АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Горбачовій І.В.

за участю осіб:

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання недійсним кредитного договору, визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником ОСОБА_3

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «КБ «Надра» про визнання недійсним кредитного договору, визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неправильну оцінку доказів, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Справа №761/16130/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10970/2016
Головуючий у суді першої інстанції: В.О.Волошин
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
В обґрунтування зазначила, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин строк позовної давності та не врахував положення ст. 275 ЦК України, також не взяв до уваги, що позивач ознайомилася з розрахунком заборгованості за кредитом після отримання позовної заяви поданої Банком у листопаді 2014 року. Позивач просила визнати даний договір недійсним, оскільки, при його укладенні було порушено вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не повідомлено її про умови кредитування. Окрім того зазначила, що договір містить несправедливі та дискримінаційні умови, відсутній графік погашення кредиту, а з п1.3.1, п.3.4 Договору неможливо однозначно зрозуміти розмір фінансових зобов'язань та дату їх сплати, а тому спірний договір суперечить ст.ст. 203, 215 ЦК України та має бути визнаний недійсним.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 подану апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити з викладених підстав.

Інші особи, які беруть участь у справи в судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися у відповідності до вимог закону, заяв, клопотань до суду не подавали. За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності зазначених осіб, у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України. Неявка цих осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Так, згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відмовляючи у задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як нормами ЦК України, так і Закону України «Про захист прав споживачів», є необґрунтованими та не доведеними, а тому не підлягають задоволенню. Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи, наявним в матеріалах справи доказам та вимогам чинного законодавства.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи 06 вересня 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір, згідно якого банк надав ОСОБА_2 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 450000,00 дол. США в порядку і на умовах, визначених договором.

ОСОБА_2 зобов'язалася своєчасно повернути отриманий кредит (05 вересня 2023р.), сплатити відсотки за користування кредитом на підставі відсоткової ставки у розмірі 9,5 % річних і виконати свої зобов'язання згідно з даним договором в повному обсязі у встановлений договором термін, а у випадку порушення виконання зобов'язань, передбачених договором, сплатити банку штрафні санкції, визначені у п.п.5.1.-5.2. кредитного договору.

Пунктом 1.1. Кредитного договору визначено цільове використання кредиту - проведення розрахунків по договору купівлі - продажу № 2-1- 2364, 2-1-2365 від 06 червня 2006р., згідно якого ОСОБА_2 придбає у власність нерухоме майно - будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Надання кредиту проводиться шляхом видачі готівки позичальнику через касу банку при наявності належним чином оформленої заяви на видачу готівки, сума у якій зазначена у валюті України - гривнях/ іноземній валюті - доларах США/Євро.

Пунктом 3.1. кредитного договору визначено, що позичальник повертає кредит та сплачує банку, передбачені п.п.1.3.1., 1.3.2. цього договору платежі шляхом здійснення перерахування на рахунок № НОМЕР_1 МФО 320564 мінімально необхідного платежу у валюті кредиту. Щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 5749,00 дол. США. Позичальник вносить черговий мінімальний платіж, визначений п.3.3.2. цього договору, щомісячно до 10 числа поточного місяця ( п.п.3.3.1., 3.3.2., 3.3.3. кредитного договору ).

Банк у повному обсязі виконав зобов'язання за кредитним договором. ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання, згідно вищезазначеного кредитного договору належним чином не виконувала.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 06 квітня 2011 року солідарно стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованості по кредиту в розмірі 597576,31 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 4716490,54 грн., судового збору в розмірі 1700,0 грн., витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120,0 грн.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за угодою, є виконанням угоди.

Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Посилання ОСОБА_2 на те, що Банком при укладенні кредитного договору було порушено вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що її н було повідомлено про умови кредитування, колегія суддів вважає необґрунтованими та не підтвердженими належними та допустимими доказами, виходячи з наступного.

Так, стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей.

Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Проте, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим до неї, оскільки при підписанні даного договору ОСОБА_2 ознайомилась та погодилась з його умовами. Окрім того, ОСОБА_2 на власний розсуд ознайомившись з існуючими умовами кредитування, обрала більш прийнятні для неї умови - ануїтетний графік погашення, який не передбачає окремого графіку погашення кредитної заборгованості, що передбачає повернення кредитних коштів рівними частинами щомісячно та нарахування відсотків за користування кредитом за відсотковою ставкою 9,5% річних на суму заборгованості кредиту, що також свідчить про її ознайомлення з умовами кредитування та відомостями про сукупну вартість кредиту, а тому, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність в останньому несправедливих умов.

Твердження ОСОБА_2 про те, що кредитний договір містить несправедливі та дискримінаційні умови, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позивач погодилась із такими умовами шляхом підписання договору без будь-яких застережень, а враховуючи положення законодавства та суть умов укладеного між сторонами договору, колегія суддів не знаходить дискримінаційними вказані його умови.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України).

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що оскаржуваний договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено, що при укладенні оспорюваного кредитного договору сторонами договору було дотримано вимог, передбачених законодавством для укладення договорів, отже відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Таким чином, зазначені обставини не спростовують правильність висновків суду першої інстанції по суті спору.

Колегія судів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неправомірного застосування судом першої інстанції позовної давності до позовних вимог про зобов'язання здійснити перерахунок сплачених сум з урахуванням позовних вимог, оскільки вони є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, ОСОБА_2 зазначає, що ПАТ «КБ «Надра» не просило суд застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин. Однак, у матеріалах справи наявні заперечення на позовну заяву, подані представником відповідача ОСОБА_8, у яких в п.2 прохальної частини Банк просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову ( а.с.40 - 43).

Разом з тим, твердження ОСОБА_2 про безпідставність застосування строків позовної давності, оскільки нею не пропущено такий строк також спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Відповідно до ст.ст.256,257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Тобто, із аналізу указаної норми слідує, що позовна давність застосовується в тих випадках, коли має місце порушення прав позивача.

Так, враховуючи, що спірний кредитний договір між сторонами було укладено 06 вересня 2006 року і з його умовами та розрахунками (сумами щомісячних платежів, розміру відсотків та інше) ОСОБА_2 була ознайомлена та прийняла їх як належні, що свідчить про пропущення з боку останньої належних строків для звернення до суду за захистом свого порушеного права, оскільки такі строки сплинули.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Зважаючи на викладене, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: