АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/2622/16 Головуючий 1-ї інстанції Бабенко Ю.П.
Категорія: захист прав споживачів
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді Довгаль А.П.

суддів Коваленко І.П., Коровіна С.Г.

при секретарі Щегельському Д.О.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в приміщенні суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання пункту договору недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 акціонерного товариства «ОТП Банк» (надалі ПАТ «ОТП Банк або Банк), Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (надалі ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), в якому просив визнати недійсним п.4.1.1 кредитного договору №ML 701/962/2007 від 08.11.2007року, укладеного між ним та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк».

Заявлені вимоги позивач мотивує тим, що 08.11.2007року між ним та Закритим акціонерним товариство «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір №ML-701/962/2007 (надалі кредитний договір), згідно умов якого Банк надав йому кредитні кошти в розмірі 202 481,60дол. США зі сплатою 12,99% (відсотків) річних, строком до 08.11.2029року. Відповідно до п.4.1.1 цього договору за порушення прийнятих на себе зобовязань по поверненню суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом у визначені строки, позичальник зобовязаний сплачувати пеню в розмірі 1% (відсотка) від суми несвоєчасно виконаних зобовязань за кожен день прострочки. Вважає, що цей пункт кредитного договору порушує його права як споживача та суперечить діючому законодавству.

В судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - ОСОБА_4 позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні за безпідставністю. Також зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення з цими вимогами до суду.

Представник відповідача ПАТ «ОТП Банк» не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся в установленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 червня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним пункт 4.1.1. кредитного договору №ML-701/962/2007 від 08 листопада 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк».

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просить його скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи та на неналежну оцінку наданим доказам.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов і визнаючи недійсним пункт 4.1.1. кредитного договору №МL 701/962/2007 від 08 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТБ Банк», суд дійшов висновку, що цей пункт в частині визначення розміру пені в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобовязань за кожен день прострочки, є несправедливим, суперечить принципам розумності та добросовісності, створює дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позичальника грошей як споживача банківських послуг.

Проте, погодитися з таким висновком не можна, оскільки суд дійшов його без повного, всебічного та обєктивного розгляду справи, прав та обовязків сторін у даних правовідносинах, з неправильним тлумаченням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Одним із основоположних принципів приватноправового регулювання є закріплений в п.3 ч.1 ст.3 та ст.627 ЦК України принцип свободи договору, відповідно до якого укладання договору носить добровільний характер і ніхто не може бути примушений до вступу в договірні відносини.

Судовим розглядом встановлено, що 08.11.2007року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір №ML-701/962/2007, відповідно до умов якого Банк надав позивачу кредитні кошти в розмірі 202 481,60дол. США зі сплатою 12,99% (відсотків) річних, строком до 08.11.2029року.

Взяті на себе зобовязання ОСОБА_1 виконував не належним чином, оплату кредитних сум проводив несвоєчасно та не в повному обсязі, у звязку з чим у нього виникла заборгованість перед Банком.

Як свідчать матеріали справи, за договором купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року, ПАТ «ОТП Банк» продав ТОВ «ОТП Факторинг Україна» кредитний портфель, в тому числі вимоги за кредитним договором позивача - №ML-701/962/2007 від 08.11.2007року. ТОВ «ОТБ Факторинг Україна» в липні 2013 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про примусове стягнення сум за цим кредитним договором.

Згідно п.4.1.1 кредитного договору за порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом у визначені цим договором строки, позичальник зобовязаний сплатити Банку пеню в розмірі 1% ( одного відсотка) від суми несвоєчасно виконаних боргових зобовязань за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно цього договору.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.ч. 1, 3 ст.549 ЦК України).

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Укладаючи кредитний договір, ОСОБА_1 був ознайомлений з усіма його істотними умовами, про що свідчить його підпис на кожній сторінці правочину. При цьому будь-яких застережень з його боку стосовно того, що він не згоден з якимось пунктом договору зроблено не було, тобто всі пункти на той час його повністю влаштовували.

У ст.203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Частинами 1,2,3,4,5 цієї статті визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При укладенні вищезазначеного кредитного договору були дотримані передбачені законом обовязкові умови дійсності правочину та окремих його частин, зокрема, договір вчинено у письмовій формі, зміст правочину не суперечить актам цивільного законодавства, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі, а саме ОСОБА_1 бажав отримати кредит у визначеному ним розмірі, а Банк за користування його грошами отримати прибуток. Таким чином, цей правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст.215 ЦК України).

Мотивуючи своє рішення, суд в якості підстави для визнання спірного пункту кредитного договору недійсним послався на ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (надалі Закон). Положеннями цих статтей визначено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорі, якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Але, в даному випадку не підлягають застосуванню норми вищевказаного Закону, оскільки ці норми встановлюють заборону щодо покладення на споживача витрат при укладенні договору, в той час як пеня, що погоджена сторонами, є за своєю природою не витратою, а одним із засобів забезпечення виконання зобовязання, які встановлені главою 49 ЦК України.

З урахуванням вищенаведених обставин, доводи суду про несправедливість встановлення в договорі пені в розмірі 1% (відсотка) за кожен день прострочення виконання зобовязання за споживчим кредитом, є помилковими.

За таких обставин, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову ОСОБА_1 в позові.

Оскільки рішення суду першої інстанції скасовується за безпідставністю заявлених вимог, тому відсутні підстави для застосування до даних правовідносин інституту позовної давності.

Згідно п.4) ч.1 ст.309 ЦПК підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене та керуючись ст.ст. 307ч.1п.2), 309ч.1п.4), 313, 314ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 червня 2015 року скасувати і ухвалити у справі нове рішення, яким в позові Ганус ОСОБА_2 акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання пункту договору недійсним відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді -