Провадження № 2/520/1316/16
Рішення

іменем України

18 серпня 2016 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого-судді Прохорова П.А.

при секретарі Цвігун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживача та визнання кредитних договорів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

01.10.2015р. позивач звернувся до суду з первісним позовом, в якому на захист прав споживача фінансових послуг Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк як більш слабкого суб'єкта економічних відносин, просив визнати недійсними договори про надання споживчого кредиту № 0 від 29.02.2008р. та № 0 від 03.03.2008р., як укладені під впливом омани щодо істотних умов в частині розрахунку ціни.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що згідно кредитного договору № 0 від 29.02.2008р. він отримав кредит на придбання квартири у сумі 100 000 доларів США під 11,2% річних на строк до 28.02.2029р. з умовами погашення ануїтетними платежами у розмірі 1035,00 дол. США. Проте сукупна вартість кредиту та графік погашення платежів, а також посилання на окремий документ, що містить зазначені істотні умови, взагалі відсутні.

У кредитному договорі №0 від 03.03.2008р. про видачу споживчого кредиту на суму 30000,00 доларів США під 13,4% річних на строк до 05.03.2018р. з умовами погашення ануїтетними платежами у розмірі 460,00 дол. США, лише йдеться посилання на сукупну вартість кредиту та графік платежів як на Додаток №1 (пп. 1.2.2), але зазначений документ також відсутній, що суперечить вимогам Закону України Про захист прав споживачів (у редакції, що діяла на час спірних правовідносин), яким передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача (п.п. 1, 2 ч. 4 ст. 11), і розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007р. №168, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007р. за №541/13808.

Також за поясненнями позивача з кредитних договорів убачається явний дисбаланс прав і обов'язків банка і позичальника на шкоду останнього, що згідно положень ч. 2 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів (у редакції 01.12.2005р.) є несправедливими умовами договору.

Додатково позивач зазначив, що після укладення кредитних договорів, які не містили обов'язкових для споживчого кредитування умов, між позивачем і відповідачем були підписані Додаткові угоди з приєднанням Додатків № 2 графіків погашення кредитів та їх сукупної вартості.

Натомість за розрахунками позивача, суми платежів за розрахунковий період, що містяться у графіку погашення кредитів не відповідають ані арифметичним нормам, ані вимогам Правил надання банками України інформації споживачу.

23.03.2016р. представником відповідача були надані заперечення на позовну заяву, в яких банк просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на відсутність доказів, які б підтверджували, що на момент укладення спірних кредитних договорів порушено загальні вимоги, які необхідні для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України, а також що позивача на момент укладення кредитних договорів було введено в оману стосовно умов, які мають істотне значення в частині розрахунку ціни.

25.03.2016р. позивачем була подана заява про зміну підстав позову, обґрунтована висновком експертного економічного дослідження № 77/с від 24.03.2016р., складеним судовим експертом ОСОБА_2, згідно якого у здійснених банком розрахунках, що були надані позивачу на час укладення договору, спеціаліст встановила невідповідності умовам договору, які унеможливили відповісти на низку запитань позивача, пов'язаних з обсягом його зобов'язань за кредитними договорами.

У судових засіданнях представник відповідача, підтримав раніше подані заперечення проти позову, але будь-яких доказів на спростування висновку спеціаліста не надав.

Так, у поданих письмових запереченнях проти позову представник відповідача наголошував на законності дій (діяльності) банку з приводу видачі позивачу кредитів, та зауважував про те, що на час укладення спірних договорів позивач не мав до банку жодних претензій чи зауважень з приводу незрозумілості йому будь-яких положень чи умов кредитування.

В останнє судове засідання учасники справи будучи повідомленими про його час та місце належним чином не зявились, звернулись до суду з викладеними у письмовому вигляді промовами у судових дебатах. За викладених обставин провадження суд дійшов висновку про можливість закінчення розгляду справи за відсутності її учасників.

У звязку з викладеним суд вказує на наступне: засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом.

Звертаючись до суду за захистом свого права позивач самостійно визначає предмет та підстави позову.

Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 58, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень.

Так, дослідивши доводи позивача та заперечення відповідача, перевіривши їх долученими до матеріалів справи доказами, суд встановив наступне.

29.02.2008 року та 03.03.2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (у наступному ПАТ «УкрСиббанк») було укладено договори про надання споживчого кредиту № та №0 шляхом підписання їх текстів сторонами та отримання позичальником грошових коштів у передбаченому кредитними договорами розмірі.

Вказані обставини учасниками справи не заперечуються, та підтверджуються долученими до матеріалів справи копіями кредитних договорів, а отже в силу положень ст. 61 додаткового доказування не потребують.

Разом з тим позивач стверджує про те, що на час укладення вказаних угод між ним та банком, банком було неналежним чином виконано його обовязки як особи що надає фінансові послуги, а саме, - в супереч приписам Закону України «Про захист прав споживачів» позивачу не було надано належних та зрозумілих розрахунків вартості кредиту, що призвело до того, що позивач не міг надати реальної оцінки доцільності отримання для себе такої фінансової послуги, та отримав від банку вказані кредити, в той час, коли дійсні умови кредитування у наступному виявилися для позивача незрозумілими та неприйнятними.

Так, з аналізу наданих до суду доказів вбачається, що частинами вказаних кредитних договорів є «Графіки погашення кредитів», «Графіки платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (Додакток №2 до кредитних договорів), «Тарифи банку» (також зазначені як Додаток №2 до кредитних договорів), а «Також тарифи на обслуговування поточних рахунків клієнтів-фізичних осіб резидентів і нерезидентів в національній валюті (ТП «Базовий»). Оскільки наведені обставини сторонами були визнані, та не суперечать іншим обставинам справи, то вони в силу ст. 61 ЦПК України додаткового доказування не потребують.

Разом з тим суд зазначає про те, що «Графіки погашення кредитів» до суду надані не були, а тому дослідити їх зміст можливим не вбачається.

При цьому позивач наголошує на тому, що такі документи не дають змоги скласти повне уявлення про умови кредитування оскільки їх арифметичне походження невідомо, відомості таблиці показників у таких графіках не узгоджуються із умовами кредитування. При цьому представник відповідача наголошує на тому, що вказані документи містять всі передбачені чинним законодавством відомості, та разом з тим представник відповідача вказував, що на час укладення договорів позивач визнавав такі графіки як належні, та з часу укладення оскаржуваних договорів відомості таких графіків не змінювались.

Так, відповідно до засад Розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007р., банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке:

-значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку;

-перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо;

-перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

Згідно п. 3.2. вказаних Правил, у графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Відповідно до наданого стороною позивача висновку експертного економічного дослідження № 77/с від 24.03.2016р., що було складено судовим експертом ОСОБА_2 (за замовленням позивача, а тому суд оцінює такий висновок як висновок спеціаліста) вбачається, що особа, яка має спеціальні економічні знання, отримавши для дослідження вказані договори про надання споживчого кредиту №0 від 29.02.2008р. та №0 від 03.03.2008р з додатками до них, не вбачає можливим встановити, які вартісні елементи кредиту за кожний платіжний період (погашення основного зобовязання або ануїтентний платіж) увійшли до розрахунку «Суми платежу за розрахунковий період (колонка 2)».

Крім того, оскільки загальна сума процентів за користування кредитом нарахована банком відповідно до графіку погашення основного зобовязання (тіла кредиту), порядок погашення якого за розрахунками спеціаліста встановити, не вбачається можливим, а також неможливо встановити загальну залишкову вартість періодів дії кредитних договорів, тож і розрахунок процентів за користування кредитом та фактичне абсолютне значення подорожчання кредиту встановити не вбачається за можливе.

Разом з тим, з вказаного висновку вбачається, що розрахувати реальну процентну ставку по вказаних кредитних договорах не вбачається за можливе.

Вказаних висновків спеціаліста в ході розгляду справи, відповідачем, в супереч зазначеним положенням ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, спростовано не було.

З метою повного зясування обставин справи, 18 лютого 2016 року суд постановив ухвалу про витребування доказів у ПАТ «УкрСиббанк» детальну базу розрахунку платежів за кожним платіжним періодом за договорами про надання споживчого кредиту №0 від 29.02.2008р. та №0 від 03.03.2008р., на підставі якої були складені графіки погашення кредитів, яка була направлена а адресу відповідача.

При цьому суд окремо наголошує на тому, що по при неодноразове розяснення судом доцільності дослідження наведених обставин для вирішення судом питання щодо відповідності та належності наданих відповідачем позивачу відомостей про умови кредитування та неодноразове оголошення перерви у судовому засіданні у тому числі саме з підстав невиконання відповідачем вказаної ухвали суду про витребування доказів, відповідачем такі докази надані не були, та у судовому засіданні на питання суду представник відповідача не зміг навести поважних причин невиконання ухвали суду про витребування доказів та не заперечував проти розгляду справи на підставі доказів, що вже наявні серед матеріалів справи. Представник позивача, за ініціативою якої судом було постановлено вказану ухвалу наголосила на тому, що невиконання ухвали суду є виявом неповаги зі сторони відповідача, та разом з тим просила суд при оцінці наявних серед матеріалів справи доказів прийняти до уваги у тому числи ухилення відповідача від надання детального розпису детальної бази розрахунку платежів за кожним платіжним періодом за договорами про надання споживчого кредиту №0 від 29.02.2008р. та №0 від 03.03.2008р., сам факт обовязкової наявності якої випливає зі змісту вказаних вище Правил (п.3.2).

Відповідно до позиції ВССУ, викладеної в ухвалі від 22.10.2014р. по справі №6-26251св14 вбачається, що позиція судів, щодо встановлення порушення п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідачем (кредитором), у випадку:

-відсутності та ненаданні позичальнику на час укладення договору відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту;

-ненадання банком окремого письмового документу з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача, а так само надання розрахунку у якому не вказано повної орієнтовної вартості кредиту, або у якому розрахунок проведений поверхово та не зрозуміло для споживача;

-відсутності умов, які п. п. 3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007р., визнані обов'язковими;

є вірною.

При цьому згідно рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим, споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму ( ч. 1 ст. 634 ЦК). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Згідно вказаного рішення КСУ від 10.11.2011р. № 15-рп/2011 по справі № 1-26/2011, положення п.22, 23 ст.1, ст.11 Закону України Про захист прав споживачів з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Міжнародним правом також передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на до контрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди (п. 1.2 Резолюції Генеральної ОСОБА_3 ООН Керівні принципи для захисту інтересів споживачів від 9.04.1985р. № 39/248, Хартія захисту споживачів, схвалена Резолюцією Консультативної ОСОБА_3 Європи від 17.05.1973р. № 543, п. п. 9, 13, 14 преамбули Директиви 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005р.).

При цьому за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків;

Фінансовими активами у розумінні п. 4 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону є кошти, цінні папери, боргові зобов'язання та право вимоги боргу, що не віднесені до цінних паперів.

Істотними умовами договору згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним (ч. 1 ст. 230).

Таким чином, оскільки наведені вище обставини вказують на порушення п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідно до наданих суду доказів вбачається, що відповідач не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі належної повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, та замість того, надана позивачу інформація про зазначені обставини кредитування виявилась недостовірною, такою, що ввела позивача в оману щодо істотних умов правочин суд доходить висновку про те, що вимоги позивача вбачаються обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація сплаченого ним судового збору в сумі 487,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 208-209, 212-215 ЦПК України, п. 2 ч. 2, ч. 4 ст. 11, ч. 2 ст. 19 Закону України Про захист прав споживачів, Правилпми надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007р., ст.ст. 203, 215, 230, 638, 1054 ЦК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживача та визнання кредитних договорів недійсними - задовольнити.

Визнати недійсним Договір про надання споживчого кредиту №0 від 29.02.2008 року, що укладено між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (на момент укладення Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк»).

Визнати недійсним Договір про надання споживчого кредиту №0 від 03.03.2008 року, що укладено між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (на момент укладення Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк»).

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя П. А. Прохоров