Справа № 212/1875/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

07 вересня 2016 року м. Кривого Рогу Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Пустовіта О.Г.,

при секретарі Конограй В.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_6 за кордон, без згоди матері ОСОБА_7.

В обґрунтування вимог вказав, що з 11 жовтня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було укладено шлюб.

Від сумісного проживання вони мають двох неповнолітрніх дітей сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В звязку з тим, що подружнє життя у них не склалося, більше року вони не проживають разом, не ведуть спільне господарство, шлюбні відносини між ними припинено.

Після припинення шлюбних відносин діти залишилися проживати з позивачем. Відповідачка не цікавиться їхнім життям, у вихованні та утриманні дітей участі не приймає.

Враховуючи той факт, що син ОСОБА_8 часто хворіє, він потребує дієтичного харчування та санаторно-курортного оздоровлення.

Робота позивача пов'язана із роз'їздами, які зокрема повязані з тимчасово окупованою територією АР Крим. Отже дуже часто в період канікул йому доводиться брати дітей з собою. Це дає йому змогу, окрім безпосереднього спілкування з дітьми, організувати їх оздоровлення в саніторіях Криму, а також їх відпочинок.

Відповідачкою було надано дозвіл на виїзд дітей в його супроводі до Російської Федерацї, якій зараз підконтрольна територія АР Крим, який сплив 01 червня 2015 року.

Отримати новий дозвіл відповідачка відмовляється, в зв'язку з тим, що вона проживає на території АР Крим, а на територію підконтрольну Україні приїздити відмовляється.

З нещодавного періоду зв'язок з нею майже втрачений і вирішити це питання без суду наразі неможливо.

Тому він просить суд, надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_6 за кордон, без згоди матері ОСОБА_7.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позові, просив їх задовільнити у повному обсязі, проти постановлення заочного рішення не заперечував.

Відповідачка ОСОБА_7 в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, судові повістки направлялися за адресою вказану у позові, про причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутністю суду не надала, у звязку з чим, суд дійшов висновку про можливість заочного розгляду справи та постановлення рішення на підставі наявних у справі доказів.

У разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (ч. 4 ст. 169 ЦПК України та ст. 224 ЦПК України).

Зважаючи на вищевикладене та відсутність заперечень позивача та його представника, суд приходить до висновку про можливість розгляду позову у відсутності відповідача та постановлення заочного рішення по справі.

Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши обставини та давши оцінку доказам, наданих в їх обґрунтування, суд вважає, що у заявленому позові необхідно відмовити у повному обсязі, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 8 ЦПК України в редакції 2005 року, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 214 ЦПК України, п. 12 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 Про судове рішення у цивільній справі, під час ухвалення рішення суд вирішує ряд питань, в тому числі і питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених судом обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що сторони перебують в шлюбі з 11 жовтня 2003 року зареєстрованому відділом реєстрації актів громадянського стану Саксаганського районного управління юстиції м. Кривого Рогу, зроблено запис № 718, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

Від спільного життя 08 квітня 2000 року у них народилася донька ОСОБА_6, про що зроблено відповідний актовий запис за № 392 в свідоцтві про народження дитини, зареєстрований Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, копія свідоцтва долучена до матеріалів справи.

А також 20 жовтня 2007 року у них народився син ОСОБА_5, про що зроблено відповідний актовий запис за № 1228 в свідоцтві про народження дитини, зареєстрований Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, копія свідоцтва долучена до матеріалів справи.

Як вказує позивач добровільно ОСОБА_7 не надає згоди на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей за кордон, без свого супроводу.

Статтею 33 Конституцією України від 28 червня 1996 року передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.

Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадяни України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України , Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі предявлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

За змістом наведеного Закону у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду.

Як вбачається з позовних вимог, позивач просить, дозволити виїзд його неповнолітніх дітей за межі України, до досягнення повноліття кожною дитиною, при цьому не зазначаючи ані відповідного проміжку часу перебування дітей за кордоном, ані строку, ані мети виїзду.

Приймаючи до уваги положення законодавства, суд може надати право на виїзд дитини одноразово.

Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні неодноразові виїзди дитини за кордон на протязі року та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини.

В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження ствердження позивача про пов'язаність його роботи із роз'їздами, зокрема до окупованої території АР Крим.

Надані представником позивача копії наказів №№ 476, 2133, 2380 підтверджують лише факт надання йому відпустки, окрім того суд звертає увагу, що надані накази дотовані 2007-2011 роками.

Окрім цього позивач звертає увагу, що виїзд дітей до АР Крим, мовою оригіналу: «… це дає мені змогу, окрім безпосереднього спілкування з дітьми, організувати їх оздоровлення в саніторіях Криму, а також їх відпочинок...», при цьому не надав жодного доказу можливих умов проживання дітей.

Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обовязках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обовязків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Законодавством визначено права та обовязки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Проте, позивачем ОСОБА_4 не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували відмову матері дітей, ОСОБА_7, надати згоду у встановленому законом порядку на виїзд дітей за кордон, рівно як і не наведено обставин, які б унеможливлювали оформити виїзд дітей за кордон через встановлену законом процедуру, що свідчить про те, що правові підстави для надання судом першої інстанції дозволу на виїзд дітей за кордон відсутні.

Не було надано жодного доказу на обґрунтування позову про находження матері, відповідачки по справі, на території Автономної республіки Крим або Російської Федерації.

Окрім цього позивачем взагалі не надано жодного доказу, що діти проживають разом з ним, та за якою адресою.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

Жодного іншого доказу з приводу обставин, що складають предмет доказування в даній справі до суду так представлено й не було.

Таким чином, аналіз приведених вище доказів в сукупності, їх належна оцінка, вказують на відсутність підстав для задоволення позовної заяви.

Відповідно вимог ст. 88 ЦПК України, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 551,20 гривень, який не може бути повернений у зв'язку з тим, що ЗУ «Про судовий збір» не пердбачено його повернення у разі відмови у задоволенні позову.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 10, 212-215, 224-226 ЦПК України, Закону України Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України , Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, суд, -

В И Р І Ш И В :

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон відмовити у повному обсязі.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починається відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя: О. Г. Пустовіт