У Х В А Л А

12 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Сімоненко В.М., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Звенигородського районного нотаріального округу Бедрата-Скляр Наталія Миколаївна, про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на майно, виключення майна зі складу спадщини,

в с т а н о в и л а :

Звенигородський районний суд Черкаської області рішенням від 28 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 8 липня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнив, встановив факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_8 у період з травня 2009 року по 25 грудня 2013 року, визнав спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1, визнав право власності за ОСОБА_5 на Ѕ частину зазначеної квартири та виключив Ѕ частину квартири зі складу спадщини. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 липня 2015 року відмовлено ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України.

12 липня 2016 року до Верховного Суду України звернулась ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 липня 2015 року з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 74 Сімейного кодексу України (далі - СК України), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На підтвердження своїх вимог заявниця посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 жовтня і 16 листопада 2011 року, 29 лютого 2012 року, 24 квітня 2013 року, дві ухвали 13 липня 2011 року, три ухвали від 25 серпня 2011 року та постанову Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року.

Водночас заявниця просить поновити строк подання заяви про перегляд зазначених судових рішень, посилаючись на поважність причин його пропуску.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦПК України заява про перегляд судових рішень подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подано заяву про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання на підтвердження підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява.

У разі пропущення строку, встановленого частинами першою-третьою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суд за клопотанням особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, може поновити цей строк у межах одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява (частина четверта статті 356 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що строк подання заяви про перегляд судових рішень підлягає поновленню, оскільки наведені ОСОБА_4 причини пропуску строку є поважними.

Разом з тим, перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Відмовляючи у відкритті касаційного провадження, суд касаційної інстанції зазначив, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права при їх ухваленні. При цьому суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, виходили із доведеності позивачкою факту проживання її з ОСОБА_8 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Оскільки за час спільного проживання ними набуто майно, то в силу статей 60, 74 СК України воно належить їм на праві спільної сумісної власності і підлягає поділу в рівних частках. Частка позивачки у майні, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, не входить до складу спадщини і підлягає виключенню зі спадкового майна.

У наданій для порівняння ухвалі від 13 липня 2011 року (справа № 6-12126св11) Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновком суду апеляційної інстанції, який відмовив у задоволенні позову про поділ майна, набутого за час спільного проживання чоловіка і жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

В ухвалі від 25 серпня 2011 року (справа № 6-23882св11) Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій, на підставі яких встановлено факт проживання однією сім'єю чоловіка і жінка без реєстрацію шлюбу та відмовлено в задоволенні позову про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалах від 3 жовтня 2011 року і 29 лютого 2012 року зазначив про те, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій при розгляді справ допущені порушення норм процесуального права чи неправильно застосовано норми матеріального права. При цьому судами ухвалено рішення, якими відмовлено у задоволенні позовів про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрацію шлюбу та визнання права власності на частину житлового будинку.

В ухвалах суду касаційної інстанції, наданих заявницею на підтвердження підстави перегляду судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, та в судовому рішенні, про перегляд якого подану заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

Залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, яким задоволено частково позов про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінка без реєстрацію шлюбу та поділ спільного майна подружжя, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 16 листопада 2011 року зазначив про те, що позивачем доведено наявність між сторонами усталених відносин, що притаманні подружжю в період спільного сумісного проживання. Майно, набуте ними у зазначений період, є спільним майном подружжя і підлягає поділу між сторонами в рівних частках.

У зазначеному судовому рішенні та в судовому рішенні, яке заявниця просить переглянути, суд касаційної інстанції дійшов однакових висновків щодо застосування статті 74 СК України.

Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2011 року (справа № 6-16447св11), 25 серпня 2011 року (справа № 6-17134св11), 25 серпня 2011 року (справа № 6-18041св11) та 24 квітня 2013 року не можуть бути прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення судів попередніх інстанцій й передав справи на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Надана для порівняння постанова Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року не є рішенням суду касаційної інстанції, ухваленим у порядку касаційного провадження, тому на неї не може здійснюватися посилання на підтвердження підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Поновити ОСОБА_4 строк подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 липня 2015 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Звенигородського районного нотаріального округу Бедрата-Скляр Наталія Миколаївна, про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на майно, виключення майна зі складу спадщини за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 липня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

В.М. Сімоненко

А.Г. Ярема