УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Гончара В.П., Остапчука Д.О.,Дербенцевої Т.П., Савченко В.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницьке автотранспортне підприємство - 10556» до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницьке автотранспортне підприємство - 10556» на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 15 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 08 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У січні Товариство з обмеженою відповідальністю «Вінницьке автотранспортне підприємство - 10556» звернулось до суду з позовом та, збільшивши позовні вимоги, просило стягнути з ОСОБА_6 40 991 грн матеріальної шкоди, завданої підприємству працівником.

На обґрунтування своїх вимог посилалось на ті обставини, що ОСОБА_6 перебував з товариством у трудових відносинах та працював водієм, здійснював перевезення товарно-матеріальних цінностей.

У результаті проведеної інвентаризації було виявлено перевитрати пального на автомобільному транспорті, які складають 1 726 літрів.

19 січня 2015 року відповідача звільнено з роботи та проведено повторну інвентаризацію, якою встановлено, що перевитрати пального складають 2 187 літрів, з яких 397 літрів відповідач повернув позивачу.

Оскільки між сторонами укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідач повинен відшкодувати йому вартість перевитраченого пального у розмірі 1 790 літрів.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 15 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 08 жовтня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що посада водія, яку обіймав відповідач, не віднесена до категорії працівників, з якими може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність, тому на нього не може бути покладена матеріальна відповідальність, крім того, позивач не надав доказів на підтвердження своїх вимог.

Оскаржувані судові рішення є правильними та такими, що ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Судами установлено, що з 04 лютого 2013 року по 19 січня 2015 року ОСОБА_6 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Вінницьке АТП -10556», працював водієм.

04 лютого 2013 року між сторонами укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

ТОВ «Вінницьке АТП - 10556», посилаючись на ті обставини, що після проведеної інвентаризації 03 грудня 2014 року виявлено перевитрати пального на автомобільному транспорті, які відповідач не використав у процесі трудової діяльності в кількості 1 726 літрів, а після його звільнення з роботи 19 січня 2015 року після проведеної повторної інвентаризації виявлено перевитрати пального на 2 187 літрів, що сталося з вини відповідача, звернувся до суду з цим позовом про відшкодування вартості надмірно використаного пального відповідачем.

Частиною 1 статті 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

За шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві (ст. 132 КЗпП України).

Статтею 138 КЗпП України визначено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду, власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 КЗпП України (порушення покладених на працівника трудових обов'язків, наявність прямої дійсної шкоди та її завдання винними протиправними діями працівника).

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідач працював у позивача водієм та між сторонами укладено письмовий договір про повну матеріальну відповідальність, однак посада водія не відноситься до переліку посад, затверджених постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці та соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної ради Професійних спілок від 28 грудня 1977 року за № 447/24, з працівниками яких може бути укладено такий договір (ст. 135-1 КЗпП України), і відповідно до законодавства відповідач не несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, тому на нього в даному випадку не може бути покладена повна матеріальна відповідальність і відповідач може нести тільки обмежену матеріальну відповідальність, як передбачено ст. 132 КЗпП України.

Разом із тим суди першої та апеляційної інстанцій, повно та всебічно з'ясувавши та встановивши обставини справи, обгрунтовано виходили з того, що позивач не надав доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема, порушення відповідачем своїх трудових обов'язків, наявності прямої дійсної шкоди, причинного зв'язку між порушенням та завданою шкодою, а також вини відповідача у заподіянні шкоди підприємству через перевитрату пального та того, що ці перевитрати допущені ОСОБА_6, тому підстав для стягнення матеріальної шкоди з відповідача та задоволення позову немає.

Такі висновки відповідають положенням чинного законодавства, вони зроблені на підставі поданих сторонами доказів, яким дана належна оцінка.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні і зводяться до переоцінки доказів, тоді як відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницьке автотранспортне підприємство - 10556» потрібно відхилити, рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 15 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 08 жовтня 2015 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницьке автотранспортне підприємство - 10556» відхилити.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 15 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 08 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян
Судді: В.П. Гончар Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко