Справа № 372/2712/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2016 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Михайловій Я.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, та за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-банк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання договору про відкриття кредитної лінії недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ПАТ КБ «Правекс-банк» звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись не неналежне виконання відповідачем зобовязань за укладеним сторонами договором кредиту та наявність заборгованості, яку позивач просить стягнути разом з іншими передбаченими договором та законом платежами, а саме просив стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-банк» заборгованість за кредитним договором № 1045-001/08Ф від 01.10.2008 року в розмірі 6 833 864 грн. 57 коп., яка станом на 15.05.2014 року складається із заборгованості за кредитом в розмірі 5 054 081 грн. 09 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 1 151 971 грн. 30 коп., пені за несвоєчасну сплату кредиту в розмірі 297 936 грн. 00 коп., пені за несвоєчасну сплату процентів по кредиту у розмірі 329 876 грн. 18 коп.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ПАТ «КБ «Правекс-банк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання договору про відкриття кредитної лінії недійсним, в якому посилаючись на порушення її прав як споживача просила визнати порушеним право ОСОБА_1, споживача фінансових послу ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», визнати недійсним Договір про відкриття кредитної лінії № 1045* 001/08Ф від 01.10.2008 р. із Змінами і доповненнями від 10.07.2010 р. та 14.08.2012 р., укладений між Акціонерним комерційний банком «ПРАВЕКС-БАНК», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК», та громадянкою України ОСОБА_1, ідентифікаційний номер за ДРФО НОМЕР_1, у зв'язку з укладенням під впливом обману з боку ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК».

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов ПАТ КБ «Правекс-банк» підтримала повністю, посилаючись на укладення кредитного договору, неналежне виконання його умов відповідачем, виникнення заборгованості, при цьому визнала неактуальність наявного у справі розрахунку заборгованості. Щодо позову ОСОБА_1 позиція не була висловлена через повторну неявку в судове засідання представника ПАТ КБ «Правекс-банк», який подавав заяви про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні проти позову ПАТ КБ «Правекс-банк» заперечила, посилаючись на те, що сплата коштів за договором була періодичною, розрахунок заборгованості складено невірно, оскільки не враховано останні проплати, свій позов підтримала повністю, посилаючись на те, що їй як споживачу не було надано достатньої інформації про договір, в тому числі щодо кінцевої вартості кредиту, працівники банку фактично ввели її в оману щодо умов кредитування, сума здійснених нею виплат значно перевищує суму кредиту.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги обох позовів не підлягають задоволенню з наступних підстав.

При вирішенні позовних вимог ПАТ КБ «Правекс-банк» суд виходить із наступного.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

01.10.2008 року між сторонами був укладений договір про відкриття кредитної лінії № 1045-001/08Ф, до якого вносились зміни і доповнення договорами від 13.07.2010 року, 14.08.2012 року, згідно якого позивач надав відповідачу кредит в загальній сумі 5 054 081 грн. 09 коп. строком до 01 жовтня 2018 року, що підтверджується договорами, додатками до них.

Вказаний кредитний договір був укладений в письмовій формі, що відповідає вимогам ч.1 ст.1055 ЦК України.

Анкетою, виписками із особового рахунку, іншими матеріалами справи підтверджується факт одержання відповідачем передбачених договором коштів, що також вказує на виконання умов договору позивачем.

Випискою із особового рахунку, квитанціями, іншими письмовими доказами підтверджується рух коштів по рахунку відповідача, його платежі за договором.

Правовий статус позивача як банківської установи підтверджуєтсья статутом, свідоцтвом про державну реєстрацію та іншими письмовими доказами.

Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому.

В обґрунтування позову позивачем подано розрахунок заборгованості за кредитним договором, яка становить 6 833 864 грн. 57 коп., що станом на 15.05.2014 року складається із заборгованості за кредитом в розмірі 5 054 081 грн. 09 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 1 151 971 грн. 30 коп., пені за несвоєчасну сплату кредиту в розмірі 297 936 грн. 00 коп., пені за несвоєчасну сплату процентів по кредиту у розмірі 329 876 грн. 18 коп.

Суд вважає відповідні доводи щодо розміру заборгованості непереконливими, оскільки під час судового розгляду відповідачем було надано письмові докази про надходження позивачеві коштів за квитанціями на значну суму, які не враховані у розрахунку заборгованості. В судовому засіданні представник банку визнав неактуальність розрахунку заборгованості, невідповідність зазначених у ньому сум фактичним обставинам спору, однак додаткових доказів чи розрахунків ПАТ КБ «Правекс-банк» не представив. Належних і допустимих доказів на спростування поданих відповідачем ОСОБА_1 доказів позивач не надав.

В межах судового розгляду цієї цивільної справи ухвалою суду від 14 вересня 2015 року за згодою сторін було призначено судову економічну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання:

1.Чи відповідає наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника ОСОБА_1 по сплаті процентів за кредит, санкцій та погашення основної суми боргу перед банком та інших платежів дійсному розміру за умовами чинного законодавства та укладеного між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Правекс-банк» та ОСОБА_1 кредитного договору № 1045-001/08Ф від 01.10.2008 року та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за цим кредитним договором?

2.Який дійсний розмір заборгованості по всім видам виплат, передбачених умовами кредитного договору № 1045-001/08Ф від 01.10.2008 року, укладеного між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Правекс-банк» та ОСОБА_1, станом на 15.05.2014 року та станом на час проведення експертизи із врахуванням наявних у матеріалах цивільної справи письмових доказів ?

3.Який дійсний розмір заборгованості по всім видам виплат, передбачених умовами кредитного договору № 1045-001/08Ф від 01.10.2008 року, укладеного між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Правекс-банк» та ОСОБА_1, станом на 15.05.2014 року та станом на час проведення експертизи із врахуванням наявних у матеріалах цивільної справи письмових доказів у випадку застосування положень ст.258 ЦК України до окремих сум, зазначених у розрахунку заборгованості, в тому числі щодо пені та інших видів платежів ?

Згідно висновку експерта № 1747 від 25.05.2016 року за результатами проведення судово-економічної експертизи наданий банком розрахунок заборгованості містить суперечливі та в повній мірі не відображає всього досліджуваного періоду та інформації, зазначеної у наданих розрахункових документах, фактичні нарахування суперечать умовам кредитного договору, встановити який дійсний розмір заборгованості по всім видам виплат за умовами кредитного договору не видається можливим в звязку з відсутністю документального підтвердження надання кредитних коштів, документів бухгалтерського обліку, документального підтвердження конвертації залишку заборгованості, розрахункових даних у доларах США.

При цьому, на думку суду, представник позивача від подання достатніх для більш повного дослідження фактичних обставин справи письмових доказів ухилився, не виконав вимоги ухвали про витребування доказів і призначення експертизи.

Згідно ч.1 ст.146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Із врахуванням викладеного вище, відповідно до положень ст.ст. 10,11,60,146 ЦПК України вирішуючи спір на підставі наявних у справі доказів суд вважає недоведеними посилання позову на відповідність складеного позивачем розрахунку заборгованості вимогам чинного законодавства та достатність правових підстав для стягнення коштів за його умовами в судовому порядку.

Сукупність описаних вище обставин вказує на необґрунтованість поданого позивачем розрахунку заборгованості, невідповідність такого розрахунку умовам кредитного договору, однак самостійно її розрахувати суд позбавлений можливості через відсутність достатніх відомостей і доказів щодо вихідних даних.

Наявні у справі докази не дають можливості з достатнім ступенем достовірності встановити факт умисного ухилення відповідача від виконання договору, а також наявність та розмір заборгованості по кредиту.

Таким чином, обставини відносно встановлення розміру заборгованості за кредитом, що покладені в основу позову, не знайшли підтвердження під час судового розгляду.

Відомості у наданих відповідачем письмових доказах позивачем переконливо не спростовані, від повного, всебічного та обєктивного встановлення судом обставин щодо наявності та розміру заборгованості за кредитом позивач ухилився.

Статтею 11 ЦК України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обовязків.

Згідно ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний

розсуд.

Згідно ч.2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Суд вважає, що позивачем не доведено обставин, які б породжувала правові наслідки у виді виникнення зобовязань сплатити визначені позовом кошти, тому достатніх підстав для задоволення позову ПАТ КБ «Правекс-банк» суд не вбачає.

При вирішенні позову ОСОБА_1 суд виходить із наступного.

Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ч.ч.1,3 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування.

Згідно п.п.1,2,4 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця).

Згідно ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту;

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Аналогічні приписи містить ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

ОСОБА_1 під час судового розгляду належними і допустимими доказами не довела, що вказані вище приписи законодавства при укладенні договору між сторонами не були дотримані, що було порушено її права як споживача.

Зміст укладеного і підписаного сторонами Договору про відкриття кредитної лінії № 1045-001/08Ф від 01.10.2008 року містить посилання на те, що шляхом укладення та підписання Позичальником даного Договору, ОСОБА_1 підтвердила факт письмового повідомлення мене Банком про умови надання кредиту, а також про всі збори, відсотки, тарифи, комісії та інші елементи вартості кредиту по даному Договору згідно п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (п. 10.8.) та факт повідомлення про всі існуючій валютні ризики, пов'язані з наданням кредиту в іноземній валюті (п. 10.12.). Доказів на спростування такого факту ознайомлення споживача із всіма умовами кредитування ОСОБА_1 суду не подала.

За таких обставин суд надає перевагу письмовим доказам у порівняні із непідтвердженими доказами твердженнями ОСОБА_1, тому вважає недоведеними посилання на те, що банк приховав від неї, як позичальника, повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів ОСОБА_1 в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту.

При цьому слід також врахувати, що відсутність достатніх вихідних даних для належного обрахунку заборгованості за кредитним договором, вирішення питання про співвіднесення фактично сплачуваних сум із умовами кредитного договору унеможливило висновок про обгрунтованість доводів позову навіть за результатами проведеної у справі експертизи, що вказує на недоведеність позовних вимог і неможливість їх задоволення на підставі наявних у справі доказів.

Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п.20 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Під час судового розгляду ОСОБА_1 не було подано належних і допустимих доказів, які б вказували на те, що вона була введена в оману працівниками банку при підписанні кредитного договору. При цьому суд враховує, що сторонами добровільно неодноразово підписувались ніким неоспорені угоди щодо внесенні змін до кредитного договору, договір іпотеки, а ОСОБА_1 в достатній мірі обізнана із вимогами законодавства, яке регулює спірні правовідносини, оскільки на час підписання оспорюваного правочину здійснювала приватну нотаріальну практику. За таких обставин, непідтверджені доказами посилання на введення ОСОБА_1 в оману при укладенні правочину суд вважає непереконливими і недоведеними.

Враховуючи викладене, достатніх підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 суд не вбачає.

Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом не встановлено достатніх правових і фактичних підстав для покладення на ОСОБА_1 в судовому порядку обовязку сплати передбачених позовом коштів, також не встановлено достатніх підстав для визнання недійсним укладеного між сторонами договору, вирішуючи спір на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства суд вважає, що позовні вимоги обох позовів не доведені належними і допустимими доказами, не ґрунтуються на зібраних у справі доказах та приписах чинного законодавства, тому обидва позови не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 60, 88, 212-214 ЦПК України, ст.ст. 16, 525, 526, 543, 549, 624, 625, 1050, 1054 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити повністю.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-банк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання договору про відкриття кредитної лінії недійсним відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.В.Кравченко