Ухвала

іменем україни

16 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання договору застави майнових прав вимоги недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, на обґрунтування якого зазначала, що 14 серпня 2008 року між нею та ВАТ «Банк Фінанси та Кредит» укладено кредитний договір № 392-08-И, предметом якого є надання банком в її тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів в сумі 88 тис. доларів США з оплатою 8 % річних. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 21 серпня 2008 року між нею та банком був укладений договір застави майнових прав вимоги, відповідно до якого ОСОБА_4 передала в заставу банку належні їй майнові права вимоги на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 вважала, що договір застави майнових прав вимоги від 21 серпня 2008 року є недійсним з дати його укладання у зв'язку із відсутністю його нотаріального посвідчення.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 11 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 29 березня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судом установлено, що 14 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено кредитний договір № 392-08-И, предметом якого є надання банком ОСОБА_4 в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів в сумі 88 тис. доларів США з оплатою 8 % річних.

21 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладений договір застави майнових прав вимоги, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передала в заставу банку належні їй майнові права вимоги на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

При укладанні договору застави майнових прав вимоги позивач не пред'явив до відповідача вимог щодо зміни умов договору чи недійсності укладення договору, отже, при підписанні договору позивач усвідомлював всі наслідки його укладання.

Умови договору є суттєвими і оговорені (погоджені сторонами) в самому договорі.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Як вбачається із матеріалів справи, при укладанні та підписанні договору вимоги законодавства було додержано та виконано, його форма та зміст відповідають положенням ст. 203 ЦК України.

Пунктом 13 договору застави майнових прав вимоги від 21 серпня 2008 року передбачено, що договір набуває чинності після його підписання сторонами і дії до повного виконання заставодавцем своїх зобов'язань за кредитним договором.

Згідно з умовами п. 5.1 кредитного договору від 14 серпня 2008 року № 392-08-И забезпеченням виконання зобов'язань за кредитом є застава майнових прав вимоги на іменну цільову облігацію.

Оскільки закон не вимагає нотаріального посвідчення договору застави цінних паперів відповідно до ст. 13 Закону України «Про заставу», договір укладається в простій письмовій формі.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, відмовив у позові.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

І.М.Завгородня

О.М.Ситнік