Ухвала

іменем україни

16 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно набуте під час шлюбу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 18 травня 2012 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 21 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2008 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 лютого 1979 року, який було розірвано рішенням суду від 04 лютого 2005 року. Оскільки сторони не досягли згоди щодо поділу спільного майна подружжя, ОСОБА_3, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила позов задовольнити та виділити їй житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, з надвірними спорудами, а також виділити їй предмети домашнього побуту на загальну суму 106840 грн., а відповідачу виділити: автомобіль «Мерседес Бенц 312», реєстраційний номер НОМЕР_1, автомобіль «ІФА 50», реєстраційний номер НОМЕР_3, автомобіль «Івеко Дейлі», реєстраційний номер НОМЕР_4, мотоцикл «ИЖ Юритер 5К», реєстраційний номер НОМЕР_2, причіп 2 П-5, реєстраційний номер НОМЕР_5 на загальну суму 147600 грн.

У травні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що сторони з 2002 - 2003 років не жили однією сім'єю та не вели спільного господарства. Автомобіль «Камаз 532212», реєстраційний номер НОМЕР_6, хоча і був придбаний в період шлюбу з відповідачем за зустрічним позовом, проте за особисті кошти ОСОБА_4, які останній отримав, займаючись підприємницькою діяльністю. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив визнати за ним право власності на вказаний автомобіль.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 18 травня 2012 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог частково. Поділено спільне сумісне майно подружжя між ОСОБА_3 та ОСОБА_4: автомобіль «Мерседес Бенц 312», реєстраційний номер НОМЕР_1, автомобіль «ІФА 50», реєстраційний номер НОМЕР_3, автомобіль «Івеко Дейлі», реєстраційний номер НОМЕР_4, мотоцикл «ИЖ Юритер 5К», реєстраційний номер НОМЕР_2, причіп 2 П-5, реєстраційний номер НОМЕР_5, та визнано за кожним із них право власності на Ѕ частину кожного автомобіля. У решті позову ОСОБА_3 відмовлено. У іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга заявника підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Частково скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення первісного позову частково, апеляційний суд виходив із того, що спірні транспортні засоби є спільним майном подружжя, а тому підлягають поділу між колишнім подружжям в рівних частках. Оскільки сторони у справі не визначили вартості зазначених транспортних засобів, а самі транспортні засоби є неподільними речами, то наявні правові підстави для визнання ідеальних часток подружжя за цими транспортними засобами без їх реального поділу і залишення майна у їх спільній частковій власності.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог про виділення ОСОБА_3 житлового будинку, апеляційний суд виходив із того, що спірний житловий будинок не є спільним майном подружжя, оскільки був придбаний ОСОБА_4 та ОСОБА_5 після розірвання шлюбу - 23 вересня 2005 року, а отже не може бути предметом поділу між колишнім подружжям. Крім того, апеляційний суд погодився із висновком місцевого суду щодо відсутності правових підстав для виділення ОСОБА_3 заявлених предметів домашнього побуту, оскільки позивачем не доведено факту придбання їх в період шлюбу з ОСОБА_4 та знаходження їх саме у відповідача.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що 10 лютого 1979 року сторони зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 04 лютого 2005 року.

В період шлюбу подружжям були придбані та зареєстровані на ім'я ОСОБА_4 наступні транспортні засоби: автомобіль «ІФА 50» - з 16 червня 1997 року, автомобіль «Івеко Дейлі» - з 29 березня 2002 року, мотоцикл «ИЖ Юпитер 5К» - з 25 грудня 1985 року; причіп 2 П-5 - з 31 серпня 2000 року, які не були зняті з обліку на час розгляду даної справи судом першої інстанції.

Автомобіль КАМАЗ-532212 з 21 березня 2001 року зареєстрований на ім'я ОСОБА_3

Житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, був придбаний ОСОБА_4 23 вересня 2005 року.

За правилом ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частинами 1, 2 ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі.

Право на зміну предмета та підстави позову виключно належить лише позивачеві (статті 27, 31 ЦПК України).

Звертаючись із позовом, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 23 грудня 2010 року, ОСОБА_3 просила, зокрема, виділити ОСОБА_4 транспортні засоби: автомобіль «Мерседес Бенц 312», автомобіль «ІФА 50», автомобіль «Івеко Дейлі», мотоцикл «ИЖ Юпитер 5К», причіп 2 П-5.

Разом з тим, апеляційний суд не звернув уваги на те, що позовних вимог про визнання права власності за собою на транспортні засоби ОСОБА_3 не заявляла та не просила виділити їй це майно.

Таким чином, ухвалюючи рішення про поділ транспортних засобів та визнання за кожним з подружжя права власності на Ѕ цього майна, апеляційний суд всупереч вимогам ст. 303 ЦПК України фактично вийшов за межі позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Крім того, вирішуючи питання про виділення і визнання права власності на Ѕ частини автомобіля «Мерседес Бенц 312», апеляційний суд не врахував, що власником вказаного транспортного засобу є ОСОБА_5, яка не є стороною у справі (т. 1 а.с. 52).

Таким чином, апеляційний суд не з'ясував підстави первісного позову і, яким чином позивач за первісним позовом просила поділити спірне майно, в кізяку із чим рішення апеляційного суду в частині вирішення первісних позовних вимог не відповідає вимогам закону.

Отже, апеляційний суд допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15, яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Разом з тим, переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вказаних вимог закону не врахував та не навів жодних висновків щодо законності і обґрунтованості рішення місцевого суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог, зазначивши лише про залишення ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 18 травня 2012 року первісних позовних вимог в частині поділу автомобіля КАМАЗ-532212 без розгляду.

Проте апеляційний суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, виключила автомобіль КАМАЗ-532212 із переліку своїх вимог щодо поділу спільного майна подружжя, а ОСОБА_4 в зустрічній позовній заяві просив визнати за ним право власності на цей автомобіль, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він набув його за власні кошти та використовує його у своїй підприємницькій діяльності. Апеляційний суд на вказані доводи уваги не звернув та зазначені обставини належним чином не перевірив.

Таким чином, суд апеляційної інстанції всупереч вимогам статей 213, 214, 303, 304 ЦПК України не визначився із характером спірних правовідносин, не надав належної правової оцінки доказам, наявним у матеріалах справи, не встановив всі обставини справи, не вирішив спір відповідно до норм права, які підлягають до застосування у даній справі.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвалене апеляційним судом рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 21 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М.Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська