22-ц/775/306/2016(м)
Головуючий у І інстанції Ковтуненко О.В. Єдиний унікальний номер 265/5476/15-ц
Номер провадження 22-ц/775/306/2016(м)
Категорія 46 Доповідач Барков В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року м. Маріуполь

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Лісового О.О.,

Мироненко І.П.,

за участі секретаря Собецької О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу виконавчого комітету Маріупольської міської ради на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 січня 2016 року у справі за позовом виконавчого комітету Маріупольської міської ради до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщення, третя особа - приватне підприємство «Альянс-ГІС»,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року позивач виконавчий комітет Маріупольської міської ради звернувся до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Зазначав, що відповідачка зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 але жодного дня в ній не проживала. Вважав, що відповідачка втратила право на жилу площу, оскільки понад шість місяців без поважних причин в квартирі не проживає.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 січня 2016 року в задоволенні позовних вимог виконавчому комітету Маріупольської міської ради відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення вимог, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи та на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Представник третьої особи приватного підприємства «Альянс-ГІС» в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, тому суд відповідно до ч. 2 ст. 197, ч. 2 ст. 305 ЦПК України розглянув справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника виконавчого комітету Маріупольської міської ради Шаврова М.О., який просив скаргу задовольнити, пояснення відповідачки ОСОБА_2 та її представника адвоката Ігнатоля В.Д., які просили залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно перевірив всі доводи сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і зробив правильний висновок про відсутність підстав визнання відповідачки такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1

В рішенні суду з цього приводу приведені відповідні мотиви, які є переконливими.

Виходячи зі змісту норм ст. ст. 71, 72 ЖК України, відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суди повинні встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом встановлено, що наймачем спірної квартири був ОСОБА_5, який був постійно в ній прописаний до своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року разом із дружиною ОСОБА_2 (а.с. 4).

Ухвалюючи рішення про відмову у визнанні відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про не доведеність факту її відсутності у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин.

Із позовної заяви вбачається, що відповідачка не проживала в спірній квартирі з моменту отримання, тобто з вересня 2014 року.

Проте як вбачається з акту приватного підприємства «Альянс-ГІС» від 21 квітня 2014 року на момент обстеження спірне житлове приміщення знаходилося в антисанітарному стані: квартира захаращена сміттям, наявний специфічний запах та сліди залиття, вікна забиті зсередини дерев'яними дошками, відсутні прилади опалення (а.с 64).

Відповідачка в судовому засідання пояснила, що не мала змоги привести квартиру у придатний для проживання стан, оскільки її чоловік постійно хворів до своєї смерті, а 16 квітня 2015 року помер її син (а.с. 18-26).

Крім того, ОСОБА_2 в підтвердження своїх заперечень проти позовних вимог надала суду першої інстанції копії квитанцій про сплату послуг з утримання будинку та прибудинкової території і цей факт позивачем не спростований. Також в червні 2015 року, тобто до подачі позову до суду, відповідачка зверталася до органів місцевого самоврядування із заявами про допомогу у відновленні квартири (а.с. 29, 30).

Таким чином належних та допустимих доказів тому, що відповідачка залишила спірну квартиру і не проживає в ній без поважних причин, втратила до неї інтерес, а тому втратила право користування жилою площею, позивачем суду не надано.

Не надано таких доказів і апеляційному суду.

В апеляційній скарзі не приведено нових доводів, які б не були предметом дослідження суду першої інстанції і які б вплинули на правильність його висновків при розгляді справи по суті, ці доводи зазначені висновки суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При вирішенні справи судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права, порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду відповідає вимогам ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, ст. 71 ЖК України, п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року із змінами внесеними згідно постанов Пленуму № 2 від 10 березня 1989 року, № 13 від 25 грудня 1992 року, № 15 від 25 травня 1998 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» і підстав для його скасування не має.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Маріупольської міської ради - відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді