У х в а л а

15 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Обухівського районного суду Київської області від 2 грудня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності на майно,

в с т а н о в и л а :

Обухівський районний суд Київської області рішенням від 2 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнив, ухвалив:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 22 травня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7 та зареєстрованим за № 11030;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 22 травня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7 та зареєстрованим за № 11029;

- визнати за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право спільної сумісної власності на житловий будинок загальною площею 767,7 кв.м; басейн загальною площею 479,9 кв.м; будинок для персоналу загальною площею 211,8 кв.м, які розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,75 га за адресою: АДРЕСА_1;

- визнати за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину зазначеної земельної ділянки;

- визнати за ОСОБА_6 право власності на зазначену земельну ділянку;

- у порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину нерухомого майна, а саме: на Ѕ частину житлового будинку, басейну та будинку для персоналу, які розташовані на зазначеній земельній ділянці за вказаною адресою;

- в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину нерухомого майна, а саме: на Ѕ частину житлового будинку, басейну та будинку для персоналу, які розташовані на зазначеній земельній ділянці за вказаною адресою;

- стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 365 грн 40 коп. сплаченого судового збору.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 8 червня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_6 задовольнила частково.

Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та визнання права власності на частку у майні подружжя колегія суддів скасувала, справу в цій частині направила на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 2 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року в частині вирішення позовних вимог про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки, визнання за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 права спільної сумісної власності подружжя колегія суддів залишила без змін

12 липня 2016 року ОСОБА_4, за дорученням якого діє ОСОБА_8, звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Обухівського районного суду Київської області від 2 грудня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 321, 331 Цивільного кодексу України, статей 57, 60 Сімейного кодексу України, статті 4 Закону України «Про судову експертизу»; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу перегляду вказаних судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 березня 2012 року, 2 грудня 2015 року (2 ухвали), 10 лютого 2016 року, 16 березня 2016 року (2 ухвали), 23 березня і 30 травня 2016 року, в яких, на його думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано зазначені норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на постанови Верховного Суду України від 3 червня, 1 липня, 7 жовтня, 18 листопада і 16 грудня (2 постанови) 2015 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 8 червня 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявник, касаційний суд, залишивши без змін судові рішення в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу та визнання права спільної сумісної власності, погодився з висновком судів про те, що спірне нерухоме майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки набуте подружжям під час шлюбу й за спільні грошові кошти.

При цьому оспорювані договори купівлі-продажу укладені без згоди позивача, який є співвласником спірного нерухомого майна, а тому мають бути визнані недійсними.

Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог щодо поділу майна подружжя та визнання права власності на частку подружжя у цьому майні, касаційний суд указав на необхідність з'ясувати усі фактичні обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Разом з тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявником для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалах від 14 березня 2012 року, 2 грудня 2015 року(№6-28972ск15 і №6-22308ск15) касаційний суд, направивши справи на новий розгляд до суду першої інстанції, указав на порушення судами норм матеріального та процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спорів;

- в ухвалі від 10 лютого 2016 року касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зазначив про порушення судами норм матеріального та процесуального права щодо визнання за позивачем права власності на відповідну частину будівельних матеріалів, використаних у процесі будівництва;

- в ухвалі від 16 березня 2016 року (№6-35991ск15) касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, указав на необхідність перевірити належним чином доводи сторін щодо обґрунтування та заперечення позову з огляду на те, що розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно;

- в ухвалі від 16 березня 2016 року (№6-6357ск15) касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зазначив про необхідність з'ясувати ступінь готовності житлового будинку на час розірвання шлюбу (оскільки спірний будинок не був уведений в експлуатацію), дослідити, чи підлягає спірне майно поділу та чи дійсно порушені права позивача як співвласника житлового будинку, який введено в експлуатацію після розірвання шлюбу;

- в ухвалі від 23 березня 2016 року касаційний суд, залишивши без змін рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком про відмову в задоволенні позову щодо визнання спірного майна спільним сумісним майном подружжя, оскільки зазначене майно набуте відповідачкою як фізичною особою - підприємцем за власні кошти, а тому є її особистою приватною власністю;

- в ухвалі від 30 травня 2016 року касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з висновками судів про відсутність правових підстав для визнання правочину недійсним, визнання незаконним і скасування свідоцтв про право власності, рішень про державну реєстрацію права власності з огляду на те, що вклад до статутного капіталу господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя в інтересах сім'ї; при цьому той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів.

Правові висновки суду касаційної інстанції, викладені в наведених ухвалах суду касаційної інстанції та в ухвалі, про перегляд якої подано заяву, ґрунтуються на різних фактичних обставинах, що позбавляє Верховний Суд України можливості установити неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Крім того, відсутні й підстави для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року у зв'язку з її невідповідністю висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 3 червня, 1 липня, 7 жовтня, 18 листопада і 16 грудня (2 постанови) 2015 року, оскільки ухвала суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, не суперечить цим висновкам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності на майно за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Обухівського районного суду Київської області від 2 грудня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

А.Г. Ярема