АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№22-ц/796/7232/16 Головуючий у 1 інстанції - Рибак М.А.
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Києві справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Промислово-фінансовий банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2016року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Промислово-фінансовий банк» до ОСОБА_1, яка діє у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3, Шевченківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у м.Києві, третя особа Служба у справах дітей Шевченківської районної у м.Києві державної адміністрації про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Промислово-фінансовий банк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 яка діє у своїх інтересах та інтересах своєї доньки ОСОБА_2 та ОСОБА_3, Шевченківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у м.Києві, третя особа Служба у справах дітей Шевченківської районної у м.Києві державної адміністрації і просив винести рішення, яким звернути стягнення на заставлену в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, виселення відповідачів з указаної квартири та зняття їх з реєстрації за указаною адресою.

Позивач послався на те, що відповідач ОСОБА_1, як позичальник не виконує договірних зобов»язань з погашення кредиту, у зв»язку з чим за нею, на час звернення до суду з цим позовом, утворилась заборгованість у сумі 1.736.062 грен.73 коп.

Оскільки, квартира АДРЕСА_1, на придбання якої був отриманий указаний кредит, заставлена банку в іпотеку, і в якій на час розгляду справи проживають відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, просив ухвалити рішення, яким зобов»язати основного позичальника та інших відповідачів, які зареєстровані та/або проживають у спірній квартирі, яка є предметом іпотеки про виселення їх з указаної квартири та зняти з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого поширюється на адресу спірної квартири.

РішеннямШевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2016року позов задоволено частково /а.с.50-56/.

Судовим рішенням звернуте стягнення на предмет іпотеки - заставлену квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 76,4 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами №18-2233/12 від 27.06.2012 року та №18-2203/13 від 20.08.2013 року, укладених між ПАТ «Промислово-фінансовий банк» та ОСОБА_1 у розмірі 1.736.062,73 грн., з яких за кредитним договором №18-2233/12 від 27.06.2012 року, в розмірі 1.546.286,74 грн., що складається з 830.500 ґрн. - тіло кредиту; 316.753,32 грн. - прострочена заборгованість за відсотками; 300.641 грн. - пеня за простроченим кредитом; 98.392,42 грн. - пеня за простроченими процентами; за кредитним договором №18-2203/13 від 20.08.2013 року, в розмірі 189.775,99 грн., з яких 113.000 грн. - заборгованість за кредитом; 59.289 грн. - пеня за простроченим кредитом; 17.486,99 грн. - пеня за простроченими відсотками із застосуванням процедури продажу предмета іпотеки, встановленої ст.38 Закону України «Про іпотеку», шляхом укладення ПАТ «Промислово-фінансовий банк» договору купівлі-продажу указаної квартири з іншою особою - покупцем, від свого імені, з наданням всіх повноважень власника майна, необхідних для його продажу.

Початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації сторонами встановлено у сумі 1.493.490 грн.

В задоволенні позову в частині виселення відповідачів з указаної квартири та зняття їх з реєстраційного обліку відмовлено.

Як вважав суд першої інстанції, відповідачі можуть бути виселені з наданням їм іншого жилого приміщення із фондів житла для тимчасового проживання, про що повинен був потурбуватись позивач і повідомити про це суд.

У поданій апеляційній скарзі позивач ПАТ«Промислово-фінансовий банк» просив скасувати рішення суду першої інстанції, як постановлене з порушенням вимог матеріальних та процесуальних норм права та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі /а.с.60-64/.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ПАТ«Промислово-фінансовий банк» належить відхилити, а рішення залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові про виселення відповідачів з іпотечної квартири належить скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, а в частині зняття з реєстрації осіб, зареєстрованих у квартирі, що є предметом іпотеки - відмовити.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що згідно до частин 2,4 ст.109 ЖК при виселенні громадян у зв»язку зі зверненням стягнення на жиле приміщення, що було придбане ними за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечено іпотекою цього жилого приміщення, громадянам, яких виселяють, інше постійне жиле приміщення не надається, а є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання.

Встановлено, що 27.06.2012 року між ПАТ«Промислово-фінансовий банк» та ОСОБА_1 укладено кредитні договори за №18-2233/12 від 27.06.2012 року та №18-2203/13 від 20.08.2013 року.

Згідно кредитного договору за №18-2233/12 від 27.06.2012 року банк надав позичальниці ОСОБА_1 кредитні кошти у сумі 1.600.000 грн. під 20% річних з кінцевим терміном погашення 23.07.2017 року. Цільове призначення кредиту - придбання житла /т.1 а.с.10-12/.

А, згідно до кредитного договору за №18-2203/13 від 20.08.2013 року, банк надав позичальниці ОСОБА_1 кредитні кошти у сумі 169.500 грн. під 20% річних на термін до 14.11.2014 року/т.1 а.с.15-18/.

Відповідно до договірних умов позичальник зобов'язувався повертати кредит та відсотки шляхом щомісячного внесення на рахунок банку ануїтентних платежів у розмірі 26.660 грн., щомісячно, на погашення тіла кредиту та відсотків - за кредитним договором за №18-2233/12 від 27.06.2012 року та по 3.000 грн. кредитного договору за №18-2203/13 від 20.08.2013 року.

Договором також передбачена сплата позичальником пені на користь банку у розмірі 0,2% від суми непогашеної заборгованості за кожен день прострочки платежа.

Таким чином, міжПАТ«Промислово-фінансовий банк» та ОСОБА_1 виникли відносини договору кредита, які, відповідно до ст.1054 ЦК України, полягають у тому, що банк (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти.

На забезпечення указаних кредитних договорів сторонами укладено договори іпотеки: від 27.06.2012 року та від 20.08.2013 року, згідно яких позичальницею ОСОБА_1 заставлено банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_2/т.1 а.с.22-26, 29-33/.

Відповідно до умов указаних договорів іпотеки від 27.06.2012 року та від 20.08.2013 року, банк, як іпотекодержатель набуває право звернення на предмет іпотеки у випадку, якщо на момент настання терміну виконання основного зобов»зання, забезпеченого іпотекою, воно не буде виконане, а також банк має право стягнення на предмет іпотеки до настання строку виконання основного зобов»язання за кредитним договором та направити кошти від його реалізаці на задоволення своїх вимог в повному обсязі у випадку невиконання або неналежного виконання іопотекодавцем будь-якого зі своїх обов»язків.

Сторонами обумовлена вартість предмету іпотеки квартири АДРЕСА_2, у сумі 1.493.490 грн.

Судом також встановлено, що, відповідно до п.2.14. договору іпотеки за №18-2233/12 від 27.06.2012 року сторонами обумовлено, що іпотекодавець не має права реєструвати в іпотечній квартирі будь-яких осіб, в тому числі малолітніх і неповнолітніх, без письмової згоди на те банку.

Така згода іпотекодавцю банком не надавалась.

Таким чином, міжПАТ«Промислово-фінансовий банк» та ОСОБА_1 виникли відносини договору іпотеки, які, врегульовані ст.ст.572, 575 ЦК України і в силу яких кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов»язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст.627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов"язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

А, відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Оскільки позичальник ОСОБА_1 не виконувала договірні зобов»язання щодо погашення кредиту, станом на 21.03..2016 року виникла заборгованість у загальній сумі 1.736.062 грн.73 коп., з яких, за кредитним договором за №18-2233/12 від 27.06.2012 року - 1.546.286 гн.74 коп. та за кредитним договором за №18-2203/13 від 20.08.2013 року - 189.775 грн.99 коп.

Згідно ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов»язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов»язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У відповідності з п.4.2 договору Іпотеки від 27.12.2012 року банк має право реалізувати своє право, звернувши стягнення предмета іпотеки шляхом його продажу від свого імені будь-якій особі та будь-яким способом, у прядку передбаченому ст.38 Закону України «Про іпотеку».

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що банк, як іпотекодержатель, набув право на задоволення вимог про повернення заборгованих йому коштів шляхом звернення стягнення на квартиру заставлену в іпотеку позичальником.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов у частині звернення стягнення на заставлену квартиру, колегія суддів вважає, що суд правомірно керувався вимогами п.42 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року, згідно якого резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов»язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб»єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вимоги позивача про право на продаж предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі та будь-яким способом, як спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, узгоджуються з положеннями ст.38 Закону України» Про іпотеку», згідно якої, ціна продажу предмета іпотеки встановлюється між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні

ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною

продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині звернення стягнення на предмет іпотеки - заставлену квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 76,4 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами №18-2233/12 від 27.06.2012 року та №18-2203/13 від 20.08.2013 року, укладених між ПАТ «Промислово-фінансовий банк» та ОСОБА_1 у розмірі 1.736.062,73 грн., з яких за кредитним договором №18-2233/12 від 27.06.2012 року, в розмірі 1.546.286,74 грн., що складається з 830.500 ґрн. - тіло кредиту; 316.753,32 грн. - прострочена заборгованість за відсотками; 300.641 грн. - пеня за простроченим кредитом; 98.392,42 грн. - пеня за простроченими процентами; за кредитним договором №18-2203/13 від 20.08.2013 року, в розмірі 189.775,99 грн., з яких 113.000 грн. - заборгованість за кредитом; 59.289 грн. - пеня за простроченим кредитом; 17.486,99 грн. - пеня за простроченими відсотками із застосуванням процедури продажу предмета іпотеки, встановленої ст.38 Закону України «Про іпотеку», шляхом укладення ПАТ «Промислово-фінансовий банк» договору купівлі-продажу указаної квартири з іншою особою - покупцем, від свого імені, з наданням всіх повноважень власника майна, необхідних для його продажу - ухвалено обгнрунтовано з дотриманням вимог закону.

Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку», одночасно рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

А, згідно ч.1 ст.40 зазначеного Закону звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Встановлено, що на час розгляду справи у спрій квартирі АДРЕСА_2, фактично проживають і є зареєстрованими, крім самої позичальниці ОСОБА_1, також члени її сім»ї - повнолітній син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітня донька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 /т.1 а.с.68/.

За змістом статей 39,40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України особам, які виселяються із жилого будинку(жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв»язку із звернення стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Як встановлено судом, згідно пояснень відповідачки ОСОБА_1, спірна іпотечна квартира нею придбана у пропорції, 50% вартості - за кредитні кошти, та 50% вартості - за власні кошти, якими вона володіла після продажу особистої квартири в будинку по АДРЕСА_3

Указані твердження відповідачки, колегія суддів розцінює як правдими, такими, що заслуговують бути покладеними в основу доказування у даному спорі. При цьому, представник банку не заперечив указані пояснення відповідачки і не спростував їх, вважаючи, таким чином, що дійсно, предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_2 могла бути придбана відповідачем ОСОБА_1, частково, за кредитні кошти, отримані у позивача ПАТ «Промислово-фінансовий банк», і, частково, за власні кошти.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК України, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

З урахуванням указаних обставин, та на підставі вище зазначених норм матеріального права, виселення відповідачів в цьому випадку належить здійснити лише з наданням їм іншого житла.

Указаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленої за результатами розгляду справи №6-39цс15, згідно якого, частина друга статті 109 ЖК встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Окрім того, суд першої інстанції обґрунтовано послався на думку представника третьої особи Органу опіки та піклування, який в суді апеляційної інстанції заперечував виселенню відповідачів, разом з малолітньою дитиною, зі спірного житла, які не мають іншого житлового приміщення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене на повно з»ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній1 скарзі не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И ЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Промислово-фінансовий банк» відхилити, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2016року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання чинності шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді