Провадження № 22-ц/773/889/16 Категорія: 27 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Бовчалюк З.А.,

секретар судового засідання - Шугалова О.М.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк (далі - ПАТ КБ) «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою позивача ПАТ КБ «Приватбанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 березня 2016 року,

встановила:

У серпні 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного сторонами договору від 04 лютого 2008 року відповідач ОСОБА_3 отримала кредит в розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору в неї виникла заборгованість перед банком, яка станом на 31 липня 2013 року становить 25 891 грн. 29 коп. і складається з: 7 982,83 грн. заборгованості за кредитом, 12 769,42 грн. заборгованості по відсотках за користування кредитом, 3 429,93 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом, 500 грн. штрафу (фіксована частина), 1 209,11 грн. штрафу (процентна складова).

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 28 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального права.

В запереченні представник відповідача ОСОБА_1 просить відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення без змін, зазначаючи про його законність та обґрунтованість.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

З матеріалів справи вбачається, що 04 лютого 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за яким позичальник отримала грошові кошти в сумі 8 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку з базовою процентною ставкою 36 % з розрахунку 360 днів у році. Строк дії кредитного ліміту відповідає терміну дії картки. Порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості (а. с. 10).

Вказаний кредитний договір складається із заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг і Правил користування платіжною карткою (а. с. 10-14).

Згідно з п. 3.1 Умов та правил надання банківських послуг банк відкриває клієнту картковий рахунок, його вид і строк дії визначений у заяві і пам'ятці клієнта, підписанням якої клієнт та банк укладають договір про надання банківських послуг.

Пунктом 9.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же строк.

По закінченню строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту карти з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшла письмова заява Держателя картки про закриття картрахунку, а також за умови наявних грошових коштів на картрахунку для сплати послуг за виконання розрахункових операцій по картрахунку (в передостанній день місяця закінчення строку дії), та при дотриманні інших умов продовження, передбачених договором (п. 3.1.3 Правил користування платіжною карткою).

Пунктами 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою визначено, що граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці.

Оскільки відповідач не виконала умови договору належним чином, у неї згідно з розрахунком, доданим до позовної заяви, станом на 31 липня 2013 року виникла заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 25 891,29 грн., що складається з заборгованості за кредитом - 7 982,83 грн., заборгованості по відсотках за користування кредитом - 12 769,42 грн., заборгованості по комісії за користуванням кредитом - 3 429,93 грн., штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн., штрафу (процентна складова) - 1 209,11 грн. (а. с. 4-9).

Відповідач отримала кредит 04 лютого 2008 року на картку, строк дії картки визначено до лютого 2010 року, про що зазначено у заяві позичальника (а. с. 10). Отже згідно з наведеними вище умовами договору строк дії картки сплив 28 лютого 2010 року. Останній платіж по кредиту відповідач здійснила 21 грудня 2009 року (а. с. 4-9). По закінченню строку дії картки інша картка з новим строком дії ОСОБА_3 не видавалася.

Таким чином, строк дії укладеного між сторонами кредитного договору закінчився 28 лютого 2010 року.

З позовом про стягнення заборгованості за цим договором банк звернувся до суду 29 серпня 2013 року (а. с. 2-3).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Про застосування позовної давності представник відповідача подала суду заяву 28 березня 2016 року (а. с. 63).

Висновок про правильне застосування норм матеріального права щодо позовної давності міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13.

Відповідно до цього висновку для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами (шомісячними платежами), а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.

Останній місячний платіж ОСОБА_3 слід було внести до 28 лютого 2010 року, а банк звернувся до суду з позовом 29 серпня 2013 року.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Тому вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором, нарахованої в період його дії (з 04 лютого 2008 року по 28 лютого 2010 року), та про стягнення штрафів не підлягають задоволенню у зв'язку з пропуском позовної давності.

Також не можуть бути задоволені позовні вимоги про стягнення заборгованості по відсотках та інших платежах, нарахованої після закінчення строку дії кредитного договору, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частинами 1, 4 ст. 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Аналіз зазначених правових норм, а також наведених вище ст. ст. 526, 530 ЦК України та умов кредитного договору дає підстави для висновку про те, що відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання позичальника перед банком за кредитним договором припинились у строк, встановлений цим договором, тобто в день закінчення строку дії платіжної картки.

Закінчення строку дії договору і невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальні відносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, які встановлені договором чи законом.

Такі висновки відповідають правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у справі № 6-36цс15. І хоча вказана правова позиція сформульовано при вирішенні справи за позовом про стягнення банківського вкладу, на думку колегії суддів, вона в повній мірі може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки стосується тлумачення загальних положень законодавства про зобов'язання сторін у договорі.

Згідно з абзацом 2 ч. 2 ст. 1048 ЦК України у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики.

Абзацом 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За змістом наведених правових норм у разі, якщо договором встановлено строк його дії, днем повернення позики (кредиту) є день закінчення строку договору. У випадку порушення позичальником умов договору (несвоєчасного повернення позики (кредиту), після закінчення строку дії договору для нього настають наслідки, передбачені ч. 1 ст. 1050 ЦК України, у вигляді зобов'язання сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу (суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом).

Умовами укладеного між сторонами кредитного договору від 04 лютого 2008 року не передбачено нарахування відсотків за користування кредитом та інших платежів після закінчення строку дії договору.

Виходячи з викладеного, відсутні підстави для задоволення позову про стягнення відсотків, нарахованих після закінчення строку дії договору.

Що стосується позовної вимоги банку про стягнення заборгованості по комісії в сумі 3 429,93 грн., то крім вищенаведеного, дана вимога не може бути задоволена ще й огляду на те, що згідно з доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості ОСОБА_3 у графі «Сума комісії та пені» значиться 0 (нуль), тобто заборгованість даного виду відсутня (а. с. 4-9).

В судовому засіданні апеляційного суду представник банку ОСОБА_4 подала новий розрахунок заборгованості, в якому у тій же графі вже зазначена заборгованість в розмірі 3 429,93 грн. (а. с. 119-120) і пояснила, що умовами договору нарахування комісії не передбачено, а при пред'явленні позову під комісією малася на увазі пеня.

Однак, враховуючи, що вимогу про стягнення пені банк не заявляв та не змінював предмет позову в порядку, визначеному ч. 2 ст. 31 ЦПК України, дана вимога є безпідставною.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, не заслуговують на увагу.

У згаданій постанові Верховного Суду України йдеться про те, що з врахуванням ст. ст. 599, 1048 ЦК України, оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Однак у справі, яку переглядав Верховний Суд України і в якій він сформулював зазначену правову позицію, умовами кредитного договору було передбачено зобов'язання позичальника погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання, тоді як умовами укладеного між сторонами у даній справі договору таке зобов'язання позичальника після закінчення строку дії договору не встановлено.

Тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню наведена вище правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-36цс15 про те, що після закінчення строку дії договору і невиконання зобов'язань однією із сторін зобов'язальні відносини трансформуються в охоронні, за якими у позичальника виникає обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами справи і не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 28 березня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: