Справа № 304/895/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

30 березня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Боднар О.В., Собослоя Г.Г.

при секретарі: Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3 на рішення Перечинського районного суду від 09 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - ОСОБА_5, про захист прав споживача, визнання недійсним та розірвання кредитного договору, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі по тексту Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль») про захист прав споживача, визнання недійсним та розірвання кредитного договору.

В обґрунтування позову зазначала, що 06.03.2008 року між сторонами укладено кредитний договір №014/4080/82/38317, який на її думку підлягає визнанню недійсним та скасуванню з наступних підстав.

Зокрема, всупереч ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» позичальника не було повідомлено у письмовій формі про кредитні умови.

Також позивачу не надавалися кредитні кошти відповідно до умов договору, а тому згідно п.6.5 Кредитного договору такий вважається розірваним.

Також при укладенні кредитного договору не було дотримано вимог щодо отримання згоди другого з подружжя, що є підставою для визнання договору недійсним згідно ст. 65 СК України.

Зважаючи на викладене просила суд визнати недійсним та розірвати кредитний договір №014/4080/82/38317, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 06.03.2008 року.

Рішенням Перечинського районного суду від 09 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, представник позивача ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким визнати недійсним кредитний договір. На обґрунтування апеляційної скарги посилається на неправильність висновку суду про те, що інформація про умови кредитування надана банком позичальнику , що підтверджується Додатком №2 до кредитного договору, оскільки така інформація мала бути надана до укладення договору, а не як частина договору. Щодо невчасного надання кредитних коштів, що є підставою для розірвання кредитного договору, то суд послався на те, що такі кошти надані після укладення договору іпотеки. Однак таке твердження суду не ґрунтується на матеріалах справи, так як договір іпотеки судом не досліджувався, а норми п.6.5 кредитного договору є імперативними та не містять будь-яких винятків. Також суд безпідставно знехтував ту обставину, що банком неотримано згоди іншого з подружжя перед укладенням договору. При цьому посилається на правові висновки ВСУ викладені в Постановах: від 12.09.2012 року №6-88цс12; від 20.02.2013 року №6-163цс12; від 17.11.2010 року №6-42353св10; від 19.06.2013 року №6-55цс13.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено, що 06.03.2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір згідно якого остання отримала кредит в розмірі 19 500 доларів США (а.с.7-9).

З прохальної частини позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 просить визнати недійсним та розірвати вказаний кредитний договір, тобто позивачем фактично заявлено дві взаємовиключні позовні вимоги (задоволення, яких одночасно є неможливим).

За таких обставин, колегія суддів переглядатиме оскаржуване судове рішення щодо кожної з вимог окремо, в межах доводів апеляційної скарги.

При цьому, зважаючи на те, що розірвати можна лише дійсний договір, то в першу чергу слід перевірити законність та обґрунтованість рішення суду в частині відмови в задоволенні вимоги ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним.

Щодо посилання позивача на недотримання банком вимог ст.11 ЗУ «Про захист прав споживача» щодо надання інформації про умови кредитування, то колегія суддів констатує, що згідно п.15.7 Кредитного договору (про що чітко зазначено в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції) позичальник підтвердив, що перед укладенням цього договору він повідомлений в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування в «Райффайзен Банк Аваль» та про повну сукупну вартість кредиту (відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168 від 07.05.2007 року), що підтверджується ознайомленням Позичальника з Умовами кредитування, які є невід'ємною частиною даного договору та не має зауважень та претензій щодо наданої інформації. Надана Позичальнику інформація є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною.

Таким чином, підписавши кредитний договір, ОСОБА_2 підтвердила факт надання їй Банком всієї необхідної інформації згідно ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». При цьому, згідно п.15.7 Кредитного договору, така інформація надавалася позичальнику перед укладенням кредитного договору, а відтак доводи апеляційної скарги в цій частині підлягають відхиленню.

Також безпідставним є посилання апелянта (позивача) на необхідність отримання згоди іншого з подружжя перед укладення кредитного договору відповідно до ст. 65 СК України з наступних підстав.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Як роз'яснено в п.25 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (на який послався суд першої інстанції в судовому рішенні), положення статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК) щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання апелянта на Постанови ВСУ від 12.09.2012 року №6-88цс12; від 20.02.2013 року №6-163цс12; від 17.11.2010 року №6-42353св10; від 19.06.2013 року №6-55цс13, оскільки в даних Постановах ВСУ лише зроблено висновок, що договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

По-перше, колегія суддів констатує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що кредитний договір було укладено в інтересах сім'ї, зокрема, що кредитні кошти були фактично спрямовані на отримання майна, використаного для потреб сім'ї. Сама по собі та обставина, що кредит забезпечено іпотекою предметом якої є спільна власність подружжя не свідчить про вищевказану обставину, оскільки визначальним є саме цільове використання кредитних коштів, яке з матеріалів справи встановити неможливо.

По-друге, колегія суддів вважає, що поняття «договір, який створює обов'язки для іншого з подружжя» та «договір щодо розпоряджання майна, яке перебуває у спільній сумісній власності» не є тотожними.

Таким чином, та обставина, що кредитний договір створює обов'язки для іншого з подружжя (у разі доведеності такої), не може бути підставою для визнання такого кредитного договору недійсним через неотримання згоди іншого з подружжя (ч.2 ст. 65 СК України), оскільки кредитний договір не є договором щодо розпоряджання майном, за таким договором майно (гроші) навпаки отримується позичальником. Сама ж ч.4 ст. 65 СК України не містить вимоги щодо необхідності отримання згоди іншого з подружжя для укладення такого договору та можливості визнання договору недійсним через недотримання такої вимоги.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів констатує про безпідставність вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору.

Стосовно вимоги про розірвання кредитного договору колегія суддів констатує наступне.

Обґрунтовуючи дану вимогу, позивач послався, що банком не дотримано вимог п.6.5 Кредитного договору стосовно надання кредитних коштів в строки та в порядку передбаченому умовами договору.

Відповідно до 6.5 Кредитного договору цей договір вважається розірваним у разі … невиконання умов надання Кредиту згідно з п.6.2 Кредитного договору.

Згідно з п.6.2 Кредитного договору кредитор зобов'язаний надати позичальнику кредит в порядку передбаченому п.1.1.5 Договору, але не раніше набуття сили іпотечним договором та надання Позичальником Кредитору доказів набуття чинності договорами страхування предмета іпотеки та іпотечним договором.

В апеляційній інстанції банком надано копію нотаріально засвідченого договору іпотеки від 11.03.2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2

Також з матеріалів справи вбачається, що в цей же день банкам перераховано ОСОБА_2 кошти за кредитним договором (а.с.30). Тобто перерахування коштів здійснено у відповідності з п.6.2 Кредитного договору, а тому умови договору щодо надання кредиту банком не порушено.

За таких обставин, вимога ОСОБА_2 про розірвання кредитного договору також не підлягає задоволенню.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги не спростовують даного висновку суду першої інстанції, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Перечинського районного суду від 09 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді