Справа № 459/2900/15 Головуючий у 1 інстанції: Грабовський В.В.
Провадження № 22-ц/783/1232/16 Доповідач в 2-й інстанції: Мусіна Т. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - Мусіної Т.Г.

суддів - Бермеса І.В., Савуляка Р.В.

за участі секретаря - Фейір К.О.

з участю: представника позивача за первісним позовом та відповідача за

зустрічним ОСОБА_2 - адвоката Брух А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 20 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 (в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5) до ОСОБА_2 про вселення у житлове приміщення,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, в якому просив на підставі ч.2 ст. 405, ст.ст. 317, 391 ЦК України визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування та проживання квартирою АДРЕСА_1

Свій позов обґрунтовував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1. У цій квартирі зареєстровані його мати, відповідач ОСОБА_4 та двоє їхній дітей: син ОСОБА_6, 1993р.н., та дочка ОСОБА_5, 1999р.н. зазначає, що відповідачка ОСОБА_4 протягом усього часу прописки фактично ніколи не проживала у зазначеній квартирі, не брала участі у сплаті комунальних послуг. Протягом тривалого часу по сьогодні вона має іншу сімю та проживає з іншим чоловіком. Посилаючись на вказане просив задовольнити його позов.

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про вселення у житлове приміщення, в якому просила вселити її та неповнолітню ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартиру АДРЕСА_1

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що що нею та позивачем ОСОБА_2 у 2003 році було придбано спірну квартиру, право власності на яку за домовленістю між ними було оформлено на позивача у порядку дарування. Незважаючи на те, що вона та неповнолітня ОСОБА_5 зареєстровані у вказаній квартирі, ОСОБА_2 позбавив їх можливості проживати у ній, чим порушив їхнє право на користування житлом, у звязку з чим вони змушені проживати у найманому житлі. На підставі наведеного просила задовольнити її зустрічний позов.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 20 листопада 2015 року первісний позов ОСОБА_2 задоволено та визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду в частині задоволення первісного позову оскаржила відповідачка

ОСОБА_4

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин справи, просить рішення суду в частині задоволення первісного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. Зокрема зазначає, що її право на користування спірною квартирою пов'язане із правом спільної сумісної власності подружжя на неї, а не з фактом реєстрації у ній за місцем проживання. Висновки суду про те, що спірна квартира є власністю лише позивача ОСОБА_2 на підставі договору дарування не відповідають дійсності, оскільки сторони у справі визнали факт купівлі позивачем спірної квартири під час перебування сторін у шлюбі і відсутність спору між ними та іншими учасниками щодо такої обставини. Судом не застосовано ч.2 ст. 58 ЦК України та ч.1 ст. 22 КпШС України, які підлягали застосуванню, натомість неправильно застосовано ст. 405 ЦК України. Зазначає, що її тривале не проживання у спірній квартирі зумовлене їхньою спільною домовленістю з позивачем про їхнє проживання як сім'ї в іншому житлі.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши доводи осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, передбачених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню: рішення суду в частині задоволення первісного позову підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення суду є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягали застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні правовідносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини в правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 з часу її реєстрації у 2005 році у спірній квартирі не проживала, а тому втратила право на користування квартирою на підставі ст. 405 ЦК України.

Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що на час пред'явлення первісного позову ОСОБА_2 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.07.1991р. від якого мають двох дітей: сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та неповнолітню доньку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3

Шлюб між сторонами розірвано в процесі розгляду даної справи рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 25 вересня 2015 року, неповнолітня ОСОБА_5, 1999р.н. залишена на проживанні з матір'ю ОСОБА_5 (а.с. 67).

Предметом первісного позову у даній справі є право на користування та проживання дружини позивача в квартирі АДРЕСА_1

Позивач ОСОБА_2 набув право власності на вказану квартиру відповідно до договору дарування від 22 серпня 2003р., посвідченого приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 1816 (а.с. 33).

Відповідно до витягу № 1337607 від 28.08.2003р. про реєстрацію права власності на нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 зареєстрована в цілому на праві приватної власності за ОСОБА_2

Квартира складається з однієї жилої кімнати площею 19 кв.м., кухні, коридору, санвузла, балкону та кладової, загальна площа квартири становить 36,5 кв.м.

Згідно даних будинкової книги власник квартири в ній не зареєстрований, дружина ОСОБА_4, син ОСОБА_6 та донька ОСОБА_5 були зареєстровані у вказаній квартирі 01.02.2005р. як члени сім'ї.

Відповідно до частин 1,4 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином право сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст. 405, 406 ЦК України, зокрема, через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленість між ним і власником житла або законом.

Позивач просить припинити право користування ОСОБА_4 спірною квартирою саме з підстав ч.2 ст. 405 ЦК України, а саме не проживання у спірній квартирі без поважних причин понад 10 років з часу її реєстрації.

Погоджуючись з такими доводами, суд першої інстанції не врахував, що сторони на час реєстрації відповідачки в спірній квартирі перебували у зареєстрованому шлюбі та проживали однією сім'єю разом з дітьми за досягнутою між подружжям домовленістю за місцем реєстрації позивача у квартирі по АДРЕСА_2 у зв'язку з кращими умовами, що визнається позивачем та його представником. Таким чином у зв'язку з такою домовленістю право ОСОБА_4 на користування спірною квартирою не було пов'язано з обов'язковим фізичним проживанням у цій квартирі, не оспорювалось власником квартири, тому висновки суду про втрату права ОСОБА_4 на користування спірною квартирою через не проживання без поважних причин протягом 10 років не відповідають обставинам справи.

В рішенні Червоноградського міського суду Львівської області від 25 вересня 2015 року про розірвання шлюбу сторонами не визначено чіткого періоду не проживання сторін однією сім'єю.

Суд не дав належної оцінки доказам, поданим позивачем ОСОБА_2 на підтвердження не проживання ОСОБА_4 в спірній квартирі, а саме актам від 30.03.2015р., 01.07.2015р., 11.08.2015р., які охоплюють період менше шести місяців до пред'явлення в суд позову, такі складені зі слів сусідів та зафіксовано не проживання лише на дату складання акту, не вказані причини не проживання.

Оскільки допущені судом порушення норм матеріального і процесуального права призвели до ухвалення незаконного рішення, таке залишатись в силі не може, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст. 309, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 20 листопада 2015 року в частині задоволення первісного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 267 (двісті шістдесят сім) грн. 96 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий Т.Г. Мусіна

Судді: І.В. Бермес

Р.В. Савуляк