Єдиний унікальний номер № 741/1161/15
Номер провадження 2/741/22/16
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

30 червня 2016 року м. Носівка

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Дикого В.М.,

з участю секретаря с/з ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Носівського районного суду Чернігівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 7/8 частини житлового будинку з надвірними будівлями,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 подав до Носівського районного суду Чернігівської області позовну заяву до ОСОБА_4 про визнання права власності на 7/8 частини житлового будинку з надвірними будівлями. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 28 травня 2012 року померла його мати ОСОБА_5. Після її смерті залишилося спадкове майно, до складу якого ввійшли житловий будинок з надвірними будівлями, розташований у с. Іржавець Носівського району Чернігівської області, вул. Червоний Хутір, 11, та земельні ділянки. За життя ОСОБА_5 склала заповіт, яким все своє майно, яке буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого не складалося, заповідала сину ОСОБА_3. Позивач є спадкоємцем ОСОБА_5 за заповітом. Спадщину він прийняв, подавши у шестимісячний строк до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Крім нього, заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори подав відповідач ОСОБА_4. 03.02.2014 р. позивачеві було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 7/8 частини земельних ділянок. Отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями позивач не має змоги, оскільки відсутні оригінали правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності ОСОБА_5 на вищевказане майно. Саме тому позивач просив у судовому порядку визнати за ним право власності на 7/8 частини житлового будинку з надвірними будівлями як спадкоємцем за заповітом після смерті матері ОСОБА_5.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_3 підтримав вимоги, викладені в позовній заяві, просив суд їх задовольнити та пояснив, що його мати мала чотирьох синів, але за життя склала заповіт, яким все своє майно заповідала позивачеві. Він є спадкоємцем за заповітом після смерті своєї матері ОСОБА_5. Позивач прийняв спадщину, подавши відповідну заяву до нотаріальної контори, отримав свідоцтва про право на спадщину на 7/8 частини земельних ділянок, які належали його матері. Також спадкоємцем є брат позивача ОСОБА_4, який також звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Інші брати не прийняли спадщини. Позивач отримав відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадковий будинок. Позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав позов з підстав, викладених у його змісті, просив про його задоволення та пояснив, що спадковий житловий будинок відносився до типу колгоспного двору, на час ліквідації колгоспних дворів у ньому були зареєстровані та проживали ОСОБА_5 та ОСОБА_6. 01.10.1992 року ОСОБА_6 помер, після його смерті відкрилася спадщина на фактично належну йому 1/2 частини житлового будинку. Спадщину після його смерті прийняла ОСОБА_5, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. ОСОБА_5 спадкові права юридично не оформила. 28.05.2012 року ОСОБА_5 померла. Вона мала чотирьох дітей, але за життя склала заповіт, яким все своє майно заповідала одному синові ОСОБА_3. Позивач прийняв спадщину, подавши заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Відповідач по справі ОСОБА_4 також прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 Оскільки відповідач має право на обовязкову частку у спадщині, яка складається із 1/8 частини спадкового майна, представник позивача просив суд визнати за ОСОБА_3 право власності на 7/8 частини спадкового майна. Представник позивача не заперечував проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач у судові засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень за реєстраційними номерами 300 (а. с. 52) та 636 (а. с. 93).

Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд робить нижченаведений висновок.

Згідно з ч. 2 ст. 318 ЦК України усі субєкти права власності є рівними перед законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У судовому засіданні встановлено, що житловий будинок № 11 по вул. Червоний Хутір у с. Іржавець Носівського району Чернігівської області відносився до типу колгоспного двору, станом на 15 квітня 1991 року в ньому проживали та були зареєстровані ОСОБА_6 та ОСОБА_5, що підтверджується довідкою Іржавецької сільської ради Носівського району Чернігівської області № 03-26/156 від 08 червня 2016 року (а. с. 110).

У п. 6 Постанови № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» Пленум ВСУ розяснює, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Отже, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 належало по 1/2 частині житлового будинку № 11 по вул. Червоний Хутір у с. Іржавець Носівського району Чернігівської області як членам колишнього колгоспного двору.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 й ОСОБА_6 перебували в шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а. с. 101).

01 жовтня 1992 року ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 100).

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Спадкова справа після смерті ОСОБА_6 не заводилася, що підтверджується повідомленням з Державного нотаріального архіву Чернігівської області № 1958/01-14 від 31 травня 2016 року (а. с. 105).

У судовому засіданні встановлено, що в силу п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР спадщину після смерті ОСОБА_6 прийняла ОСОБА_5 як спадкоємець першої черги за законом, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується довідкою Іржавецької сільської ради № 03-26/161 від 10 червня 2016 року (а. с. 111).

А, отже, ОСОБА_5 успадкувала після смерті ОСОБА_6 1/2 частини житлового будинку № 11 по вул. Червоний Хутір у с. Іржавець Носівського району Чернігівської області.

Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

28 травня 2012 року померла ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 6).

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 за життя склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповіла синові ОСОБА_3, що підтверджується копією заповіту (а. с. 9).

З копії спадкової справи № 284/2012 до майна померлої ОСОБА_5 (а. с. 20-33) убачається, що ОСОБА_3 прийняв спадщину за заповітом після смерті матері, отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 7/8 частини земельних ділянок, які належали спадкодавцеві.

Також з копії спадкової справи убачається, що спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняв її син ОСОБА_4, 08.10.1949 р. н.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

У судовому засіданні встановлено, що спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_5 є її діти ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8. Ураховуючи вищевикладене, суд робить висновок, що ОСОБА_4 має право на обовязкову частку у спадщині після смерті матері як повнолітній непрацездатний син. Розмір обовязкової частки становить 1/8 (1/4:2) частини спадкового майна.

З урахуванням вищенаведеного, суд робить висновок, що ОСОБА_3 є спадкоємцем 7/8 частини житлового будинку № 11 по вул. Червоний Хутір у с. Іржавець Носівського району Чернігівської області після смерті ОСОБА_5

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищезазначений житловий будинок, оскільки на нього відсутній правовстановлюючий документ, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 923/02-31 від 18 травня 2016 року (а. с. 94).

Матеріали справи підтверджують, що на будинок № 11 по вул. Червоний Хутір у с. Іржавець Носівського району Чернігівської області виготовлена технічна документація (а. с. 10-12).

Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Ураховуючи встановлені обставини, суд робить висновок, що позов підлягає задоволенню, та ухвалює заочне рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 174, 208, 209, 212-215, 224 ЦПК України, суд

РІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, як спадкоємцем за заповітом після смерті матері ОСОБА_5, яка померла 28 травня 2012 року, право власності на 7/8 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами вартістю 111264 грн. 10 коп., розташованого у с. Іржавець Носівського району Чернігівської області по вул. Червоний Хутір, 11, який складається з власне житлового будинку «А», прибудови «а», веранди «а1», крильця «а2», сараю «Б», сараю «б», сараю «б1», сараю (бані) «В», гаража «Г», сараю «Д», погреба «П», вбиральні «У», криниці «К», огорожі №1, 2, загальною площею 81,4 кв. м житловою площею 46,1 кв. м інвентаризаційною вартістю 127159 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.М. Дикий