, суд звернув увагу на те, що ОСОБА_3 неодноразово зверталася до контролюючих органів з вимогою провести перевірку та встановити факт вчинення правопорушення з боку ОСОБА_5, однак за результатами перевірок відповідні заяви відповідача не підтвердилися, тому такі дії ОСОБА_3 не можуть розцінюватися як посягання на честь, гідність та ділову репутацію.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

За змістом ст.ст. 270, 277 ЦК України, ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожному гарантується право на повагу до гідності та честі, а також на спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Згідно із ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду із позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно ч.ч. 1, 7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Беручи до уваги зазначені положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь - який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативна інформація поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь - яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

З відтвореного відеоролика, який міститься на CD-R диску (а.с. 25) встановлено, що відповідач ОСОБА_3 звертається на адресу особи за кадром з такими словами: «прокуратура не дала нічого, підкуплена, я тобі в чешу, добре, добре, і газ будеш крав, і воду будеш крав, всьо будеш красти, йому тепер буде кришка, я звідси не виїду».

За змістом зазначеного вище законодавства, кожному гарантується право на свободу вираження поглядів, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав.

У законодавстві при цьому робиться чітке розмежування між інформацією фактичного характеру, яка має бути доведена й оціночними судженнями, які не підлягають доведенню і спростуванню.

Відповідно до вимог Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності колегія суддів вважає, що інформація, яка є на відеоролику, є висловлюванням, яке не містить фактичних даних, а саме оціночним судженням, яке не підлягає спростуванню та доведенню правдивості.

Враховуючи вищенаведене, судом першої інстанції не враховано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що призвело для неправильного вирішення спору.

В свою чергу, задовольняючи частково позов та стягуючи із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5 5000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, не врахував, що згідно із ч.2 ст.23 ЦУ України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до абз.2 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року, до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди не підтверджені належними засобами доказування, а тому колегія суддів вважає, що підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди також не має.

Оскільки апелянт не погоджується з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог, апеляційним судом за правилами ст. 303 ЦПК України оскаржуване рішення в іншій частині не перевіряється.

Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість апеляційної скарги відповідача, відсутність підстав для задоволення позову, заявленого ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 14 січня 2016 року в частині визнання недостовірною інформацію про те, що ОСОБА_5 розрив кар»єр і добуває пісок…; підкупив органи прокуратури…; краде воду та газ...», зобов»язання ОСОБА_3 повідомити у друкованому засобі масової інформації органу місцевого самоврядування про ухвалене рішення у справі № 445/1883/15 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди протягом 1 (одного) місяця з моменту набрання рішенням законної сили, стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 5000,00 гривень моральної шкоди та 121,80 грн. судових витрат - скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні цієї частини позовних вимог.

Врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_3 606 (шістсот шість) грн. 09 коп. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.В. Тропак