Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області
Справа № 483/2262/15-ц
Провадження № 2/483/72/2016
РІШЕННЯ

Іменем України

04 квітня 2016 року м. Очаків

Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Шевиріної Т.Д.,

за участю секретаря Басової Н.Г.,

позивачки ОСОБА_1,

представника позивачки ОСОБА_2,

представника відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення авансового платежу, -

В С Т А Н О В И В :

25 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, предметом якого є: стягнення з ОСОБА_3 сплаченого авансового платежу в сумі 130 588 грн 33 коп..

01 березня 2016 року в судовому засіданні постановлено ухвалу, якою задоволено клопотання представника позивачки, залучено до участі у справі в якості другого відповідача ОСОБА_4.

Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що у квітні 2011 року між нею та відповідачкою ОСОБА_3 було досягнуто попередню домовленість про придбання належного відповідачці житлового будинку, розташованого за адресою: Миколаївська область, м. Очаків, вул. Дніпровська, 25, за ціною 20 000 доларів США. Сторони домовилися, що половину суми позивачка має віддати відразу, а решту через рік. На виконання усної домовленості ОСОБА_1 було сплачено 65 550 грн та 1 000 євро, що разом становило 10 000 доларів США. Передача грошей була оформлена розписками. Після цього позивачка вселилася до будинку, а згодом дізналася, що частина будинку належить ОСОБА_6, з якою ОСОБА_3 уклала договір довічного утримання. Крім того, у 2012 році позивачці стало відомо, що і інша частина будинку не належить ОСОБА_3 Так, рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області було задоволено позов ОСОБА_4 про виселення ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 з вище вказаного житлового будинку. При цьому, отримані гроші відповідачка не повернула. Натомість, ОСОБА_3 знову запропонувала вселитися до будинку. Оскільки відповідачка відмовляється повернути отримані гроші, ОСОБА_1 змушена звернутися до суду.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позов підтримала та пояснила, що в квітні 2011 року вона у газеті «Чорноморська зірка» побачила обяву про продаж будинку за адресою: м. Очаків, вул. Дніпровська, 25. Зателефонувавши за вказаним в газеті номером, вона домовилась про зустріч з ОСОБА_3 Оглянувши будинок, позивачка вирішила його придбати за обумовленою з ОСОБА_3 ціною, а саме за 20 000 доларів США. Після сплати половини суми позивачка разом із родиною вселилася до будинку, а у вересні того ж року дізналася, що більша частина цього будинку належить ОСОБА_6 Так, остання прийшла до будинку та вимагала прибрати речі з належної їй частки будинку. ОСОБА_6 пояснила, що між нею та ОСОБА_3 укладений договір довічного утримання, проте частина будинку належить саме їй, а не ОСОБА_3 Згодом позивачка дізналася, що договір довічного утримання був розірваний, і що частина будинку дійсно належить ОСОБА_6, а решта доньці ОСОБА_3 ОСОБА_4 Таким чином, стало відомо, що ОСОБА_3 взагалі не є власником будинку, який продавала. Пізніше, у 2012 році ОСОБА_4 надала ОСОБА_3 довіреність, якою уповноважила останню розпоряджатися належною ОСОБА_4 частиною будинку, в тому числі відчужувати цю частку. У 2012 році ОСОБА_1 знову сплатила ОСОБА_3 8 000 грн та вселилася до будинку, однак договір купівлі продажу до теперішнього часу не укладений, а гроші ОСОБА_3 не повернула. Всього позивачкою було сплачено за розписками 1000 євро, 73 550 грн та перераховано на банківську картку 40 000 грн. Так, позивачка пояснила, що частину коштів перераховувала на пенсійну картку відповідачки ОСОБА_3 в якості плати в рахунок вартості будинку. Спочатку перераховувала гроші на одну картку, а згодом ОСОБА_3 повідомила, що термін дії цієї картки сплив, та надала інший номер банківської картки.

Представник позивачки вимоги підтримав, просив суд стягнути суму авансового платежу, здійснивши розрахунок частки, сплаченої в іноземній валюті євро, виходячи з офіційного курсу НБУ на день прийняття судом рішення.

Представник відповідачів проти позову заперечував з тих підстав, що ОСОБА_3 діяла від імені та в інтересах ОСОБА_4, а тому вона не є належним відповідачем у спорі. ОСОБА_4 дійсно отримала кошти від ОСОБА_3, а тому позов має бути предявлений саме до ОСОБА_4 Оскільки місце проживання останньої зареєстроване в Одеській області, справа не підсудна Очаківському міськрайонному суду Миколаївської області.

Заслухавши пояснення позивачки та представників сторін, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, оглянувши матеріали інвентарної справи, допитавши свідків, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 25 травня 2011 року ОСОБА_1 передала ОСОБА_3 65 550 грн в рахунок вартості будинку за адресою: м. Очаків, вул. Дніпровська, 25 (а.с. 13). Також ОСОБА_1 передала відповідачці ОСОБА_3 1 000 євро (а.с. 15), а 29 липня 2013 року 8 000 грн (а.с. 14).

З матеріалів справи вбачається, що позивачкою також перераховано 39 784 грн 14 коп. на платіжні банківські картки (а.с. 16-22).

Судом встановлено, що з 23 лютого 2006 року 37/100 частки будинку на підставі договору дарування належать на праві спільної часткової власності ОСОБА_11 (а.с. 55), яка у звязку з укладенням шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_4 (а.с. 71), ще 63/100 частки зареєстровані за ОСОБА_3 на підставі договору довічного утримання, посвідченого Першою Очаківською державною нотаріальною конторою 10 квітня 2006 року. З Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна вбачається, що належні ОСОБА_3 63/100 частки будинку перебувають під обтяженням забороною (а.с. 56).

Сторони не заперечували того факту, що договір довічного утримання, на підставі якого за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на 63/100 будинку, був розірваний за рішенням суду, а відтак ОСОБА_3 не є власником зазначеної частини будинку.

У 2011 та 2012 роках ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_3 розпорядитися належним ОСОБА_4 будинком, розташованим за адресою: Миколаївська область, м. Очаків, вул. Дніпровська, 25, що підтверджується оглянутими в судовому засіданні нотаріально посвідченими довіреностями (а.с. 75, 76).

В судовому засіданні встановлено, що у 2011 році ОСОБА_1 з родиною вселилася до будинку.

Вказані обставини в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не потребують доказування, оскільки встановлені рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 грудня 2012 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_9 в інтересах малолітнього ОСОБА_12 про виселення (а.с. 8-9).

Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.

Сплачуючи ОСОБА_3 грошові кошти в рахунок вартості будинку, ОСОБА_1 вважала, що між ними діє попередній договір щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Згідно з чч. 1, 3 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобовязання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 ЦК України).

Аналіз викладених правових норм свідчить про те, що попередній договір щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу житлового будинку має бути укладеним в письмовій формі та, крім того, нотаріально посвідченим.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Суд погоджується та, відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує висновок Верховного Суду України у справі №6-176цс12 від 13 лютого 2012 року щодо застосування норм статей 546 та 570 ЦК України, а саме: внесення завдатку як способу виконання зобовязання може мати місце лише в разі наявності зобовязання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки.

Так, якщо зобовязання відсутнє, то воно і не може бути забезпечене, а тому правових підстав для внесення завдатку немає.

Судом встановлено, що жодних договорів, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам чинного законодавства, щодо предмету спору сторони не укладали.

Відтак суд дійшов висновку, що попередній договір є неукладеним.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч.1 ст. 1212 ЦК України).

З наданих представником відповідачів доказів вбачається, що у 2011 та 2012 роках відповідачка ОСОБА_4 уповноважила відповідачку ОСОБА_3 розпорядитися (продати, обміняти, страхувати, здати в оренду) будинком за адресою: Миколаївська область, м. Очаків, вул. Дніпровська, 25 (а.с. 75, 76).

Оскільки жодних договорів щодо спірного будинку не було укладено і гроші ОСОБА_3 отримала без достатньої правової підстави, суд дійшов висновку що саме ОСОБА_3 є належним відповідачем у спорі, що виник між сторонами.

Вирішуючи спір в частині розміру суми, що підлягає стягненню, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Суд також враховує висновок Верховного Суду України у справі №6-79цс14 від 02 липня 2014 року щодо застосування ст. 533 ЦК України, а саме.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

З урахуванням викладеного, а також того факту, що гроші відповідачці ОСОБА_3 були передані частково в гривні в сумі 113 334 грн 14 коп. (65550 грн + 8000 грн + 39784 грн 14 коп.) без визначення еквівалента, а частково в іноземній валюті 1 000 євро, сума, що підлягає стягненню становить 113 334 грн 14 коп. та 29847 грн 21 коп., що розраховано виходячи з офіційного, встановленого НБУ, курсу гривні до євро на день прийняття судом рішення.

Офіційний курс української гривні до євро публікується на офіційному сайті Національного банку України та є загальновідомим.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Позивачкою підтверджено сплату судового збору в сумі 1 305 грн 88 коп. (а.с. 1).

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, судовий збір стягується з відповідачки на користь позивачки.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 6-8, 10, 57, 60, 61, 88, 212, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення авансового платежу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 143 181 (сто сорок три тисячі сто вісімдесят одну) гривню 35 коп..

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1305 (одна тисяча триста пять) гривень 88 коп..

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подання протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: