АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1570/16 Головуючий 1 інст. - Гайдук Л.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді : Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : Шевченко Н.Ф.,

Івах А.П.,

за участю секретаря: Каплоух Н.Б.,

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 травня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, 3-я особа: ОСОБА_5 про стягнення заборгованості з орендної плати,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, 3-я особа: ОСОБА_5 про стягнення заборгованості з орендної плати. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 01.07.2013 року між ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_6 укладено договір найму нежитлових приміщень НОМЕР_1, відповідно до якого ОСОБА_5 передано в тимчасове користування нежитлові приміщення 1-го поверху в нежитловій будівлі літ. А-3 загальною площею 278,2 кв.м. в АДРЕСА_1

09.10.2013 року між ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_4 укладено договір найму нежитлових приміщень, фактично за яким у якості суборенди передано частину вищевказаного приміщення площею 120кв.м., вартість орендної плати визначено 4800 гривень. Відповідач ОСОБА_5 не виконувала умови договору та не сплачувала орендну плату у зв'язку з чим виникла заборгованість з листопада 2013 до вересня 2014 року в сумі 52800 грн.

22.10.2014 року між ФОП ОСОБА_5 та позивачем ОСОБА_3 укладено договір про відступлення права вимоги, згідно якого до останнього перейшло право вимоги щодо стягнення заборгованості по сплаті орендної плати з ФОП ОСОБА_4 з в розмірі 52800 грн. Тому позивач вимушений був звернутися з позовом про стягнення заборгованості по орендній платі у вищезазначеному розмірі.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 залишені без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням суду 1 інстанції, ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим та постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. В своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким у повному обсязі задовольнити його позовні вимоги.

Ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 14.07.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення суду 1 інстанції залишено без змін.

03.08.2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з касаційною скаргою.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.12.2015 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 14.07.2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вислухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції обґрунтовано виходив з недоведеності позивачем позовних вимог щодо користування відповідачем на умовах суборенди спірними нежитловими приміщеннями до вересня 2014 року та існування заборгованості за договором суборенди.

Судова колегія вважає, що такий висновок суду першої інстанції є правильним, обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам діючого законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем в обґрунтування позовних вимог було надано до суду копію договору найму нежитлових приміщень загальною площею 120кв.м. що розташовані за адресою АДРЕСА_1 в найм для розміщення салону краси від 09.10.2013року укладений між ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_4 Копія цієї угоди належним чином не завірена, на вимогу суду надати оригінал договору, позивач пояснив, що він знаходиться у ОСОБА_5

В суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що спірне нежитлове приміщення належить ФОП ОСОБА_7, який надав ці приміщення в оренду ФОП ОСОБА_5

Між тим, позивачем у відповідності до ст.60 ЦПК України доказів на підтвердження цих обставин надано не було.

Колегія суддів критично відноситься к наданим договорам оренди та суборенди, оскільки у відповідності до ч.2 ст.793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди(їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Але до судового засідання оригінали договорів надані не були, копії договорі не містять завірення підписів осіб, що їх укладали.

Суд апеляційної інстанції позбавлений можливості встановити, чи є дійсно власником спірних нежитлових приміщення ОСОБА_6, оскільки правовстановлюючих документів до матеріалів справи надано не було, та чи дійсно саме він укладав договір оренди приміщення з ФОП ОСОБА_5, бо до суду апеляційної інстанції було надано лише ніким не завірену копію договору оренди від 1.07.2013 року між ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_5 на строк з 1.07.2013 року до 31 грудня 2015 року. При цьому в тексті договору зазначено, що спірне нежитлове приміщення належить на праві спільної часткової власності трьом особам: ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_6 ОСОБА_9 про згоду інших співвласників на укладання договору оренди позивачем до суду не надано.

Відповідач, заперечуючи проти позову посилалась на те, що при укладанні договору вона не з'ясовувала хто є власником спірних нежитлових приміщень, підписала договір оренди від 9.10.2013 р., але вже 01.12.2013 року коли їй запропонували укласти новий договір оренди вона відмовилась, та 10.01.2014 року відповідач залишила спірні приміщення на вимогу орендодавця, про що її було повідомлено листом від 8.01.2014р., копія якого є в матеріалах справи, та в якому орендодавцем було зазначено про розірвання договору оренди з підстав ст.774 ЦК України. До цієї дати вона сплачувала орендну плату та ніякої заборгованості за орендною платою не мала.

Крім того, виїхав із спірних приміщень, відповідач 27.02.2014 року уклала інший договір оренди нежитлових приміщень з ОСОБА_10 за адресою АДРЕСА_2, копію якого долучено до матеріалів справи.

Також на підтвердження факту того, що відповідач з грудня 2013 року немала можливості користуватися спірним приміщенням у зв'язку з відмовою орендодавця надавати в оренду спірні приміщення є протоколи допиту свідків за кримінальним провадженням №0007012. Так, відповідно протоколу допиту ОСОБА_11 від 16.01.2014р. встановлено, що після того, як ОСОБА_4 відмовилась змінити умови договору оренди, 26.12.2013р. орендодавцем було змінені замки на вхідній двері у спірні приміщення. Аналогічні пояснення надали 22.01.2014 року ОСОБА_12 та 22.02.2014 року ОСОБА_13

Таким чином, оскільки судовим розглядом встановлено, що після зміни замків на вхідні двері у приміщення з 26.12.2013 року відповідач не мала змоги користуватися спірними нежитловими приміщенням, то колегія суддів знаходить доводи відповідача про те, що договір суборенди було розірвано з ініціативи орендодавця доведеними, а тому погоджується і з її доводами про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

За таких обставин колегія суддів вважає правильним висновок суду 1 інстанції, щодо недоведеності позовних вимог позивача.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права

При такому положенні судова колегія вважає, що суд повно та всебічно дослідив усі обставини по справі, дав їм належну оцінку і постановив законне та обґрунтоване рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального закону.

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст. 307, 308, п.1 ч.1 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 травня 2015року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Ю.А. Пономаренко

Судді - А.П. Івах

Н.Ф. Шевченко