Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 332/5373/14Головуючий у 1-й інстанції Федоренко О.І.
№22-ц/778/438/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Стрелець Л.Г., Каракуші К.В.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2015 року у справі за позовом Запорізької міської ради до ОСОБА_2 про внесення змін до договору оренди землі, зустрічним позовом ОСОБА_2 до Запорізької міської ради (надалі - ЗМР) про розірвання договору оренди землі

ВСТАНОВИЛА:

ЗМР звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила внести зміни до договору оренди землі від 19.12.2007 року № 11, укладеного між ЗМР та ОСОБА_2 щодо земельної ділянки загальною площею 0,0721 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, виклавши п.5 в такій редакції: "5. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 460704,58 грн. в цінах 2014 року"; виклавши п.9 в такій редакції: "9. Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та в розмірі 13821,15 грн., що складає 3% нормативної грошової оцінки за календарний рік в цінах 2014 року" та стягнути судовий збір 243,60 грн.

В обґрунтування свого позову ЗМР зазначала, що 19.12.2007 року між нею і відповідачем укладений договір оренди землі № 11 щодо земельної ділянки загальною площею 0,0721 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. За умовами договору позивач як орендодавець передає, а відповідач як орендар приймає в строкове платне користування вищезазначену земельну ділянку, на якій знаходяться об'єкти нерухомого майна, належні відповідачеві - прохідна та контора. Договір укладений на 10 років, з орендною платою в розмірі 1,5% нормативної грошової оцінки земельної ділянки за календарний рік в цінах 2007 року, яка становить 97125,91 грн. - 1456,89 грн. Земельна ділянка прийнята орендарем. Рішенням Запорізької міської ради від 26.6.2012 року № 37 "Про внесення змін до рішення міської ради від 27.7.2011 року № 16 "Про затвердження розмірів орендної плати за земельні ділянки певного функціонального призначення у місті Запоріжжі" (надалі рішення № 37), розмір орендної плати змінено - збільшено з 1,5% нормативної грошової оцінки земельної ділянки до 3 % нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Станом на 12.5.2014 року нормативна грошова оцінка вказаної земельної ділянки становить 460704,58 грн., з чого розмір орендної плати, згідно рішення №37 складає - 13821,15 грн. Листом від 24.2.2014 року відповідачеві направлена пропозиція про внесення зміну до договору оренди, але відповідач листом від 24.12.2014 року відмовився від зміни договору.

ОСОБА_2 звернувся у цій справі із зустрічним позовом до ЗМР (а.с.50), в якому просив на підставі ст. 652 Цивільного кодексу України, ст. 291 п. 2 Господарського кодексу України розірвати діючий договір оренди між ним та Орендодавцем від 19.12.2007 року № 11 у зв'язку з переходом до іншої особи права власності на нерухомість на орендованій ділянці; стягнути з Орендодавця на його користь судовий збір 243,60 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2015 року (а.с.101-104) позов ЗМР задоволено.

Внесено зміни до договору оренди землі від 19.12.2007 року № 11, укладеного між ЗМР і ОСОБА_2, щодо земельної ділянки, загальною площею 0,0721 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, виклавши п.5 в такій редакції: "5. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 460704,58 грн. в цінах 2014 року"; виклавши п.9 в такій редакції: "9. Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та в розмірі 13821,15 грн., що складає 3% нормативної грошової оцінки за календарний рік в цінах 2014 року".

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ЗМР судовий збір 243,60 грн.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ЗМР відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, посилаючись на порушення неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с.109-112) просив рішення суду першої інстанції за позовом позивача до нього відмінити, прийняти нове рішення у справі, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі; судові витрати стягнути з позивача.

ЗМР подала апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу ОСОБА_2 (а.с.139-143).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов ЗМР та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 у цій справі, керувався ст.ст.30-32 Закону України «Про оренду землі», ст. ст.629, 632, 638, 651, 653 ЦК України, ст. ст.10-11,14, 57-61, 88, 208 - 209, 212 - 215, 218, 294 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доказаності позову ЗМР, і, навпаки, із необґрунтованості і недоказаності зустрічного позову ОСОБА_2 у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 19 грудня 2007 року між ЗМР, як орендодавцем, та ОСОБА_2, як орендарем - фізичною особою, був укладений договір оренди землі № 11, щодо земельної ділянки загальною площею 0,0721 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6-13).

За умовами цього договору орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування вищезазначену земельну ділянку загальною площею 0,0721 га, на якій знаходяться об'єкти нерухомого майна, належні орендареві - прохідна та контора (акт прийому -передачі від 19.12.2007 року а.с.13).

Договір укладений строком на 10 років з орендною платою в розмірі 1,5% нормативної грошової оцінки земельної ділянки за календарний рік в цінах 2007 року, яка становить 97125,91 грн. - 1456,89 грн.

Листом від 24.2.2014 року ОСОБА_2 ЗМР, як орендодавецем, була направлена пропозиція про внесення зміну до вищезазначеного договору, п. 5 - збільшення нормативної грошова оцінка земельної ділянки в цінах 2014 року до 460704,58 грн. і п.9 - збільшення орендної плати до 13821,15 грн., що складає 3% нормативної грошової оцінки за календарний рік в цінах 2014 року» (а.с.14-16,17).

Збільшення розміру орендної плати за спірну земельну ділянку визначено рішенням ЗМР від 26.2.2012 року № 37 (а.с.23-24) та витягом з технічної документації щодо нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки від 12.5.2014 року (а.с.18).

На пропозицію внести зміни до вищезазначеного договору оренди землі ОСОБА_2 листом від 24 лютого 2014 року відмовився.

В зустрічному позові відповідач зазначає, що зміна розміру орендної плати за земельну ділянку (збільшення в 7,56 рази) для нього є суттєвою обставиною, з приводу чого він звертався до ЗМР про зменшення орендної плати, але отримав відмову на підставі необхідності укладення нового договору, окрім того, на теперішній час він не є власником нерухомості, розташованої на спірній земельній ділянці, у зв'язку з чим вважає, що спірний договір підлягає розірванню.

Згідно із ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Суд першої інстанції правильно вважав, що підписавши 19 грудня 2007 року вищезазначений договір оренди землі № 11, сторони визнали всі істотні умови договору.

ЗМР у своєму позові у цій справі просить змінити п.п. 5, 9 вищезазначеного договору, посилаючись на п. 12 вищезазначеного договору, де передбачена можливість перегляду розміру орендної плати у разі зміни умов господарювання, передбачених договором, розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, погіршення стану орендованої земельної ділянки.

Рішенням ЗМР № 37 від 26 лютого 2012 року (а.с.23-24) змінений розмір орендної плати за земельні ділянки в рамках норми ст. 288-5 Податкового кодексу України.

13 лютого 2014 року ЗМР, як орендодавцем, на адресу ОСОБА_2, як орендаря, направлена пропозиція про внесення змін до договору оренди землі, що за змістом ч.2 ст.638 ЦК України є пропозицією укладання договору.

ОСОБА_2 не оскаржувались та не ставились під сумнів законність і обґрунтованість зміни орендної плати у цій справі в частині її збільшення, у зв'язку з чим, суд першої інстанції не досліджував дану обставину.

ОСОБА_2 своїм листом від 24 лютого 2014 року заперечував щодо укладання додаткової угоди з приводу зміни умов договору оренди землі.

Згідно із ст. 30 Закону України «Про оренду землі» у разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується у судовому порядку.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2011 року «Про дотримання правових позицій при перегляді судових рішень судами касаційної інстанції» законодавча зміна граничного розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності є підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленої умовами договору. Це не порушує принципу свободи договору, оскільки передбачено ст.ст. 632, 651 ЦК України та ст. 30 Закону України «Про оренду землі».

На підставі вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ЗМР про внесення змін до договору оренди землі №11 від 19 грудня 2007 року на умовах вищезазначеної пропозиції, раніше направленої ОСОБА_2, обґрунтовані й підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно ч. 3 ст. 653 ЦК України якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про розірвання договору оренди землі №11 від 19.12.2007 року, суд першої інстанції правильно вважав наступне.

Як підставу розірвання договору оренди землі зазначено перехід права власності на нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці, до іншої особи.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди припиняється, крім перелічених у цій статті випадків, також в інших випадках, передбачених законом. Припинення договору оренди шляхом його розірвання передбачено ст. 32 цього ж закону.

Згідно ч. 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі», який є спеціальним та регулює спірні правовідносини між сторонами, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

П. п. 33-36 вищезазначеного договору оренди землі № 11 від 19 грудня 2007 року не передбачена така підстава для розірвання договору оренди землі як перехід права власності на нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці до іншої особи.

На підставі вищенаведеного, суд першої інстанції правильно не вбачав підстав розірвання договору оренди землі та дійшов висновку, що позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 необґрунтовані й задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію останнього, висловлену ним у цій справі та яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

ЗМР має право на внесення змін до вищезазначеного чинного договору оренди землі із ОСОБА_2 на умовах письмової пропозиції № 01/02-32/00482 від 13 лютого 2014 року (а.с.14-16) в силу вимог чинного законодавства.

Оскільки, п. 12 вищезазначеного договору оренди землі, укладеного між ЗМР та ОСОБА_2, визначено, що розмір орендної плати переглядається один раз на рік у разі, у тому числі у разі зміни розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством; прийняття орендодавцем рішення про збільшення орендної плати, в інших випадках, передбачених законом.

01.01.2011 набрав чинності Податковий кодекс України, розділ XIII, який передбачає плату за землю.

У п. 3 підрозділу 10 перехідних положень Податкового кодексу України встановлено, що в разі, якщо законодавчими актами передбачені інші права справляння податків, зборів, що регулюються цим Кодексом, застосовуються правила цього Кодексу.

Відповідно до ст. 288.5 Податкового кодексу України, розмір орендної плати встановлюється у договорі, але річна сума платежу не може бути меншою 3 % нормативної грошової оцінки.

Згідно із ст. 274.1 Податкового кодексу України ставка податку земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюєтья у розмірі 1% від їх нормативної грошової оцінки.

03.03.2008 року Запорізькою міською радою прийнято рішення № 79 «Про затвердження нормативної грошової оцінки земель міста Запоріжжя».

Згідно із ст. 18 Закону України «Про оцінку землі» нормативна грошова оцінка земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів незалежні від їх цільового призначення, проводиться не рідше ніж один раз на 5 - 7 років.

Отже, для розрахунку суми орендної плати за земельну ділянку, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_2, застосовується нормативна грошова оцінка відповідно до затвердженої технічної документації 2008 року урахуванням індексації.

Згідно зі ст. 142 Конституції України матеріальною і фінансової основою місцевого самоврядування є зокрема, земля, як власність територіальної громади міста.

Ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні закріплено, що право комунальної власності на землю належите територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах.

В ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» зазначається, що міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключною компетенцією міської ради є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

На вимогу ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень, які згідно до Конституції України є обов'язковими до виконання на відповідній території.

27.07.2011 року Запорізькою міською радою прийнято рішення № 16 «Про затвердження розмірів орендної плати земельної ділянки певного функціонального призначення у м. Запоріжжя» (а.с.21-22).

Цим рішенням визначено коефіцієнт, згідно з яким встановлюється розмір орендної плати за земельні ділянки певної категорії.

Запорізькою міською радою 26.06.2012 прийняте рішення № 37 «Про

знесення змін до рішення міської ради від 27.07.2011 № 16 «Про затвердження

розмірів орендної плати за земельні ділянки певного функціонального

призначення у місті Запоріжжя» (а.с.23-24). _^-

Цим рішенням встановлено, що для земельних ділянок м. Запоріжжя крім тих категорій земель, які зазначені в пунктах 2-11 додатку до цього рішення застосовується коефіцієнт 3.

Таким чином, ЗМР було прийнято рішення, яким встановлено коефіцієнт, відповідно до якого визначається розмір орендної плати за користування всіма земельними ділянками у м. Запоріжжі (крім тих категорій земель, які зазначені в пунктах 2-11 додатку до рішення №37): зазначений розмір орендної плати дорівнює трикратному розміру земельного податку, що також становить 3 % нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Ст. 20 Закону України «Про оцінку землі» визначено, що дані про нормативну грошову оцінку землі оформлюються, як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Відповідно до Витягу з технічної документації щодо нормативної "готової оцінки земельної ділянки кадастровий № НОМЕР_1, виданого Головним управлінням Державного земельного агентства у Запорізькій області станом на 12.05.2014 року, нормативна грошова оцінка складає -50704,58 грн. (а.с18).

Таким чином, розмір орендної плати за користування земельною ділянкою за вищезазначеним договором оренди землі розраховується:

460704,58 х 1% х 3 = 13821,15 (грн.), де:

*460704,58 х 1% - розмір земельного податку, визначений Податковим кодексом України (нормативна грошова оцінка х ставку податку);

*3 - коефіцієнт «К», згідно якого визначається розмір орендної плати;

*13821,15- розмір орендної плати.

Таким чином, договір підлягає приведенню у відповідність до вимог законодавства шляхом внесення до нього відповідних змін.

Відповідно до ст. ст. 651, 652 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За положеннями ч. ч. 1 та 2 ст. 21 Закону України «Про оренду землі орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендар за користування земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

П.12 вищезазначеного договору сторін передбачено, що розмір орендної плати переглядається один раз на рік, зокрема, у разі прийняття ЗМР, як Орендодавцем, рішення про збільшення орендної плати.

Таким чином, орендна плата за користування земельними ділянками державної та комунальної власності є регульованою ціною, а встановлена коефіцієнта, згідно з яким визначається розмір орендної плати, є підставою внесення змін до договору оренди землі.

Ст. 288.5 Податкового кодексу України передбачено, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу і може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки.

Позивачем заявлений розмір орендної плати складає 3 % нормативні грошової оцінки земельної ділянки.

Відповідно до ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

13.02.2014 р. Запорізькою міською радою на адресу ОСОБА_2 було направлено пропозицію № 01/02-32/00482 «Про внесення змін до договорі оренди землі».

Листом від 24.02.2014 року Відповідач заперечив проти укладання додаткової угоди до договору щодо збільшення розміру орендної плати.

Додаткову угоду про внесення змін до договору сторонами не укладено, ОСОБА_2 не вжито дій, що свідчать про намір внести вищезазначені зміни до договору, що порушує інтереси територіальної громади м. Запоріжжя.

Ст. 30 Законом України «Про оренду землі» передбачено, що у разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується у судовому порядку.

Аналогічна умова передбачена п. 32 договору оренди землі.

ОСОБА_2 ухиляється від внесення вищезазначених змін до договору оренди за згодою сторін, тому це питання могло бути вирішено судом першої інстанції за рішенням суду у цій справі.

Суд першої інстанції також правильно вважав, що підстави, передбачені законом та договором, для розірвання вищезазначеного договору оренди землі загальною площею 721 кв.м для прохідної (інв. № 10-004 площею 22,5 кв.м) та контори виконроба (інв. № 10-8123 площею 55 кв. м), розташованих за адресою: АДРЕСА_1, у зв'язку із переходом до ОСОБА_5 за договором дарування 08.01.2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Сенченко В.М., (а.с.59-62), права власності на ці об'єкти на орендованій земельній ділянці в порядку задоволення зустрічного позову позивача у цій справі відсутні.

Оскільки, згідно із ст. 7 ч. 3 Закону України «Про оренду землі» до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

В силу вимог ст. 31 Закону «Про оренду землі договір оренди землі припиняється в разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці.

ОСОБА_2 не просив у своєму зустрічному позові у цій справі вважати припиненим вищезазначений договір оренди землі з будь-якого часу чи в будь-якій частині площі вищезазначеної земельної ділянки, а саме - розірвати цей договір (а.с.50).

Виключно позивачеві ОСОБА_2 в силу вимог ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 3 ЦПК України належить право обирати спосіб захисту свого права у цій справі, оскільки право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Суд першої інстанції правильно розглядав дану справу з додержанням вимог ст. 11 ч. 1 ЦПК України саме в межах заявлених у цій справі позовних вимог сторін, у тому числі зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про розірвання вищезазначеного договору оренди землі сторін.

При цьому, суд першої інстанції правильно вважав, що підстави для розірвання вищезазначеного договору оренди землі сторін за рішенням суду у цій справі відсутні.

Посилання ОСОБА_2 на ст. 652 ЦК України (зміна або розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин) та на ст. ст. 291 ч. 2 Господарського кодексу України (припинення договору оренди), як підставу для розірвання вищезазначеного договору оренди землі сторін, є безпідставним.

ОСОБА_2, будучи власником вищезазначеної нерухомості в силу вимог чинного законодавства був зобов'язаний укладати із ЗМР вищезазначений договір оренди землі, у 2007 році. Положення про зміну, у тому числі збільшення розміру орендної плати було передбачено вищезазначеним договором оренди землі сторін, зокрема п.12; ОСОБА_2 був обізнаний із цим пунктом договору, погодився із останнім, підписавши цей договір.

У цій справі мають місце цивільні відносини з оренди землі між юридичною особою (ЗМР) та фізичною особою гр. ОСОБА_2, який не є суб'єктом господарювання (а.с.6-8), а Господарський кодекс України, зокрема ст. 291 ч. 2, регулює відносини оренди між двома суб'єктами господарювання.

Відсутність доходів у орендаря гр. ОСОБА_2 (безробітний предпенсійного віку) на оплату орендної плати за вищезазначеним договором оренди землі сторін не може бути підставою для розірвання останнього.

Одностороння відмова від зобов'язання не допускається в силу вимог ст. 525 ЦК України.

Земельна ділянка площею 721 кв. м, що є предметом вищезазначеного договору оренди сторін, є значно більшою за своїм розміром, ніж площа нерухомості, яка була подарована ОСОБА_2 - ОСОБА_5 (22,5 кв.м та 55 кв.м).

У своїх листах на адресу ЗМР, датованих до ухвалення судом першої інстанції оскаржуємого рішення у цій справі, ОСОБА_2 не просив розірвати вищезазначений договір оренди землі, а лише зменшити розмір орендованої земельної ділянки чи надати йому право земельного сервітуту, на що виконавчим комітетом ЗМР ОСОБА_2 були надані відповідні роз'яснення, що треба зробити для цього (лист № Є-1096-О від 13.03.2014 року а.с.66-69).

Усі надані сторонами у цій справі апеляційному суду докази (документи а.с.150-151, 155-157), датовані після ухвалення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі, тобто після 05 травня 2015 року, не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі в сили вимог ст. 303 ч. 2 ЦПК України.

Апеляційний суд має перевіряти законність та обґрунтованість оскаржуємого рішення у цій справі в межах доказів, наявних у матеріалах цієї справи та досліджених судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуємого рішення у цій справі.

В силу вимог ст. 303 ч. 2 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч.2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч.4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень на позов ЗМР та в обґрунтування свого зустрічного позову у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, які були наявні у матеріалах цієї справи та були досліджені судом першої інстанції під час ухвалення судом першої інстанції оскаржуємого у цій справі рішення, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Також суд першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішив питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок ЗМР судових витрат у вигляді судового збору 535,92 грн. (а.с.113), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С.Стрелець Л.Г.Каракуша К.В.