У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,
Кадєтової О.В.,Попович О.В.,-

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом Публічного акціонерного товариства «АЕС Київобленерго» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором про користування електричною енергією,за касаційною скаргою ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 грудня 2012 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року Публічне акціонерне товариство «АЕС Київобленерго» (далі - ПАТ «АЕС Київобленерго») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором про користування електричною енергією № 4718 від 12 лютого 2010 року та просило стягнути з відповідача на його користь 48 145,46 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 грудня 2012 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року,позовні вимоги ПАТ «АЕС Київобленерго» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «АЕС Київобленерго» 48 145,46 грн заборгованості за спожиту електроенергію та 482 грн судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 просить судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з неналежного виконання відповідачем умов договору про користування електричною енергією, через що у останньої виникла заборгованість перед позивачем за надані послуги.

Проте з висновками судів повністю погодитись не можна виходячи з наступного.

Судами установлено, що позивач є суб'єктом господарювання, який отримав ліцензію Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики (далі - НКРЕ) на право здійснення підприємницької діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та ліцензію НКРЕ на право здійснення підприємницької діяльності і передачі електричної енергії місцевими (локальними електричними мережами на території Київської області.

12 лютого 2010 року між сторонами було укладено договір про користування електричною енергією № 4718 для постачання електричної енергії до житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 4 договору відповідачеві було встановлено електролічильник типу NP-06TD.MME3F № 0729454 з початковими показами 000000, а також була укладена додаткова угода про передачу на відповідальне збереження приладу обліку та пломб встановлених на ньому від 30 квітня 2010 року.

Електролічильник виданий позивачем відповідачеві дозволяє щодобово автоматично контролювати баланс в розподільчій мережі 0,4 кВ та дає можливість дистанційно отримувати свідчення обсягів енергоспоживання споживача. 19 липня 2012 року позивачем було зафіксовано фактичні показники розрахункового електролічильника № 0729454 - 177 760 кВт/год.

22 серпня 2012 року Києво-Святошинським районним підрозділом ПАТ «АЕС Київобленерго» на адресу відповідача ОСОБА_6 (АДРЕСА_1) було надіслано претензію з вимогою сплатити суму заборгованості в розмірі 48 145,46 грн в десятиденний термін з дня отримання даної претензії.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов договору.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 1 Закону України «Про електроенергетику» передбачено, що споживачами електроенергії є суб'єкти господарської діяльності та фізичні особи, які використовують енергію для власних потреб на підставі договорів про її продаж та купівлю.

Згідно з п. 2 Правил користування електричною енергією для населення (далі - Правила), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357, ці правила застосовуються для врегулювання правовідносин між споживачами і електропостачальниками незалежно від форм власності. Об'єктом споживача електроенергії є житловий будинок, гараж, майстерня або інша електрифікована споруда, що належить споживачу на праві власності або користування.

Відповідно до п. 3 Правил, споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між споживачем і енергопостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією (додаток 1) і укладається на три роки. Договір про користування електричною енергією вважається продовженим на рік, якщо за місяць до закінчення зазначеного терміну жодна із сторін не заявила про розірвання договору або про внесення до нього змін. Енергопостачальники, що здійснюють постачання електричної енергії на закріпленій території, не мають права відмовити споживачу, об'єкти якого розташовані на цій території, в укладенні договору про користування електричною енергією.

Пунктом 6 Правил передбачено, що у разі остаточного припинення користування електричною енергією споживач не пізніше ніж за 7 днів повинен повідомити про це енергопостачальника та розрахуватися за спожиту електричну енергію, подати енергопостачальнику заяву про розірвання договору. Енергопостачальник припиняє подачу електричної енергії на об'єкт споживача та вживає заходів для запобігання розкраданню чи пошкодженню приладів обліку, використанню електричної енергії без обліку.

Для споживання електроенергії новий наймач (власник) квартири або іншого об'єкта повинен звернутися до енергопостачальника для укладення договору про користування електричною енергією. Після чого енергопостачальник протягом 3 днів у містах та 7 днів у сільській місцевості підключає квартиру або об'єкт споживача до електропостачання (п. 7 Правил).

За змістом п. 19 Правил розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показань приладів обліку.

Якщо у власності споживача перебувають електричні мережі напругою понад 0,4 кВ, а прилад обліку встановлений не на межі розподілу електромереж, втрати електричної енергії на ділянці електромережі від межі розподілу до місця встановлення приладу обліку відносяться на рахунок власника зазначеної ділянки електромережі.

Згідно з п. 42 Правил споживач електричної енергії зобов'язаний забезпечувати збереження приладів обліку і пломб на них у разі розміщення приладу обліку в квартирі або на іншому об'єкті споживача.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції не встановив фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

Дійшовши висновку про те, що відповідачем було порушено умови договору про користування електричною енергією, суд першої інстанції не перевірив належним чином внаслідок чого та за який саме період виникла заборгованість за вказаним договором, а лише зазначив, що така заборгованість станом на вересень 2012 року становить 48 145,46 грн.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, погодився з висновками суду першої інстанції та зауважив, що позивачем 22 серпня 2012 року на адресу відповідача направлено претензію щодо сплати суми заборгованості, яка була останньою проігнорована. При цьому апеляційний суд залишив поза увагою, що відповідно до інформаційної довідки щодо вчинення нотаріальної дії від 13 червня 2015 року № 188/01-16, виданої приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Апишковою З.І., 22 березня 2012 року відповідачем було відчужено ОСОБА_9 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 104), тобто на момент пред'явлення вимоги відповідачеві остання вже не була власником земельної ділянки, на адресу якої було направлено претензію.

Також апеляційним судом не надано належної оцінки в сукупності довідці Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 20 березня 2012 року № 351 (а.с. 105) у якій зазначено, що на згаданій земельній ділянці площею 0,1338 га на момент видачі довідки забудови відсутні, та листу Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 29 січня 2010 року № 67 у якому серед іншого зазначено, що ОСОБА_6 при будівництві будинку в с. Гореничі по вул. Рильського, 1 за використану електроенергію від ЩПТ № 1941 у кількості 8 960 кВт/год (лічильник № 729454) повністю розрахувалась (а.с. 134), не перевірено належним чином ким саме було використано електроенергію, зокрема, відповідачем або іншою особою.

Також апеляційний суд дійшов передчасного висновку про те, що відповідач у зв'язку з відчуженням нею земельної ділянки зобов'язана була поставити до відома постачальника електроенергії (позивача), вчинити відповідні дії та припинити дію договору, проте за змістом п. 7 Правил, для споживання електроенергії саме новий наймач (власник) квартири або іншого об'єкта повинен звернутися до енергопостачальника для укладення договору про користування електричною енергією, а даних щодо такого звернення нового власника до позивача матеріали справи не містять, крім того останній до участі у справі не залучався.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що апеляційним судом не було перевірено доводи позивача та заперечення відповідача та її чоловіка ОСОБА_10 щодо заявлених до неї позовних вимог в частині неналежності їй підпису у договорі про користування електричною енергією, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки відповідно до положень ст. 204 ЦК України, якими закріплено презумпцію правомірності правочину, відомостей про визнання недійсними цього договору або його окремих положень матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за правилами розгляду справи судом першої інстанції, апеляційний суд вправі дослідити докази, які були досліджені з порушенням встановленого порядку, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 грудня 2012 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
Г.І. Мостова
О.В. Попович