ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2016 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Соловей Ж.В., представника позивача ОСОБА_1, відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору, визнання права власності та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

08 червня 2016 року позивач звернулась до Фастівського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору, визнання права власності та стягнення моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що вона проживала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 11 травня 1984 року. Під час шлюбу ними був придбаний автомобіль марки GEELY MK-CROSS, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, який був зареєстрований на імя чоловіка. 12 жовтня 2015 року ОСОБА_6 помер та після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. Спадкоємцями першої черги є позивачка дружина померлого та його син ОСОБА_2 відповідач у справі, які прийняли спадщину шляхом своєчасної подачі відповідних заяв до нотаріальної контори. Проте, отримати свідоцтво про право власності на ? частину спадкового майна як частину спільного майна подружжя та на ? частину від ? частини майна ОСОБА_6 в порядку спадкування за законом у позивачки немає можливості, оскільки, як зясувалося, спадковий автомобіль 19.01.2016 року було перереєстровано за договором купівлі-продажу на ОСОБА_3. Підставою для оформлення договору купівлі-продажу автомобіля була довіреність від 18.03.2015 року, якою ОСОБА_6 за життя надав право на розпорядження автомобілем своєму сину ОСОБА_2 Позивач вважає, що внаслідок зазначених вище неправомірних дій відповідачів по незаконному відчуженню спадкового майна після смерті спадкодавця, вона позбавлена цього майна а відповідач, маючи право лише на ? частину автомобіля, фактично збільш свою частку у спадщині з ? частин до однієї цілої.

Тому просить визнати недійсним договір 3244/2016/438 купівлі-продажу автомобіля GEELY MK-CROSS, 2011 року випуску, укладений 19.01.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3; скасувати реєстрацію 19.01.2016 року автомобіля GEELY MK-CROSS, 2011 року випуску на імя ОСОБА_3 та визнати недійсним свідоцтво СХТ 767855 по реєстрацію транспортного засобу на імя ОСОБА_3; усунути ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті ОСОБА_6; визнати за ОСОБА_5 право власності на ? частину автомобіля GEELY MK-CROSS, 2011 року випуску, як частку в спільному майні подружжя та на ? його частину в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_6; усунути перешкоди позивачці в користуванні автомобілем шляхом зобовязання відповідача ОСОБА_3 надати доступ до автомобіля, передати ключі від нього та свідоцтво про реєстрацію ТЗ № 528750 та стягнути з відповідачі 50 000 грн. моральної шкоди.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, посилаючись на вищевикладені обставини, просила позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні позов визнали частково, не заперечували проти задоволення позову в частині визнання недійсним договору 3244/2016/438 купівлі-продажу автомобіля та в частині визнання за позивачем права власності на встановлену законом частину автомобіля. Також додатково пояснили, що після того, як ОСОБА_6 було оголошено діагноз з тяжкого захворювання, ним було зроблено усне розпорядження, відповідно до якого ОСОБА_2 запропоновував залишити у його користуванні автомобіль GEELY MK-CROSS, 2011 року випуску, а дружині все інше майно, зокрема, квартиру в буд. 8 по вул. І.Мазепи в м. Фастові. Після смерті батька, отримавши згоду ОСОБА_5 на запропоновану пропозицію про договірний розподіл майна, ОСОБА_2 переоформив автомобіль шляхом укладання договору купівлі-продажу на його дружину ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні визнала позов частково в тих самих частинах. В задоволенні іншої частини позову просила відмовити.

Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі, який був зареєстрований 11 травня 1984 року Фастівським міським відділом РАЦС Київської області (а.с. 14).

Під час спільного подружнього життя ОСОБА_6 та ОСОБА_5 придбали автомобіль GEELY MK-CROSS, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, який було зареєстровано на імя чоловіка.

12 жовтня 2015 року ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ОК № 353563, виданим 15 жовтня 2015 року Відділом державної РАЦС Фастівського міськрайонного управління юстиції у Київські області (а.с.12).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на належне йому майно.

Позивач звернулась до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтво про право на спадщину за законом, зокрема, на автомобіль GEELY MK-CROSS, 2011 року випуску, після смерті чоловіка, проте їй було відмовлено, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на належний померлому ОСОБА_6 вказаний автомобіль (а.с.16).

Відповідно до листа територіального сервісного центру МВС 3244 в Київській області за ОСОБА_6 був зареєстрований автомобіль GEELY MK-CROSS, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3. 19.01.2016 року зазначений автомобіль перереєстрований за договором купівлі-продажу на гр. ОСОБА_3 (а.с. 15).

Під час судового розгляду справи було встановлено, що відповідно до довіреності від 18.03.2015 року ОСОБА_6 за життя надав право на розпорядження спірним автомобілем ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст.237 Цивільного Кодексу України(далі ЦК України) представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно із ч. 1 ст.244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Згідно п.6 ч.1 ст.248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність.

При цьому, ч.2 ст.203 ЦК України передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до приписів ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Таким чином, зі смертю ОСОБА_6 припинилася його цивільна дієздатність та автоматично припинено договір доручення на ім'я ОСОБА_2 від 18.03.2015 року, тому на час укладення оспореного договору купівлі-продажу від 19.01.2016 року ОСОБА_2 не мав повноважень на укладення угоди від імені ОСОБА_6, тому такий договір є недійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, вказаною нормою права та нормами статті 60 Сімейного Кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи вимогу про визнання права власності на частину автомобіля, суд приймає до уваги, що згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, в зв'язку з чим вважає за необхідне визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину спірного автомобіля GEELY MK-CROSS, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3, як частку у спільній сумісній власності подружжя.

При вирішенні питання про розподіл іншої частини спадкового майна, яка складає ? автомобіля GEELY MK-CROSS, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ч.2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 1261-1265 цього Кодексу.

Заповіту за своє життя ОСОБА_6 не склав, тому спадкування на майно повинно здійснюватись за законом.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України, яка визначає черговість спадкування за законом передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Серед спадкоємців першої черги за законом на день смерті ОСОБА_6 є його син ОСОБА_2 та дружина ОСОБА_5, таким чином в силу положень ч. 1 ст. 1267 ЦК України, відповідно до якої частки у спадщині кожного зі спадкоємців є рівними, спірне майно належить спадкоємцям по ? частині.

Разом з тим, заявляючи вимогу про усунення ОСОБА_2 від спадкування після смерті ОСОБА_6, позивачем ставиться питання про визнання за нею права власності вже на ? частину спірного автомобіля, тобто з урахуванням належної частки усуненого від спадкування ОСОБА_2

Правовою підставою усунення спадкоємця від права на спадкування позивачем визначені положення ч. 2 ст. 1224 ЦК, відповідно до якої не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині.

При цьому, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачем цитується лише частина наведеної вище норми, а саме «не мають права на спадкування особи, які сприяли збільшенню їхньої частки у спадковому майні».

Суд не може визнати виправданим таке виривання певної частини норми з її контексту, тобто з окремого фрагменту мови (висловлювання), який включає в себе певну інформацію, що дозволяє трактувати її подальший зміст.

Таким чином, для застосування ч. 2 ст. 1224 ЦК України та усунути спадкоємця від права на спадкування, суд, відповідно до вимог ст. 214 ЦПК, повинен установити факт того, що ОСОБА_2 умисно перешкоджав спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і саме цим сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині.

Наявність (відсутність) зазначених обставин суд повинен встановити за допомогою належних доказів. При цьому суд повинен оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в цій частині, ОСОБА_5 посилалась на те, що у звязку із незаконним відчуженням спадкового майна після смерті спадкодавця, вона позбавлена цього майна, а відповідач, маючи право на ? часину автомобіля, фактично збільш свою частку у спадщини з ? його частини на одну цілу.

Суд не приймає такі посилання позивача як на підставу усунення ОСОБА_2 від спадкування, оскільки, як вже зазначалось, необхідною умовою є наявність в діях спадкоємця умисного перешкоджання спадкодавцеві у вчинені певних дій щодо складеного заповіту.

Як передбачено ст. ст. 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В судовому засіданні не встановлено та позивачем не доведено факту перешкоджання, створення несприятливих умов чи здійснення інших дій ОСОБА_2, направлених на неможливість ОСОБА_6 скласти заповіт.

Враховуючи викладене, суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог в частині усунення ОСОБА_2 від спадкування на підставі ч.2 ст.1224 ЦК України, відсутні.

Таким чином, позивач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_2 є єдиними спадкоємцями після смерті ОСОБА_6, які прийняли спадщину. При цьому, і ОСОБА_5, і ОСОБА_2 є спадкоємцями за законом першої черги, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного зі спадкоємців за законом являються рівними, тому за ОСОБА_5 слід визнати право власності на 1/4 частину автомобіля GEELY MK-CROSS, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, який помер 12.10.2015 року.

Щодо вимог про усунення перешкод в користуванні спірним автомобілем суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 319 Цивільного кодексу України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 Цивільного кодексу України).

За частиною 2 статті 183 Цивільного кодексу України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Згідно статті 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Як встановлено судом за під час розгляду даної справи, ОСОБА_5 належить 3/4 частини спірного автомобіля.

Відповідно до вимог ст.183 ЦК України автомобілі є неподільними речами. Належність позивачці 3/4 частки автомобіля не відповідає запропонованому нею порядку користування ним, а саме шляхом надання доступу до автомобіля, передачі ключів та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, оскільки в такому випадку будуть порушені права інших співвласників.

Аналіз встановлених обставин дає підстави для висновку про те, що відповідач ОСОБА_3 будь-яких обмежень у здійсненні права користування належною позивачці частиною автомобілю не чинив, а його позиція під час розгляду справи підтверджує намір не чинити таких дій у майбутньому.

Крім того, відповідно до положень частини 1 статті 11, статті 15 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Цивільно-правовий захист - це система активних заходів, які застосовуються суб'єктом цивільного права, компетентними державними чи іншими органами, спрямованими на усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника. Під способом захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 Цивільного кодексу України. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина 1 статті 20 Цивільного кодексу України, стаття 3 і 4 Цивільного процесуального кодексу України).

Зі змісту вказаної норми закону власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, передбаченим законом або договором. Водночас, здійснення права спільної часткової власності врегульовано статтею 358 Цивільного кодексу України, що враховуючи неподільність спірної речі (автомобіля) унеможливлює вирішення справи у спосіб, обраний позивачем.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про поділ майна, що є спільною частковою власністю.

Таким чином, суд відмовляє в частині вимог про усунення перешкод в користуванні автомобілем.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, суд керується наступним.

У відповідності до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна і відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

За змістом п.п. 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року (зі змінами й доповненнями) - відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

На думку суду, позивач не навів суду доказів, які б підтвердили заподіяння їй відповідачами моральної шкоди, не довів чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діяннями вони заподіяні, з чого вона виходить при визначенні розміру моральної шкоди, з огляду на це, суд вважає, що позивач не виконав вимог, що встановлені ст. 59, 60 ЦПК України в частині доказування обставин, на яких ґрунтуються вимоги, а тому вони є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Здійснюючи розподіл судових витрат суд виходить з того, що позовні вимоги задоволені частково, а саме задавлена вимога немайнового характеру, за яку позивачем сплачений судовий збір в сумі 551,21 грн., та задоволена частково (на ?) вимога майнового характеру про визнання права власності на майно, за яку позивачем сплачений судовий збір в сумі 551,21 грн. таким чином, з відповідачів підлягає стягненню на користь позивачка судовий збір у загальному розмірі 965 грн. (551.21 + 413,40).

На підставі викладеного, керуючись ЦК України, ст.ст. 10, 60, 209, 212-215,218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_5 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу № 3244/2016/438 від 19.01.2016 року автомобіля GEELY MK-CROSS, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину автомобіля GEELY MK-CROSS, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 як частку у спільній сумісній власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/4 частину автомобіля GEELY MK-CROSS, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, в порядку спадкування, після смерті ОСОБА_6, який помер 12.10.2015 року.

У задоволені іншої частини позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 понесені нею судові витрати у загальному розмірі 965 грн.

Повний текст рішення виготовлений 13 вересня 2016 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особою, яка брала участь у справі, але не була присутня у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є.Ю.Чернишова