Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Виниченко Л.М.,

за участі секретаря Локоткова І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про усунення від права на спадкування, встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання спадкоємцем четвертої черги за законом,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у якому за уточненими позовними вимогами просить усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3, встановити факт проживання його та спадкодавця однією сім'єю з 08.04.2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати його спадкоємцем четвертої черги спадщини відкритої після смерті ОСОБА_3 (а.с. 50-53, 144).

Вимоги мотивує тим, що з 17 серпня 1979 року він та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, постійно проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, весь час мешкали в АДРЕСА_1. Ця квартира належала їм на праві спільної власності у рівних частках та набута у власність внаслідок приватизації житла. Дітей від шлюбу не мали.

Проте 08.04.2013 року вони розлучилися, однак до державного органу реєстрації актів цивільного стану про реєстрацію розлучення не зверталися, продовжували проживати однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, розлучення було формальним.

Причиною їхнього розлучення були неприязні стосунки між ним та відповідачем, яка являється сестрою померлої його дружини. Відповідач, використовуючи хворобу ОСОБА_3 та її безпорадний стан, а також з метою заволодіння їх спільним майном, поставила собі за мету їх розлучити, психологічно тиснула на його дружину, давала їй всілякі обіцянки щодо лікування у санаторії, якщо вона розлучиться. Проте після розлучення ОСОБА_2 жодного разу не відвідала свою сестру та коли його дружина зрозуміла, що це все обман, сильно переживала і це спричиняло її страждання.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла у віці 80 років. Спадковим майном являється ? частина квартири АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,057 га., яка розміщена на території Долинської сільської ради, СТ «Міжгір'я» та інше майно.

Він має право відповідно до ст. 1264 ЦК України на четверту чергу спадкування за законом, як особа яка проживала зі спадкодавцем однією сім'єю не менше п'яти років до часу відкриття спадщини, оскільки разом проживали з 1979 року по день смерті ОСОБА_3 до ІНФОРМАЦІЯ_1.

Встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю його зі спадкодавцем має значення для оформлення права на спадщину і одержання свідоцтва про право на спадщину.

Він та відповідач у травні 2015 року зверталися до державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, тому вважаються такими, що прийняли спадщину.

Проте відповідача необхідно усунути від права на спадкування, оскільки у період з 2000 року по день смерті ОСОБА_3 коли стан здоров'я спадкодавця поступово погіршувався і остання перебувала у тяжкому стані, потребуючи амбулаторного і стаціонарного лікування, ОСОБА_2 жодного разу не запропонувала своєї допомоги сестрі, не надавала кошти на лікування і утримання, ніколи не перевідувала, навіть, не телефонувала, щоб поцікавитися про її стан здоров'я, хоча знала про стан здоров'я своєї сестри.

ОСОБА_3 фактично з моменту реєстрації шлюбу з ним постійно скаржилася на стан здоров'я, час від часу перебувала на лікарняному та в лікарні, їй неодноразово пропонували оформити інвалідність, від чого вона відмовлялася, ще в молодості його дружині був поставлений діагноз епілепсія, хвороба хребта, згодом артрит та ряд інших захворювань, пов'язаних з рухомим апаратом, ще трохи згодом діагноз захворювання серця, печінки, щитовидної залози, крові, а в 2013 року встановлено онкозахворювання.

Останнім часом ОСОБА_3 не могла обходитися без сторонньої допомоги. Він постійно просив інших людей про матеріальну допомогу та стороннього догляду за своєю дружиною, ніс витрати на її утримання, доглядав за нею, матеріально забезпечував та утримував.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03 березня 2016 року до участі у справі було залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головне територіальне управління юстиції в м. Києві (а.с. 127, 128).

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_4 підтримали позов з уточненими вимогами та викладені у позовній заяві обставини.

Відповідач та представник відповідача ОСОБА_5 проти задоволення позову заперечували, посилаючись на безпідставність та надуманість вимог. При цьому відповідач пояснила, що позивач жорстко поводився із її сестрою ОСОБА_3, не давав спілкуватися із друзями та близькими людьми, дивитися передачі по телевізору, слухати радіо, телефонувати, коли відбував покарання у зоні постійно просив подавати клопотання про помилування. Із сестрою вона зуcтрічалася поза межами її квартири, так як позивач негативно до неї ставився. ОСОБА_3 сторонньої допомоги не потребувала, коштів у неї ніколи не просила, востаннє вона з сестрою зуcтрічалася та спілкувалася у березні 2015 року.

Представник третьої особи Головного територіального управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи третя особа була повідомлена належним чином, про причини неявки представника суд повідомлено не було.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні засвідчила, що ОСОБА_3, дошлюбне прізвище якої було ОСОБА_3, була її близькою подругою з дитинства. ОСОБА_3 з роботи отримала двохкімнатну квартиру по вул. Курнатовського. Позивач був чоловіком ОСОБА_3 з яким ОСОБА_3 жити не могла через його характер. ОСОБА_1 дев'ять років був у тюрмі, коли повернувся були одні скандали з ОСОБА_3, так як вони мали різні погляди. Про це їй ОСОБА_3 розповідала особисто, що позивач зайняв окрему кімнату, поставив там замок, ОСОБА_3 виселив у прохідну кімнату, жили вони окремо, роздільно харчувалися, окремо купували продукти, за квартиру платили по ? частині кожний. ОСОБА_3 подала на розлучення. У кінці 2013 року ОСОБА_3 прийшла до неї зі слізьми, що позивач виніс з квартири всі українські книжки на макулатуру, не давав їй слухати передачі українською мовою. Вона також особисто чула, що ОСОБА_3 все своє майно хотіла передати своїй сестрі ОСОБА_2. Позивач не давав ОСОБА_3 спілкуватися з відповідачем, так як ненавидів останню; зуcтрічалися та підтримували стосунки сестри постійно та без присутності позивача. ОСОБА_3 з ОСОБА_1 їздити вдвох на дачу не хотіла, бо позивач весь час з ОСОБА_3 лаявся. За станом здоров'я ОСОБА_3 ніякої сторонньої допомоги та підтримки ні фізичної ні матеріальної ніколи не потребувала і такої допомоги позивач спадкодавцю не надавав. ОСОБА_3 хотіла щоб її поховали у Чорнобилі, проте позивач не дав цього зробити. Ще за два дні до смерті у неділю ОСОБА_3 працювала на дачі, її смерть була раптова, померла від пневмонії, онкохвора не була. Відповідач та ОСОБА_3 були рідними та дуже близькими людьми, часто зуcтрічалися і постійно спілкувалися.

Свідок ОСОБА_11 засвідчив, що він зять відповідача, ОСОБА_2 зі своєю сестрою ОСОБА_3 зуcтрічалися у них коли його теща приїздила у м. Київ, вони разом їздили по гриби, ягоди та лікарські рослини. ОСОБА_3 також їздила до своєї сестри в м. Тернопіль. ОСОБА_3 слідкувала за своїм здоров'ям, лікувалася травами, стороннього догляду не потребувала. Про смерть ОСОБА_3 позивач нікого не повідомив, про це відповідач дізналася через друзів та відразу приїхала на похорони. За життя тітка ОСОБА_3 приїздила до них самостійно міським транспортом, про якусь допомогу ніколи не просила. Раніше тітка неодноразово говорила, що хотіла розлучитися з позивачем, так як жити з ним важко, він піднімав не неї руку, ховав від неї документи. Коли його дружина або теща телефонували ОСОБА_3, то позивач відмовлявся кликати тітку до телефону, кидав слухавку.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що вона близька подруга ОСОБА_3 Після звільнення з місць позбавлення волі позивач зайняв більшу кімнату, вставив у двері замок, ОСОБА_3 залишив прохідну кімнату. Спільного господарства ОСОБА_3 з позивачем не мала, спадкодавець допомоги не потребувала, хворіла як і всі літні люди. 07 квітня 2015 року ОСОБА_3 приїздила до неї на день народження маршруткою. Позивач ненавидів ОСОБА_2 Про смерть ОСОБА_3 ОСОБА_1 нікого не повідомив та не допустив відповідача до поховання її сестри. Ще 4 травня 2015 року ОСОБА_3 приїхала до неї у Бровари, стан її був нормальний; 5 травня 2015 року їздила на дачу, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у автомобілі швидкої допомоги. Позивач ОСОБА_3 грошей не давав та не утримував її, харчувались вони окремо, свій бюджет ОСОБА_3 вела сама, свої гроші відповідач прогулював, до своєї кімнати ОСОБА_3 не впускав. На дачу позивач їздив відпочивати та говорив, що на дурняк робити там не буде.

Свідок ОСОБА_13 засвідчила, що з дитинства добре знає ОСОБА_3 та відповідача, вони зустрічались на Чорнобильських зустрічах, на родинних святах. Зі слів ОСОБА_3 у неї було тяжке життя, позивач неадекватний, з неї дуже знущався, ОСОБА_3 дуже боялася свого чоловіка, бо він погрожував, тому боялася розлучатися. Ніякого стороннього догляду ОСОБА_3 не потребувала, була енергійною, щороку з сестрою ОСОБА_3 їздила в ліс по ягоди та трави. ОСОБА_2 запрошувала ОСОБА_3 переїхати жити до неї через неможливість проживання з позивачем, проте ОСОБА_3 була релігійною і вважала, що це її тяжкий хрест, який вона має витерпіти. ОСОБА_3 з позивачем мали окремий бюджет, у них все було роздільне, ОСОБА_1 закривав від ОСОБА_3 зайняту ним кімнату на замок.

Свідок ОСОБА_14 засвідчив, що він є головою правління садівницького товариства «Міжгір'я», бачив, що на дачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 спільно вели господарство, позивач возив цеглу, облаштовував пасіку, вони разом займалися пасікою та обробляли землю, про їхні сімейні стосунки йому не відомо. На дачу ОСОБА_3 їздила як сама, так і з позивачем, на позивача ОСОБА_3 не скаржилася.

Свідок ОСОБА_15 засвідчила, що ОСОБА_3 та позивач у неї у липні 2013 року оформляли закордонний паспорт, який отримали у серпні 2013 року. Документи приносив позивач, який планував спільну поїздку з ОСОБА_3 за кордон, зі слів ОСОБА_1 ОСОБА_3 хотіла поїхати у Болгарію. Вона (свідок) документи приносила та повертала позивачу у його квартирі, там же бачила ОСОБА_3 яка була у прохідній кімнаті.

Свідок ОСОБА_16 засвідчив, що позивач є його сусід, родичів у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у гостях не бачив, про сварки між останніми йому не відомо. ОСОБА_3 зуcтрічав як та поверталася з магазину чи погулювалася, бачив її із сусідками, іноді він допомагав ОСОБА_3 піднести сумки. У квартирі позивача він був вже після поховання ОСОБА_3, про ведення ОСОБА_1 з ОСОБА_3 спільного господарства йому не відомо, про їхню дачу дізнався вже після смерті ОСОБА_3 від позивача. За 1-2 місяці до смерті ОСОБА_3 швидка приїзджала декілька раз. Він бачив, як позивач та ОСОБА_3 поверталися додому із сумками разом.

Свідок ОСОБА_18 засвідчила, що вона сусідка позивача, була у нього з ОСОБА_3 вдома, інших людей у них не бачила, скандалів між ними не чула, відносини між ними були душевні та теплі. Після повернення позивача у його квартирі стало акуратно, чисто, балкон позивач засклив. ОСОБА_3 ледве-ледве ходила, скаржилася на болі в ногах та спині, тяжко пересувалася, часто була швидка допомога, сумки носив позивач, який ходив в магазин, аптеку. У квартирі у них кімната була відкрита, замків на дверях не було. За пару місяців до смерті ОСОБА_3 на вулицю вже не виходила, була в безпорадному стані.

Свідок ОСОБА_19 засвідчила, що є сусідкою позивача, коли ОСОБА_20 повернувся з тюрми у 2013 році перший рік між позивачем та ОСОБА_3 були сварки, які в подальшому припинилися, вони разом їздили на дачу, останні два роки ОСОБА_3 шкутильгала, при цьому ходила без ковіньки, рік чи два тому приїздила швидка. Коли позивач повернувся у квартирі став порядок, припинилися затоплення сусідів. Востаннє вона ОСОБА_3 бачила за життя за два дні перед смертю як вона з позивачем приїхала з дачі, тоді ОСОБА_3 йшла сама, держачись за перила, ще щось несла тоді. Про спільне ведення господарства позивача зі спадкодавцем їй не відомо, про допомогу ОСОБА_3 не говорила і ніколи не просила.

Свідок ОСОБА_21 засвідчила, що була дільничним терапевтом з 2013 року на дільниці позивача, на прийом до неї часто приходила ОСОБА_3, у 2013 році поставили їй діагноз лейкоз, мала задишку, гіпоксію, за родичів не розповідала, займалася самолікуванням. У 2013 році стан ОСОБА_3 не був безпорадний, вона була мужньою людиною, приходила в поліклініку сама не в критичному стані, часто у неї була пневмонія. Двічі на рік ОСОБА_3 лікувалася в стаціонарі, востаннє десь у вересні 2014 року. У березні 2015 року її (свідка) викликали додому до ОСОБА_3, стан останньої тоді погіршувався, була задишка, гіпоксія; на її пропозицію лягти в лікарню ОСОБА_3 відмовилася.

Заслухавши пояснення сторін по справі та їхніх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 серпня 1979 року (а.с. 171). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2013 року шлюб між ними було розірвано (а.с. 94).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 80 років (копія свідоцтва про смерть - а.с. 54).

Відповідач та ОСОБА_3 є рідними сестрами, що підтверджено рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 жовтня 2015 року про встановлення факту родинних відносин (а.с. 95).

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 19.12.1994 року, виданого Дніпровською районною Радою народних депутатів на підставі розпорядження № 18/43, та інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна від 08.07.2015 р., за ОСОБА_3 на праві власності зареєстрована ? частина квартири АДРЕСА_1 (а.с. 55, 193).

Також на ім'я ОСОБА_3 виданий Державний акт на право приватної власності на землю від 01.12.1999 року на земельну ділянку, що розташована на території Долинської сільської ради, СТ «Міжгір'я» (а.с. 173).

Відповідно ст. 1262 Цивільного кодексу України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Згідно положень ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Спадкова справа № 682/2015 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 була відкрита П'ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою 28.05.2015 року за заявою позивача до нотаріальних органів від 25 травня 2015 року про прийняття спадщини (а.с. 157-212).

Відповідач надсилала заяву від 15.07.2015 року про прийняття спадщини після померлої її сестри ОСОБА_3 до П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори, а також подавала нотаріально посвідчену заяву від 03.09.2015 року (а.с. 163, 166).

Отже, з урахуванням тих обставин, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08.04.2013 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 позивачем не оскаржувалося та станом на 19.04.2013 року набрало законної сили, спадкоємцем майна померлої ОСОБА_3 є відповідач, як спадкоємець другої черги за законом.

За заявленими вимогами позивач просить усунути відповідача від права на спадкування за законом спадщини відкритої після смерті ОСОБА_3, посилаючись на те, що відповідач не здійснювала догляд за спадкодавцем, не надавала матеріальної допомоги, не цікавилася її станом здоров'я та такий сторонній догляд і всі витрати на утримання ОСОБА_3 здійснювалась лише ним без будь-якої участі відповідача.

Згідно ч. 5 ст. 1224 Цивільного кодексу України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Відповідно п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7, безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

На підтвердження вимог позивачем надано повідомлення Київського міського клінічного онкологічного центу від 12.03.2016 року про те, що ОСОБА_3 перебувала на обліку у онкоцентрі з 26.05.2005 року, хворій було встановлено діагноз рак лівої молочної залози та запропоновано лікування від якого хвора відмовилася, останнє звернення 20.02.2006 року (а.с. 134).

В судовому засіданні відповідач повідомила про те, що ОСОБА_3 у подальшому зверталася до лікарів і вказаний діагноз не підтвердився.

Згідно відомостей КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 Дніпровського району м. Києва» від 21.03.2016 року ОСОБА_3 перебувала на диспансерному обліку у лікаря-терапевта ОСОБА_21 з приводу ішемічна хвороба серця; атеросклероз аорти та коронарних артерій; СН ІІ-А ст.; хронічний панкреатит; хронічний лімфолейкоз, хвора була на амбулаторному прийомі у лікарі 05.03.2015 року, 12.03.2015 року, 08.04.2015 року та згідно журналу викликів на дому 18.02.2015 року обслуговувалася лікарем терапевтом вдома (а.с. 138).

За повідомленням Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф м. Києва від 20.01.2016 року, згідно реєстрації викликів «Швидка медична допомога» за період часу з 01 січня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 були зареєстровані три виклики екстреної (швидкої) медичної допомоги: 2 виклики від чоловіка - о 05:48 год. та о 08:38 год. та 1 виклик від лікаря ОСОБА_8 о 06:23 год. (а.с. 82).

Як пояснив позивач, 06 травня 2016 року ОСОБА_3 стало зле, він двічі викликав швидку допомогу, яка не приїзджала та приїхала коли швидку викликав лікар, тоді ОСОБА_3 забрали в лікарню, померла спадкодавець у кареті швидкої допомоги у його присутності.

ОСОБА_2 повідомила суду, що її сестра ОСОБА_3 будь коли жодного разу не просила у неї ніякої допомоги, до останніх днів її життя вона самостійно їздила громадським транспортом, зуcтрічалася друзями та з нею, працювала на дачі на земельній ділянці, померла раптово, на хворобу не скаржилася. При цьому відповідач у період часу з 23.02.2015 року по 06.03.2015 року та з 22.04.2015 року по 05.05.2015 року - на передодні смерті спадкодавця знаходилася на стаціонарному лікуванні, що підтверджується випискою із медичної карти хворого та епікризом (а.с. 147, 148).

Суд приймає до уваги вказані пояснення відповідача про те, що ОСОБА_3 у безпорадному стані не перебувала, сама себе обслуговувала, працювала на земельній ділянці, носила речі, їздила у загальному громадському транспорті, оскільки вони підтверджуються письмовими доказами та вищевказаними показами свідків, як з боку відповідача, так і з боку позивача: ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_16, ОСОБА_21, ОСОБА_19

При цьому свідок позивача ОСОБА_19 засвідчила, що ОСОБА_3 вона за життя бачила за два дні перед її смертю як та з позивачем приїхала з дачі, тоді ОСОБА_3 йшла сама, держачись за перила та щось несла. Свідок ОСОБА_12 пояснила, що 4 травня 2015 року ОСОБА_3 приїдила до неї у м. Бровари та 5.05.2015 року їздила на дачу. Дані обставини щодо відвідування спадкодавцем дачі напередодні смерті позивач не заперечував.

У зв'язку з цим суд критично відноситься до показів свідка ОСОБА_18 про те, що за пару місяців до смерті ОСОБА_3 на вулицю вже не виходила та була в безпорадному стані, так як вони суперечать поясненням самого позивача, який пояснив, що стан здоров'я спадкодавця погіршився перед тим, як він викликав ІНФОРМАЦІЯ_3 швидку допомогу, до цього ОСОБА_3 ходила самостійно, прикута до ліжка не була.

Також позивач надавав суду протирічливі пояснення, а саме спочатку повідомляв те, що він не просив допомоги спадкодавцю у відповідача та остання не з'являлася, не телефонувала і не цікавилася про стан здоров'я своєї сестри, а коли відповідач надала роздруківку міжміських розмов на домашній телефон за адресою проживання ОСОБА_3 позивач пояснював, що при розмовах спадкодавця просила відповідача надати їй допомогу, проте будь яких доказів стосовно цього надано не було, до того ж остання телефонна розмова відбулася 21.12.2014 року коли стан здоров'я ОСОБА_3 критичним не був (а.с. 111-113).

Сам позивач пояснив суду, що він звільнився з місць позбавлення волі 03.01.2013 року, ОСОБА_3 отримувала пенсію та самостійно ходила на дачну земельну ділянку по рівній дорозі, сама саджала помідори, їх удобрювала, збирала трави.

Враховуючи вищевикладене, позивачем суду не доведено обставин знаходження спадкодавця у безпорадному стані та ухилення від надання останній допомоги відповідачем, що, з огляду на положення вищенаведеної ст. 1224 ЦК України, виключає можливість задоволення позову у частині усунення відповідача від права на спадкування за законом.

Беручи до уваги право спадкування ОСОБА_2 як спадкоємця другої черги, встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім'єю не має юридичного значення, до того ж вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю заявлені за період з 08.04.2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1.

За викладених обставин позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, тому позов задоволенню не підлягає.

В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 1216, 1224, 1262, 1264 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7, ст. ст. 10, 11, 58, 60, 77, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про усунення від права на спадкування, встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання спадкоємцем четвертої черги за законом відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя