АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5652/16 Справа № 199/8736/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Скрипник О. Г. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Деревянко О.К., про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2013 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 11 лютого 2004 року вона продала ОСОБА_3 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Вказаний договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, Деревянко О.К.

Про існування даного договору ОСОБА_5 дізналася, коли на її адресу надійшла судова повістка про виклик у судове засідання для розгляду справи про її виселення.

Позивач вказує, що спірний договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки такий договір вона з відповідачем не укладала, а укладала договір застави майна, як забезпечення виконання зобов'язання за договором позики, відповідач навмисно ввів її в оману щодо дійсних обставин справи, а отже договір купівлі-продажу був вчинений під впливом обману.

У зв'язку з чим, ОСОБА_5 просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, Деревянко О.К. 11 лютого 2004 року за реєстровим № 232.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 було відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, ухваливши нове, яким задовольнити її позовні вимоги та визнати оспорюваний договір купівлі-продажу спірної квартири недійсним.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 626, ст. 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Положеннями ст. ст. 6, 627 ЦК України, встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України, передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Із матеріалів справи вбачається, що 11 лютого 2004 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу належної позивачу на праві власності квартиру АДРЕСА_2. Вказаний договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, Деревянко О.К.

Відповідно до умов договору купівлі-продажу, продаж квартири вчинено за погодженням сторін за 22300,00 грн., які продавець отримав під час вчинення договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався положеннями Цивільного кодексу України та виходив з того, що ОСОБА_5 не було надано достовірних доказів щодо укладання договору купівлі-продажу спірної квартири під впливом обману, внаслідок введення в оману позивача відповідачем.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_5 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права та неповне з'ясування судом обставин справи, які мають значення для її вирішення, що призвело до неправильного вирішення даної цивільної справи.

Зокрема, апелянт зазначає про вчинення договору купівлі-продажу квартири під оманливим впливом відповідача, так як при підписанні всіх необхідних документів у нотаріуса, ОСОБА_5 вважала, що надає розписку про отримання позичених у ОСОБА_3 коштів у розмірі 5000 тис.доларів США, які станом на сьогодні повернуті позивачем в повному обсязі.

Однак, колегія суддів не погоджується з такою позицією ОСОБА_5, виходячи з правового аналізу наступних положень.

Положеннями ст. ст. 203, 215 ЦК України, встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" особами, котрі беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач.

Тобто, підставою для визнання правочину недійсним є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Як вбачається із договору купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_1 усвідомлення своїх дій позивачем підтверджується узгодженням основних умов даного договору, зокрема, стосовно розрахунку і отримання ОСОБА_5 від ОСОБА_3 коштів від продажу у розмірі 22300,00 грн.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, про відсутність підстав для застосування положень ст.ст. 205, 215, 230 ЦК України та визнання договору купівлі-продажу недійсним, у зв'язку з тим, що підписуючи оспорюваний договір ОСОБА_5 надала згоду на всі передбачені ним умови та цілком усвідомлювала свої дії, керувала ними і мала необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Будь-яких даних про те, що договір був укладений під впливом обману, апелянтом не надано і в матеріалах справи не містяться.

Також ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції ОСОБА_5 не надано жодних належних та вірогідних доказів стосовно того, що вона отримала від ОСОБА_3 5000 доларів США. Посилання апелянта на вказану обставину нічим об'єктивно не підтверджено.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова