У Х В А Л А

13 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року в справі за позовом приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» до ОСОБА_4 про спонукання до виконання мирової угоди, стягнення коштів,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 8 жовтня 2015 року, позов публічного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача штрафні санкції - пені в сумі 3000 грн та судовий збір в сумі 891 грн 88 коп., в решті позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року касаційну скаргу касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.

У травні 2016 року від ОСОБА_4 надійшла заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4 частини 1 статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме частини 2 статті 625 ЦК України та неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - частини 7 статті 122, пункту 2 частини 1 статті 205 ЦПК України.

Для прикладу наявності зазначених підстав, заявник додає ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня 2016 року, від 20 квітня 2016 року, від 4 вересня 2013 року й постанови Верховного Суду України від 13 січня 2016 року, від 20 січня 2016 року, від 20 січня 2009 року, від 20 серпня 2013 року, в яких, на його думку, зазначені норми матеріального та процесуального права застосовані по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 2, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні у справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позову в частині стягнення штрафних санкцій - пені, з огляду на те, що оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання перед позивачем, то повинен нести відповідальність за порушення грошового зобов'язання, яка передбачена пунктом пп. 5.1 пункту 5 мирової угоди та статтею 625 ЦК України.

У той самий час у наданих для порівняння постановах Верховного Суду України:

- від 20 серпня 2013 року в справі про стягнення суми, Верховний Суд України виходив з того, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку відмовляючи в частині стягнення 30 процентів річних, оскільки позивач просив стягнути суму річних не як за прострочення виконання грошового зобов'язання, а як за користування коштами продавця, що не є тотожними поняттями в розумінні цивільного законодавства, крім того, відповідальність за користування чужими коштами має іншу природу відповідно до сукупності статей 536 та 692 ЦК України та підлягає окремому самостійному захисту як порушене право;

- від 20 січня 2016 року в справі про стягнення боргу з урахуванням установленого індексу інфляції та трьох процентів річних викладена правова позиція про те, що до спірних правовідносин, які виникли у зв'язку з виконанням судового рішення не застосовуються норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України);

- від 13 січня 2016 року в справі про відшкодування майнової шкоди, суд дійшов висновку про те, що оскільки судом першої інстанції вже було встановлено розмір завданої позивачці шкоди та стягнуто цю шкоду з відповідача на користь позивачки, то встановлений судовим рішенням у цій справі розмір шкоди відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні цієї справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень статті 625 ЦК України;

- від 20 січня 2009 року в справі про спонукання до виконання зобов'язання та зобов'язання вчинити дії викладена правова позиція про те, що затвердження господарським судом мирової угоди сторін з одночасним припиненням провадження у справі є одноактною (нерозривною) процесуальною дією і не може розцінюватися як два самостійних акти - окремо щодо затвердження мирової угоди і щодо припинення провадження у справі відповідно до частини 4 статті 78, пункту 7 статті 80 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Відтак, мирову угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні, оскільки порядок її укладення та затвердження регламентовано відповідними положеннями ГПК України.

Отже, висновок зроблений судом у справі про перегляд якої подано заяву, не суперечить висновку, зробленому Верховним Судом України у постановах від 20 серпня 2013 року, від 20 січня 2016 року, від 13 січня 2016 року та від 20 січня 2009 року, на які посилається заявник.

Надана для порівняння ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 вересня 2013 року в справі про внесення виправлень в акт про нещасний випадок на виробництві не може бути прикладом неоднакового застосування норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ, оскільки вона постановлена у справі з іншим предметом спору, підставами позову, змістом позовних вимог, матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин, ніж у справі, яку просить переглянути заявник.

Крім того, не може бути прикладом неоднакового застосування норм матеріального права надана для порівняння ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня 2016 року, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення суду апеляційної інстанції та направив справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, а саме не встановлення судом фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи.

Із огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені у заяві ОСОБА_4 доводи не вказують на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а тому в допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» до ОСОБА_4 про спонукання до виконання мирової угоди, стягнення коштів відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук