Справа № 463/1952/15 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/783/888/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Приколота Т.І.

суддів: Тропак О.В., Федоришина А.В.

при секретарі: Івановій О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк Петрокомерц-Україна» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк Петрокомерц-Україна», про визнання угоди недійсною,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2015 року позов задоволено частково. Визнано недійсною додаткову угоду № 1 від 13 жовтня 2008 року до кредитного договору № 1544н-09-08 від 2 вересня 2008 року, в частині збільшення відсоткової ставки до 20,5% річних за користуванням траншем ІІ, укладену між ОСОБА_2та Публічним акціонерним товариством «Банк Петрокомерц-Україна».

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Банк Петрокомерц-Україна» на користь ОСОБА_2 243,60 гривень судового збору.

Рішення оскаржено Публічним акціонерним товариством «Банк Петрокомерц-Україна». Апелянт вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. У апеляційній скарзі просить рішення суду в частині визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 13 жовтня 2008 року до кредитного договору № 1544н-09-08 від 2 вересня 2008 року в частині збільшення відсоткової ставки до 20,5% річних за користуванням траншем ІІ, укладену між ОСОБА_2та Публічним акціонерним товариством «Банк Петрокомерц-Україна», скасувати, та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги. В решті рішення залишити без змін. Вказує, що підстав для визнання недійсною додаткової угоди в частині збільшення відсоткової ставки за користування кредитом немає, оскільки позивач був належним чином ознайомлений з умовами договору, погодився добровільно на його укладення на зазначених умовах, на цей час його такі умови влаштовували. Зазначає, що позивач був детально ознайомлений з умовами договору та погодив їх.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Встановлено, що 2 вересня 2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк Петрокомерц-Україна» було укладено кредитний договір № 1544н-09-08 про відкриття відновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування у розмірі 60 000 доларів США зі сплатою 17,5% річних з терміном остаточного повернення кредиту до 1 вересня 2023 року.

Встановлено, що 13 жовтня 2008 року між цими ж сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, якою внесено зміни у зазначену кредитну угоду, в тому числі щодо збільшення процентної ставки за користування кредитом шляхом встановлення такої за користування траншем І у розмірі 17,5% річних, а за користування траншем ІІ у розмірі 20,5% річних.

Згідно зі ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства , а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст. 203 ЦК України). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст. 203 ЦК України)

Позивач вважає, що положення додаткової угоди щодо збільшення відсоткової ставки за користування кредитом з 17,5% до 20,5% річних порушує його законні права, як споживача, оскільки є несправедливим в розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Додаткова угода укладена в порушення встановленої заборони ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо проведення нечесної підприємницької практики, тобто здійснення відповідачем будь-якої діяльності (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

У ст.ст.18 і 19 Закону передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно положенень ч.ч.1 та 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Пункт 3 ч.3 ст. 18 Закону зазначає, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.

При цьому, ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Крім цього, у відповідності до ч.1 та п.2 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Згідно ч.4 ст. 19 Закону агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; вживання образливих або загрозливих висловів; використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача; встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб'єктом господарювання; загроза здійснити незаконні або неправомірні дії.

Судом встановлено, що позивачем отримано кредит на загальну суму 60 000 доларів США двома траншами рівними частинами по 30 000 доларів США, перший з яких на момент підписання первісного кредитного договору, а другий після підписання додаткової угоди № 1 від 13 жовтня 2008 року.

При цьому, позивач зазначив, що умовою укладення ним кредитного договору було отримання для споживчих цілей ремонту квартири кредитних коштів на загальну суму 60 000 доларів США.

Кошти в сумі 30 000 доларів США (І транш) банк надав позичальнику після укладення кредитного договору. Коли позичальник порушив питання про видачу йому другої частини кредиту в розмірі 30 000 доларів США, які були необхідні для закінчення розпочатого ремонту квартири, банк поставив умову, що такі кошти будуть надані позичальнику тільки після підписання додаткової угоди із збільшенням процентної ставки за користування кредитом.

Наведені обставини відповідач жодними доказами, в силу положень ст.60 ЦПК України не спростував.

Суд прийшов до висновку, що дії банку під час укладення додаткової угоди містять ознаки примушування позивача до укладення такої та є агресивною підприємницькою практикою, оскільки відповідач достеменно знаючи про те, що кредитор розраховує за умовами кредитного договору на отримання всієї суми кредиту у розмірі 60 000 доларів США, і повязаний умовами кредитного договору, через незначний проміжок часу після укладення договору та надання першого траншу кредиту, маніпулюючи тяжкими для позивача обставинами, здійснив вплив на рішення позивача, поставивши його у вкрай не вигідне становище, при якому позивач, з метою отримання необхідної частини кредиту, був змушений укласти договір на запропонованих банком умовах.

Крім цього, факт зміни процентної ставки за користування кредитними коштами лише за місяць після укладення первісного кредитного договору, в поєднанні з тими обставинами, що таке укладення змін до договору було підставою для видачі другого траншу кредиту, чого не було передбачено умовами первісного кредитного договору, є не що іншим порушенням принципу добросовісності наслідком, якого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. А відтак таке положення договору є несправедливим для позивача.

Суд прийшов до вірного висновку щодо підставності позовних вимог про визнання недійсною додаткової угоди від 13 жовтня 2008 року в частині підвищення відсоткової ставки за користування кредитом з 17,5% до 20,5% річних, як такого що порушує права позивача, як споживача та не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» через те, що містить ознаки несправедливості. Оспорювана угода укладена внаслідок здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики, що включає в себе агресивну діяльність відповідача по відношенню до позивача.

Зі змісту заявлених вимог вбачається, що предметом позову є неправомірність такої угоди лише в частині збільшення процентної ставки, інші положення додаткової угоди позивачем не оспорюються.

Позивач зазначив, що 13 жовтня 2008 року, внаслідок неправомірного примушування до підписання угоди на невигідних умовах він підписав оскаржувану угоду. Однак в подальшому банк постійно його відмовляв від звернення до суду за захистом своїх інтересів, обіцяв скасувати підвищення відсоткової ставки добровільно, вчиняв певні дії приймаючи відповідні рішення про зниження процентної ставки на кредитному комітеті, підготував проект договору про встановлення процентної ставки у розмірі 14% річних. Однак згодом виник конфлікт, і він зрозумів, що його порушене право відповідачем добровільно не буде відновлено, тому звернувся до суду за захистом порушеного права.

Суд мотивував причину відмови у задоволенні строку позовної давності та відмови у позові з цих підстав.

Оскаржуване рішення відповідає встановленим судом обставинам.

Судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

З такими висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Петрокомерц-Україна» відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: