Провадження № 2/344/1711/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді Польської М.В.

при секретарі c/з ОСОБА_1.

з участю представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 80 000 грн. та 28075.57грн. відсотки за користування позикою.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити, посилаючись на те, що 07.09.2012 року позивач надала за розпискою відповідачу суму 80 000грн., проте кошти відповідачем на вимогу позивача від 30.06.2015 року не було повернуто. Заперечила представник повернення відповідачем частини коштів в сумі 32000грн., хоча одночасно не заперечила факту отримання цих коштів її довірителькою, але не від відповідача, а від її представника за договором купівлі-продажу квартири від 04.09.2012 року, при цьому мала сумнів щодо автентичності підпису позивача на розписці про отримання коштів. На пропозицію суду щодо підтвердження чи спростування підпису позивача, представник подавати клопотання відмовилася.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що гроші в позивача відповідач не позичала, розписку дійсно писала однак як недоплату коштів на виконання договору купівлі-продажу квартири, укладеного з позивачем 04.09.2012р., кошти як усно обумовили з позивачем під час складання розписки мала повертати по 10000грн. щороку. Повернула відповідач 32000грн. Просили в задоволенні позовних вимог відмовити, окрім залишку недоплачених коштів в сумі 48 000грн., посилаючись на те, що характер поданої розписки не є договором позики, а тому і нарахування відсотків, є не вірним. При чому позивач, зі слів відповідача, вже відмовляється отримувати кошти посилаючись на вирішення спору судом.

На пропозицію суду можливої явки позивача в судове засідання для встановлення характеру договірних відносин сторін, представник позивача вважала за можливе розгляд справи за участю її як представника, зазначивши усно, що за станом здоровя позивач в судове засідання не зявиться.

Судом розяснено можливість позасудового добровільного врегулювання спору, на що відповідач погодилася, однак представник позивача не погодилась щодо можливого врегулювання відносин в добровільному порядку.

Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 07.09.2012 року відповідач написала «расписку» (мовою російською) про те, що вона «зобовязується позивачу віддати взяті в борг 80000грн.» (а.с.35). Дата повернення коштів з визначенням строку, а також порядок повернення коштів в розписці не обумовлено.

З пояснень сторін судом також встановлено і те, що 04.09.2012 року (за три дні до написання розписки) ОСОБА_5 продала ОСОБА_3 квартиру, за посвідченим нотаріусом договором (а.с.26,72), при цьому що зміни в договір купівлі-продажу квартири в частині покупця вносились в день укладення договору (попередньо зазначено два покупця ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і внесено зміни щодо одного ОСОБА_3Д.).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст..655 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, Верховний Суд України у постанові від 11.11.2015року у справі №6-1967цс15 вказав, що суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів, робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів, про що зроблено правовий висновок ВСУ у вищевказаній справі.

З оглянутої судом оригіналу поданої зворотної розписки про те, що ОСОБА_5 підтвердила отримання коштів від ОСОБА_3 з 30.06.2013 року по 19.05.2015 року коштів в сумі 32000грн., підтверджено часткове виконання відповідачем зобовязань перед позивачем (а.с.34), та встановлено факт залишку не виконаного зобовязання на суму 48000грн..

Заперечуючи позовні вимоги відповідач та її представник правомірно вимагали встановити характер правовідносин між сторонами, які існували по виплаті частини коштів за купівлю-продаж квартири, зясування судом самого факту передачі коштів, так як стверджували саме те, що кошти не отримувались відповідачем, а розписка носить природу правовідносин повязаних з укладенням договору купівлі-продажу квартири.

Зважаючи на те, що представник позивача надавала суду мінливі пояснення щодо неотримання частини коштів в сумі 32000грн. її довірителькою, в подальшому визнала той факт, що такі кошти отримані позивачем від представника відповідача ОСОБА_4 на виконання договору купівлі-продажу квартири від 04.09.2012 року, після чого знову заперечила факт підпису позивача про отримання цих коштів, але відмовилась від подання клопотання на експертизу підпису, не забезпечила явку позивача в суд вказавши на стан здоровя, однак протилежне заперечили відповідач та її представник щодо такого стану здоровя позивача, суд прийшов до переконання про відсутність договірних відносин саме за позикою між сторонами, але зважаючи на те, що відповідач визнала позов (ст..174 ЦПК) в частині наявності боргу в сумі 48000грн. як недоплату за договором купівлі-продажу, суд вирішив прийняти визнання відповідачем частини боргу за зобовязанням, задовольнити в цій частині позовні вимоги, враховуючи і таке.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За ч.1 ст.1049 ЦК України вказується на те, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як зазначалось вище, розписка не містила дату повернення коштів та порядок, а тому 16.06.2015 року позивач направила відповідачу вимогу про повернення коштів в сумі 80000грн. протягом 30 днів з моменту отримання вимоги, яка отримана відповідачем 09.07.2015 року (а.с.6-7). Отже така вимога мала бути задоволеною відповідачем до 10.08.2015 року, але кошти відповідачем не були повернуті позивачу. Причиною несвоєчасного виконання зобовязання відповідач вказала на те, що 18.07.2015 року в неї помер батько, тому саме через таку поважну причину вона не змогла виконати вимогу позивача.

Дійсно така норма передбачена другим реченням ч.1 ст.1049 ЦК України, однак, в сукупності досліджуваних судом доказів, суд не встановив що правова природа наданої відповідачем «расписки» є договором позики, в розумінні вимог ЦК.

Щодо позовної вимоги про нарахування відсотків в сумі 28075.57грн. на суму боргу - 80000грн., за період з 08.09.2012 року по 10.08.2015 року, то зважаючи на те, що суд прийшов до переконання про відсутність договірних відносин за позикою, то як наслідок нарахування відсотків за договором позики в розмірі облікової ставки НБУ за ст..1048 ЦК України, є безпідставним.

Як слідує зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Тому у сукупності письмового доказу «расписки» оцінувались і інші докази: пояснення сторін та свідка.

Так, свідок ОСОБА_4 (до представництва ним інтересів відповідача) суду пояснив, що дійсно був присутній при укладанні договірних відносин за купівлею-продажем квартири, підтвердив факт написання «расписки» відповідачем як покупцем на виконання зобовязань по недоплаті коштів за куплену квартиру, а також те, що разом з відповідачем повертали кошти позивачу і заповнення зворотної розписки позивача (текст) здійснював сам свідок в присутності сторін, але підпис та особисте отримання коштів було здійснено самою ОСОБА_5. На спростування таких доводів, доказів до суду не надано.

Окрім того, слід зазначити, що згідно Конституції України державною мовою в Україні є українська мова, діловодство ведеться на українській мові, саме якою володіють і спілкуються сторони (позивач довіреність на представництво інтересів надавала на українській мові), тому написання розписки на російській мові є в сукупності з іншими доказами сумнівним для суду щодо факту укладення саме договору позики з конкретною фізичною особою.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

У відповідності до задоволених вимог, підлягає стягненню і судовий збір оплачений позивачем (ст..88 ЦПК).

На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 599 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 174, 209, 212- 215 ЦПК України суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, жительки м.Івано-Франківськ, вул.. Сахарова, 24/2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_5, жительки м.Калуш, вул.. Хіміків, 4/8, Івано-Франківської області, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2, кошти в розмірі 48000 (сорок вісім тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3, жительки м.Івано-Франківськ, вул.. Сахарова, 24/2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_5, жительки м.Калуш, вул.. Хіміків, 4/8, Івано-Франківської області, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 480 грн.

У задоволенні решти заявлених вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 15 березня 2016 року.

Суддя Польська М.В.