РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/20383/15-ц

Провадження № 2/643/1804/16

30.05.2016 року м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Мамалуй М.В.

за участю: секретаря Супрун Т.С.

представника позивача ОСОБА_1,

представників відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір № НАЕ2GK01270040 від 28.12.2005 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28.12.2005 року між сторонами було укладено Договір, згідно умов якого ПАТ КБ «Приватбанк» (відповідач) зобовязався надати ОСОБА_4 (позивач), кредит у розмірі 14805,29 доларів США на термін до 25.12.2020 року, а Позивач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором.

Позивач вважає, що вказаний договір не відповідає вимогам закону з наступних підстав: по-перше, правочин вчинено без відповідного дозволу (ліцензії) на здійснення банком валютних операцій, по-друге, грошовою одиницею України є гривня, а не долар США, по-третє, на момент укладення договору курс долару становив 5,05 грн. за 1 долар США, що відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року є умовою, що обмежує права споживача, по-четверте, банком не виконана переддоговірна робота, згідно з п.5 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року.

Крім того, позивач вважає такими, що не відповідають вимогам закону наступні умови кредитного договору: п.п. 1.1 про сплату комісії, що порушує п. 3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ від 10.05.2007 року №168; п.п. 2.3.1 право в односторонньому порядку на власний розсуд без згоди позичальника змінити процентну ставку за кредитом, що порушує п.5 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року; п.п. 4.1 щодо розміру пені, яка за Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» не повинна перевищувати подвійну облікову ставку НБУ за відповідний період. Крім того, порушені вимоги п.3 ч.5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року щодо встановлення вимоги про сплату непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання зобоязання.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позов та доводи, викладені в ньому.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти позову. Крім того, надали суду наступні документи: копія кредитного договору, копія додатку №1, копію банківської ліцензії, копію дозволу, копію додатку до дозволу.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.

28.12.2005 року між сторонами було укладено кредитний договір № НАЕ2GK01270040, згідно умов якого ПАТ КБ «Приватбанк» (відповідач) зобовязався надати ОСОБА_4 (позивач), кредит у розмірі 14805,29 доларів США на термін до 25.12.2020 року, а Позивач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором (а.с. 7-8).

На момент укладення позивач ознайомилася з умовами Кредитного договору, що підтверджується її особистим підписом, а також не заперечується її представником.

Позивач періодично здійснювала виконання зобовязання за договором, однак починаючи з 25.11.2013 року та по теперішній час зобовязання не виконуються (а.с. 9-12).

Відповідно до ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України умовами дійсності правочину є наступні: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно ст. 627 ЦК України, якою встановлено засади свободи договору, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Таким чином, укладання між ОСОБА_4 і ПАТ КБ «Приватбанк» кредитного договору і визначення його умов є наслідком вільного волевиявлення сторін.

Суд не може визнати обґрунтованими доводи позивача, якими він обґрунтовував позовні вимоги, з наступних підстав.

Доводи позивача відносно того, що правочин було вчинено без відповідного дозволу та індивідуальної ліцензії, спростовані відповідачем шляхом подання до суду копії додатку до дозволу № 22-2 від 29 липня 2003 року, яким визначено перелік операцій, які має право здійснювати ЗАТ КБ «Приватбанк».

Статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначається, що кошти це гроші у національній або іноземній валюті.

Згідно зі статтями 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та главою 2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001 №275, банки мають право здійснювати кредитні операції в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями.

Разом з цим, відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 № 483 , у разі, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією, на здійснення якої Національним банком України надана банківська ліцензія та письмовий дозвіл, є уповноважений банк, то використання іноземної валюти як засобу платежу на території України за цією операцією дозволяється без індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Отже, надання банком кредиту в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії і письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, що видаються Національним банком України, є правомірним, така кредитна операція індивідуальної ліцензії не потребує.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин.» згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

Доводи позивача стосовно визнання договору недійсним у звязку з істотною зміною становища, що обумовлена підвищенням курсу іноземної валюти на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованим.

Відповідно до ч.5, 6 цієї статті якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У випадку визнання окремого положення договору недійсним на вимогу позивача можливим є визнання договору недійсним вцілому. При цьому перелік несправедливих умов визначено ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд, дослідивши умови кредитного договору, встановив, що даний кредитний договір не містить несправедливих умов. А погіршення фінансового стану позивача у звязку зі зростанням суми боргу не обумовлено несправедливими умовами даного договору.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Доводи позивача щодо введення відповідачем в оману позивача є недоведеними, оскільки при підписанні Кредитного договору вона усвідомлювала і добровільно погодилася на погашення заборгованості за вказаним договором згідно графіка (Додаток № 1 до кредитного договору № НАЕ2GK01270040) у доларах США. Крім того, на час укладення договору не існувало обставин, які б перешкоджали вчиненню правочину.

Доводи позивача щодо невідповідності п.п.1.1 Договору нормам законодавства є необґрунтованими, оскільки згідно з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються в тому числі детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту лише у тому випадку, коли вони не були зазначені у договорі.

Згідно ч. 2 ст. 11 вказаного Закону перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про в тому числі орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Аналіз зазначених положень Закону України Про захист прав споживачів в їх сукупності та взаємозв'язку свідчить, що вказаним нормативним актом передбачено можливість надання Банком споживачу послуг, пов'язаних із одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладанням відповідного договору, а також сплати споживачем на користь Банку відповідних зборів, відсотків комісії або інших вартісних елементів кредиту, за умови, що вказані платежі були зазначені в договорі.

Крім того, згідно ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, в тому числі послуги з відкриття та ведення рахунків клієнтів. Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Позивач вважає, що положення п.п. 2.3.1 Договору не відповідає закону, оскільки відповідач може змінювати відсоткову ставку на власний розсуд. Однак п.п. 2.3.1 Договору визначено, що відсоткова ставка за користування Кредитом може бути змінена лише у разі зміни конюктури ринку, а саме: зміні дисконтної ставки НБУ, зміні розміру відрахувань у страховий фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті. Таким чином, доводи позивача є безпідставними, оскільки в договорі визначено вичерпний перелік умов, за яких відсоткова ставка може бути змінена, а також конкретний розмір збільшеної процентної ставки.

Позивач вважає, що п. 4.1 Договору не відповідає вимогам закону через те, що за прострочення будь-яких грошових зобовязань він зобовязаний сплатити пеню у розмірі 1% від суми невиконаного зобов'язання за кожний день прострочення платежу, що суперечить ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», згідно якої розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, суд також вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що пеня застосовується лише у разі порушення п.п 2.2.2. та 2.2.3, а не за будь-яке порушення.

Крім того, як вбачається з положень преамбули цього Закону, суб'єктами правовідносин, які він регулює, є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Таким чином, сфера дії даного Закону не поширюється на правовідносини, суб'єктами яких є фізичні особи, в зв'язку з чим його норми не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Аналогічні правові позиції викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року по справі № 1-12/2013, в якому зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозвязку з положеннями статей 1, 3 цього закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобовязаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, субєктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - субєкти підприємницької діяльності (підприємці).

Таким чином, судом не встановлено порушення прав позивача при укладанні Договору, а також не виявлено підстав для визнання вказаного договору недійсним.

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 208-209, 213-215, 224 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк про визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Московський районний суд м. Харкова, протягом десяти днів. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складений 03.06.2016 року

Головуючий суддя М.В.Мамалуй