РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі головуючої судді Кірякової Н.П., при секретарі Соколовій О.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Маріуполя позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, в якому зазначила, що з 19.06.1980 року перебувала у шлюбі із ОСОБА_4, якому на праві власності належала з 2009 року квартира АДРЕСА_1. Вказала, що 14.04.2011 року її чоловік помер, проте менше ніж за місяць до смерті він уклав договір купівлі-продажу вказаної квартири, про що вона довідалася лише після його смерті. Менш ніж через десять днів після укладання вказаного договору чоловік був госпіталізований до лікарні й через два тижні помер. До укладання правочину чоловік був хворий, його стан постійно погіршувався, не працював, пенсію не отримував, не міг самостійно себе обслуговувати, у звязку з чим при таких крайніх обставинах був вимушений прийняти пропозицію ОСОБА_5 про продаж квартири й продав її на вкрай невигідних для себе умовах у прискореному порядку. При цьому ринкова вартість вказаної квартири у 2011 році складала близько 30000 дол., а квартира була продана лише за 70000 грн., що значно нижче її ринкової вартості. У звязку з чим просить суд договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 18.03.2011 року, визнати недійсним.

Позивач та її представник ОСОБА_6 у судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідач та його представник ОСОБА_7, 3-тя особа ОСОБА_8 позов не визнали, надали суду заперечення, в яких зазначили, що ціна, вказана у договорі, була встановлена за домовленістю сторін, та є більшою ніж ціна, зазначена у документах БТІ. Вказані кошти ОСОБА_4 отримав у повному обсязі, що підтверджується договором, при цьому звертає увагу, що хоча сторони у правочині і визначили ціну квартири у розмірі 70 000 грн., але відчуження відбувалося за фактичну більшу суму, а саме за 28 000 дол. При цьому пояснили, що письмових доказів щодо передачі ОСОБА_4 обумовленої ціни продажу квартири в сумі саме 28000 доларів США у них немає. Також відповідач вказав, спочатку померлий працював офіційно, а у подальшому неофіційно займався діяльністю з установки охоронних систем. За все життя померлий звертався до лікарні виключно зі скаргами, які обумовлені простудами, ніколи на стан здоровя не скаржився. Лише на початку 2011 року у померлого виникли труднощі із пересуванням, обумовлені болями в ногах. При продажу квартири ОСОБА_4 повідомив відповідачу, що продаж квартири обумовлений його бажанням у подальшому придбати однокімнатну квартиру та підлікувати ноги, тобто посилання позивача на укладання правочину на вкрай невигідних умовах нічим непідтверджені. Крім того зауважили, що у матеріалах справи відсутні відомості про порушення будь-яких прав позивачки, оскільки позивачка не є стороною правочину і до спадкової маси не може входити спірна квартира, а лише ті кошти, які отримав ОСОБА_4 Також вказали, що позивачкою пропущено строк позовної давності. Тому просили суд відмовити у задоволенні позову.

Суд, проаналізувавши пояснення сторін та свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Згідно свідоцтва про шлюб ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (Єрмоленко до шлюбу) перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.07.1980 року (актовий запис № 439).

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_4 помер 14.04.2011 року ( а.с.5).

Відповідно до вимог ч.1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на успадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, що його пережив, та батьки.

Судом встановлено, що донька померлого з завою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталася. Сторони не замечували, що батьки ОСОБА_4 померли.

Суд критично ставиться до твердження відповідача та його представника, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо порушення прав позивачки у звязку з укладанням договору купівлі-продажу квартири 18.03.2011 року, оскільки згідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру у Першій Маріупольській державній нотаріальній конторі знаходиться спадкова справа після смерті ОСОБА_4, в якій наявна заява ОСОБА_9 про прийняття спадщини. Відповідно до п. 3 ст. 215 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто особами, права яких вже були порушені на момент звернення до суду. Оскільки позивачка

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 18.03.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_10, ОСОБА_4 продав ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2. Загальна вартість відчужуваної квартири згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 29332593 від 17.03.2011 року 61 209 грн. Згідно п. 3 договору продаж вчинено за домовленістю сторін за 70 000 грн., які покупець ОСОБА_2 сплатив продавцю ОСОБА_4 до підписання цього договору готівкою повністю.

В судовому засіданні відповідач та його представник, погоджуючись з тим, що ціна 70000 грн., визначена у спірному договорі, не є дійсною (ринковою) вартістю квартири, зазначили, що реально квартиру було продано ОСОБА_4 за 28 000 дол., які вони йому передали у повному обсязі. Проте доказів про передачу ОСОБА_4 28 000 дол. США не надали.

В силу ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

З огляду на викладене, дійсна або ринкова ціна спірної квартири на момент укладення угоди була значно вищою, та явно не відповідала сумі правочину, зазначеній у договорі.

Із матеріалів справи також вбачається, що в зазначеній квартирі позивач був зареєстрований та проживав після смерті матері у 2009 році один (без сім'ї). Іншого житла на момент укладання правочину 18.03.2011 року ОСОБА_11 не мав.

Судом встановлено, що на день смерті ОСОБА_4 мав борги, зокрема щодо сплати комунальних послуг, що підтверджується договором № 750-11/ж-4 від 29.04.2011 року, за яким борг за послуги теплопостачання станом на 01.04.2014 року за адресою: м. Маріуполь, пр. Будівельників, б. 171, кв.113 складає 1845 грн.

Згідно із медичними документами, ОСОБА_4 з 2002 року хворів різними загальними захворюваннями, в тому числі епідприпадками з 2009 року, хронічним панкреатитом, а також сахарним діабетом ІІ типу з 2010 року.

Згідно з пояснень сторін, стан здоровя ОСОБА_4 на початку 2011 року погіршився, у звязку з чим нотаріальне посвідчення оскаржуваного договору від 18.03.2011 року відбувалося у нього вдома по причині неможливості ОСОБА_4 самостійно дійти до нотаріуса, боліли ноги. У звязку з цим посилання відповідача та його представника на те, що на час укладання договору відповідач неофіційно займався діяльністю з установки охоронних систем, та не знав про свій стан здоровя є неспроможними та недоведеними.

Згідно посмертного епікризу, ОСОБА_4 знаходився на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні МЛ № 2 з 29.03.2011р. по 14.04.2011 року. Згідно протоколу патологічного дослідження № 66/64 від 14.04.2011 року ОСОБА_4 помер 14.04.2011 року від цирозу печінки, декомпенсація, асцитична стадія, супутнє захворювання: сахарний діабет 2 тип.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи , членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкротства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману або помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочин, що вчиняється особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризується тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Таким чином суд вважає доведеним, що на момент укладання правочину у березні 2011 року ОСОБА_4 був тяжко хворим, за станом здоровся не тільки не міг працювати, але й не міг дійти до нотаріальної контори / т.1, а.с. 6 зворот./, тому потребув лікування. Пенсію ОСОБА_4 не отримував, інших джерел існування не мав, у звязку з чим мав борги, зокрема по сплаті комунальних послуг, що становило загрозу втрати житла, оскільки іншого він не мав, що на думку суду є збігом тяжких обставин, які спонукали ОСОБА_4 (який проживав один), укласти договір купівлі-продажу його єдиного житла на вкрай невигідних для нього умовах за ціною, значно меншої ринкової. У звязку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Хворобливий стан ОСОБА_4 протягом 2010-2011рр. підтверджується його медичними документами, зокрема історіями хвороби, відповідно до яких ОСОБА_4 у вказаний період тяжко хворів на цироз печінки в стадії декомпенсації, асцитична стадія /набряк внутрішніх органів/, супутнє захворювання: сахарний діабет 2 типу, та перебував на стаціонарному лікуванні в серпні 2010р. та березні- квітні 2011р., де й помер від вищевказаних тяжких хвороб /див. історії хвороб /. Відсутність у ОСОБА_4 коштів на лікування також підтверджується тим, що відразу після продажу спірної квартири до нього було запрошено лікаря, який призначив курс лікування на дому: крапельниці та інше, але через 10 днів після продажу квартири лікар вже констатував неефективність цього лікування та 28.03.2011р. направив ОСОБА_4 у тяжкому стані з масивними набряками та асцитом в стаціонарне відділення, де 14.04.2011р. ОСОБА_4М . помер / т.1, а.с. 74-75/.

Вказаний висновок суду також підтверджується поясненнями свідка ОСОБА_12, яка в судовому засіданні пояснила, що до продажу квартири ОСОБА_4 мав борги по оплаті комунальних послуг, неодноразово брав гроші в борг неї, а після продажу квартири вже давав їй гроші на придбання ліків / т.1, а.с.150-154/. Про ці обставини ОСОБА_12 також повідомляла ОСОБА_4 електронною поштою, про що сторони не заперечували в судовому засіданні /т.1, а.с.64-73/. Показання ОСОБА_12 про те, що після продажу квартири ОСОБА_4 давав їй долари США на думку суду не можуть свідчити про отримання ним саме 28000 доларів США за продану квартиру, оскільки сама ОСОБА_12 пояснила, що при розрахунку за продану квартиру вона не була присутня, а долари могли бути придбані і на отримані ОСОБА_4 70000 грв. за договором купівлі - продажу. При цьому суд виходить з того, що показання свідків на підтвердження отримання грошей за договором купівлі - продажу квартири, який відповідно до вимог ст.ст. 208 - 209 ЦК України має бути укладений в письмовій формі та нотаріально посвідчений, не є допустимим доказом.

Оскільки в п.5 договору купівлі продажу спірної квартири ОСОБА_4 підтверджено отримання грошей за договором у сумі 70 000 грн., суд вважає, що підтвердження факту повного розрахунку за продану квартиру та відсутність претензій до покупця стосується саме вказаної в договорі суми 70 000 грн.

За таких обставин суд вважає вимоги позивачки про визнання недійсним договору купівлі- продажу спірної квартири внаслідок його укладення під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах для ОСОБА_4 підлягають задоволенню.

При цьому суд не бере до уваги пояснення свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14, оскільки вони спростовуються вищенаведеними доказами.

Суд також не бере до уваги заяву відповідача та його представника щодо застосовування строків позовної давності та їх пропуску позивачкою з огляду на наступне.

Так, у листопаді 2013 року позивачка зверталася до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири з підстав, встановлений ст. 225 ЦК України.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 31 жовтня 2014 року відмовлено у задоволенні вказаного позову (а.с. 12-15).

З позовними вимогами у цій справі позивачка звернулася в грудні 2014 року.

В силу ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі предявлення особою позову, предметом якого є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Таким чином строк позовної давності у вказаній справі позивачкою не пропущено.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 216 ЦК України у разу недійсності правочину кожна із сторін зобов*язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Оскільки судом встановлено, що продавець квартири ОСОБА_4 помер, суд не вирішує питання про повернення сторін договору у первісний стан.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп.

На підставі ст. 233 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11,61, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 18 березня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_10 за реєстровим номером 289, недійсним.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Н.П. Кірякова