ухвала

іменем україни

16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Мартинюка В.І., Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г., Завгородньої І.М., Попович О.В.,
за участю позивача ОСОБА_6,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що ОСОБА_8 була його матір'ю та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а відповідач ОСОБА_7 є його братом.

Після смерті матері позивач звернувся до нотаріальної контори за оформленням спадщини, яка складалася з 177/300 частини житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 під час чого довідався, що вказану частку його матір подарувала ІНФОРМАЦІЯ_2 року його брату ОСОБА_7

В обґрунтування вимог позивач вказує, що такий договір ОСОБА_8 було вчинено під впливом психологічного тиску відповідача, а також коли мати не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними внаслідок хвороби очей, загальної інвалідності по зору, а крім того, психічної хвороби, оскільки з 1959 року мала діагноз олігофренія (ступінь імбецильності).

Виходячи з викладеного, позивач вважає, що договір дарування частини жилого будинку, складений ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7, посвідчений нотаріусом Дев'ятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 року, має бути визнаний недійсним, у зв'язку з чим позивач і звернувся до суду.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 24 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 червня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У лютому 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла заява ОСОБА_7 про застосування строків позовної давності.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що як на час розгляду справи в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції позивачем не надано і судами не встановлено належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження доводів позивача про те, що вчинення договору дарування ІНФОРМАЦІЯ_2 року відбулося під впливом психологічного тиску, тяжких обставин та в стані, коли ОСОБА_8 не могла розуміти значення своїх дій та (або) не могла керувати ними внаслідок сліпоти та психічної хвороби.

Так, відповідно до висновку експертизи, проведеної 04 грудня 2014 року експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи № 1032, ОСОБА_8 на час вчинення спірного договору страждала на помірну розумову відсталість (F71 - згідно з МКХ) і за своїм психічним станом в зазначений період не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

За висновками повторної посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи від 08 квітня 2015 року № 86ц, проведеної експертами Київського психіатрично-наркологічного медичного об'єднання, убачається, що встановлені дані, в тому числі отримані після експертного дослідження від 04 грудня 2014 року, свідчать про достатню соціальну адаптованість ОСОБА_8, здатність її вести господарство, доглядати за дитиною, дивитись телебачення, читати книги для сліпих та свідчать про мінімальний рівень розумової недостатності або про його відсутність. Проте, оскільки в наданих матеріалах відомості є суперечливими, категорично визначити ступінь розумового недорозвинення та глибину психічних розладів у ОСОБА_8 на час вчинення договору дарування неможливо.

Надаючи оцінку експертному висновку від 04 грудня 2014 року № 1032, суди вважали, що зазначений доказ в розумінні ст. ст. 57-59 ЦПК України неможливо визнати достатнім, належним та допустимим, оскільки висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, насамперед на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Тобто, хоча висновок експертизи є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення такого правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Виходячи з норми ч. 1 ст. 225 ЦК України висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях, проте висновки експертів зроблено без достатніх медичних даних щодо розладу психіки ОСОБА_8, оскільки в експертизі зазначається, що остання на обліку з приводу психічних захворювань протягом всього свого життя не перебувала і в експертизі не наведено відомостей, до якої категорії психічних порушень необхідно віднести вказані експертами розлади психіки ОСОБА_8 - до тимчасових чи хронічних.

З огляду на викладене немає підстав вважати висновок вказаної експертизи повним та обґрунтованим, він не є однозначним та стверджуючим фактом.

Щодо оцінки експертного висновку від 08 квітня 2015 року № 86ц апеляційний суд виходив з того, що на порушення п. 6 Порядку проведення судово-психіатричних експертиз вказаний висновок не мотивований та проведений у складі двох спеціалістів. Вимоги, визначені в ухвалі суду про призначення та проведення повторної комісійної експертизи, не виконані. До висновків включені матеріали (письмові пояснення осіб), які не досліджувалися судом та надійшли до суду після ухвалення питання про призначення експертизи (долучені до справи, оскільки надійшли через канцелярію суду та містять відмітку про реєстрацію).

Згідно з п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов'язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи.

Згідно з п. 17 зазначеної постанови суд при дослідженні експертного висновку повинен з'ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об'єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Зазначеним вимогам експертний висновок № 86ц не відповідає та не може бути прийнятий як належний та допустимий доказ.

Судами також установлено, що за життя ОСОБА_8 ніколи на лікуванні та на психіатричному обліку з приводу будь-яких психіатричних захворювань не перебувала, навчалась в спеціалізованій, а потім в допоміжній школі, працювала, самостійно виховувала сина. З 03 жовтня 1977 року її було присвоєно 1 групу інвалідності по зору безстроково та встановлено діагноз «олігофренія ступеня імбецильності».

У Рішенні Європейського суду у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Кryvitska and Кryvitskyy v. Ukraine) від 02 грудня 2010 (п. 48) зазначається про необхідність вагомої доказової бази для ретроспективного визнання правочину недійсним з підстав нездатності особи розуміти значення своїх дій та керувати ними. Недотримання вимог до такої доказової бази призводить, згідно з висновками Європейського суду з прав людини, до гіпотетичної оцінки фактів і може завадити передбачуваності судового рішення. У зазначеній справі Європейський суд акцентував увагу на тому, що особа, яка вчинила спірний правочин, за життя ніколи не визнавалася недієздатною, мала самостійний спосіб життя, а висновок щодо її нездатності розуміти свої дії був зроблений вже після її смерті, через 10 років після спірного правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 березня 2014 року та ухвали апеляційного суду м. Києва від 10 червня 2015 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Мартинюк
Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.В. Попович