ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/9515/15-ц
провадження № 2/753/418/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Колесника О.М.

при секретарях Заболотній Л.Г.,

Семенченко Я.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права користування жилим приміщенням, вселення до квартири, зобов'язання надати ключі від квартири та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення особи з квартири без надання іншого житла,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права користування жилим приміщенням, вселення до квартири, зобов'язання надати ключі від квартири. В ході судового розгляду дана цивільна справа була об'єднана в одне провадження на підставі ч.1, ст.126 ЦПК України з іншою цивільною справою за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення особи з квартири без надання іншого житла.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, вимоги позову ОСОБА_4 не визнала, пояснивши, що 9.11.1999 року сторони уклали між собою шлюб. Після одруження вказана родина перебувала на квартирному обліку і 28.12.2000 року на ім'я ОСОБА_4 було видано ордер на вселення йому та його сім'ї, включаючи і позивачку, в квартиру АДРЕСА_1. В січні 2000 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вселились на законних підставах у вказану квартиру. В шлюбі сторони прожили 15 років, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, але 6.04.2015 року рішенням Броварського міськрайнного суду Київської області шлюб між сторонами було розірвано. Після цієї події відповідач став чинити перешкоди позивачу у користуванні квартирою, постійно вимагав звільнити її, забрати і винести свої речі. 28.04.2015 року відповідач ОСОБА_4 прийшов до квартири з незнайомими особами, змінив замки вхідних дверей квартири, а ОСОБА_3, застосовуючи фізичну силу, виставили до загального коридору. З цього приводу позивач звернулась з заявою до прокурора Дарницького району м. Києва про порушення її житлових прав. 31.03.2016 року відповідач повторно разом зі своєю сестрою ОСОБА_6, племінником ОСОБА_7 під керуванням його представника ОСОБА_8 повторно із застосуванням фізичної сили виселили позивачку зі спірної квартири, вдруге змінивши замки вхідних дверей і облаштувавши сигналізацію квартири. Таким чином, відповідач позбавив позивачку її особистих речей та житла. Тому просить визнати за нею право користування спірним жилим приміщенням, вселити її до вказаної квартири та зобов'язати ОСОБА_4 надати ключі від вхідних дверей квартири, а в задоволенні позову ОСОБА_4 просить відмовити, оскільки його родичі і так вже незаконно її виселили із зазначеної квартири.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_8 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_4 підтримали, просили їх задовольнити, позов ОСОБА_3 не визнали, пояснивши, що спірна квартира є власністю ОСОБА_4 Позивач ОСОБА_3, будучі дружиною відповідача, періодично проживала в даній квартирі, а в основному вона мешкала у м. Бровари в квартирі своїх батьків. Після розірвання шлюбу вона самоуправно вселилась до спірної квартири без письмової згоди власника спірного житла, змінивши замки вхідних дверей, а ОСОБА_4 фактично не допускає до його квартири. За таких обставин просять зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення її без надання іншого жилого приміщення та стягнути з неї судовий збір, сплачений ОСОБА_4 при зверненні до суду.

Заслухавши представників сторін, відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні вимог позову ОСОБА_4 необхідно відмовити з наступних підстав.

За змістом ч.4, ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як зазначає ч.1, ст.321 ЖК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Як встановлено у судовому засіданні, позивач ОСОБА_3 була зареєстрована з 1988 року та проживала в квартирі АДРЕСА_1 разом зі своїми батьками (а.с.14).

9.11.1999 року сторони уклали між собою шлюб, який був зареєстрований у відділі РАГС Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №634 (а.с.10).

У відповідності до ч.1, ст.58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

3 січня 2001 року ОСОБА_4 був виданий Печерською районною у м. Києві державною адміністрацією ордер на жиле приміщення №29015 серія Б - квартиру АДРЕСА_1 на сім'ю з двох осіб: ОСОБА_4 та його дружину ОСОБА_3, позивачку по справі (а.с.11).

Як регламентує ч.2, ст.65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

В січні 2001 року сторони ОСОБА_4 та ОСОБА_3 заселились до вказаного житла в установленому законом порядку і ОСОБА_4 здійснив свою реєстрацію в даній квартирі (а.с.13). Позивачка ОСОБА_3, вселившись в дану квартиру, залишилась бути зареєстрованою в квартирі своїх батьків АДРЕСА_1 з метою участі у майбутній приватизації зазначеного житла (а.с.14).

Як наголошує ч.1, ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За правилами ч.1, ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно ч.1, ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

23.06.2006 року відділом приватизації житла Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації було видано ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1 (а.с.12). Дане свідоцтво було зареєстроване в КП „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" 22.12.2006 року за №9285 (а.с.12, зворот. бік). Таким чином, ОСОБА_4 набув права власності на спірну квартиру, яка була зареєстрована згідно чинного законодавства, діючого на момент видачі свідоцтва.

6.04.2015 року рішенням Броварського міськрайнного суду Київської області шлюб між сторонами було розірвано (а.с.18; 61).

Як пояснили у судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які є сусідами сторін, ОСОБА_4 разом з ОСОБА_3 вселились у 2001 році до спірної квартири, де постійно проживали разом. Вони дружили сім'ями, тому часто бували у них в квартирі. Сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, при цьому ОСОБА_3 нікуди з квартири, навидь тимчасово не виїжджала. Однак 2 роки потому ОСОБА_4 захворів і його рідна сестра забрала його на лікування, після чого його ніхто не бачив. А в квітні-травні 2015 року до квартири приїхали ОСОБА_4, його рідна сестра ОСОБА_6, її син ОСОБА_11 та адвокат, який знаходиться в залі судового засідання, які примусово виселили ОСОБА_3 з даної квартири, побивши її, і замінивши замки вхідних дверей. Рідна сестра відповідача налаштовує останнього проти ОСОБА_3 з метою заволодіння квартирою для своєї родини.

Як вбачається зі змісту конверту, довідки травмпункту, відповіді Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві, адресованої ОСОБА_3, адреса позивачки на вказаних документах зазначена: квартира АДРЕСА_1 (а.с.15-17; 104).

За приписами ч.4, ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч.4, ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Як встановлено судом, позивачку ОСОБА_3 незаконно двічі було виселено зі спірної квартири, а саме: 28.04.2015 року та 31.03.2016 року. Про те, що вона на даний час не проживає в спірному житлі підтвердив і представник ОСОБА_4 ОСОБА_8

Згідно вимог ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

За правилами ч.1, ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За описаних вище обставин суд вважає, що оскільки ОСОБА_3 на даний час не проживає в квартирі АДРЕСА_1, чинення нею перешкод ОСОБА_4 не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, тому в задоволенні позову ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_3 зі спірної квартири необхідно відмовити.

Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки ОСОБА_4 є власником спірної квартири, а ОСОБА_3 є колишнім членом сім'ї власника, то при припиненні їхніх сімейних відносин, вона не може бути позбавлена права користування зазначеним житлом, якщо не наступили умови ч.2, ст.405 ЦК України, при цьому діюче законодавство письмової згоди власника не вимагає. А при примусовому виселенні ОСОБА_4 її з квартири, ОСОБА_3 підлягає вселенню до вказаного житла у встановленому законом порядку та визнанню за нею права користування жилим приміщенням. Таким чином, позов у цій частині позивачки підлягає задоволенню. Однак не підлягає задоволенню вимога щодо надання ключів від вхідних дверей квартири, оскільки безпосередньо ключі є предметом приватної власності ОСОБА_4 і їх можливо отримати тільки за згодою власника. А при вселенні до квартири ОСОБА_3 не позбавлена права мати свої ключі від тих же вхідних дверей квартири.

Як роз'яснює п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 1.11.1996 року „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Ствердження представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_3 не набула права користування вказаним жилим приміщенням, оскільки вона є зареєстрованою в квартирі АДРЕСА_1, суд не може покласти в основу рішення, так як вони спростовуються змістом рішення Конституційного Суду України №15-рп/2001 від 14.11.2001 року та п.15 Пленуму Верховного Суду України №9 від 1.11.1996 року „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", де чітко зазначено, що відсутність прописки у житловому приміщенні не є підставою для відмови у визнанні за особою права користування жилим приміщенням.

Згідно ст.79; 88 ЦПК України оскільки суд частково задовольняє позовні вимоги ОСОБА_3, тому з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути 243 грн. 60 коп. судового збору, сплаченого нею при зверненні до суду. В свою чергу не підлягає стягненню судовий збір, сплачений у тому ж розмірі ОСОБА_4, оскільки йому відмовлено у задоволенні його позову.

Керуючись ст.10; 11; 60; 79; 88; 209; 213-215 ЦПК України, на підставі ч.4, ст.41 Конституції України, ст.319; 321; 328; 355; 391; 405 ЦК України, ст.9; 58; 65; 156 ЖК України, ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України, рішення Конституційного Суду України №15-рп/2001 від 14.11.2001 року, п.15 Пленуму Верховного Суду України №9 від 1.11.1996 року „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженкою м. Бровари, Київської області право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

Вселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженку м. Бровари, Київської області в квартиру АДРЕСА_1.

В задоволенні частини позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зобов'язання надати ключі від квартири АДРЕСА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 243 грн. 60 коп. судового збору.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення особи з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла, стягнення 243 грн. 60 коп. судового збору відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення через Дарницький районний суд м. Києва.

Суддя :