Справа № 331/3235/15-ц
Провадження 2/331/252/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2016 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Жукової О.Є.

при секретарі Чистяковій К.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 України про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

30.04.2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі Банку права власності на квартиру за адресою: м. Запоріжжя, вул. Козача, 5/65 , визнання за позивачем права власності на спірну квартиру.

Позов обгрунтовано тим, що 26.02.2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 було укладено договір , згідно умов якого ОСОБА_2 надав відповідачу кредит в сумі 80 000 гривень строком до 25.02.2016 року зі сплатою 26,99% річних. З метою забезпечення виконання зобов'язання, за вказаним кредитним договором відповідач ОСОБА_1 передала в іпотеку нерухоме майно у вигляді спірної квартири, яка належить відповідачу не підставі договору купівлі-продажу від 05.06.2000 року. Відповідач належним чином не виконував умови зобов''язання і допустив заборгованість, яка становить станом на 25.03.2015 року сстановить 85 103,03 гривень.

В судове засідання представник позивача надав заяву про розгляд справи у його відсутність, наполягав на задоволенні позову.

Предстаник відповідача ОСОБА_3 , належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи , до судового засідання не з»явилася повторно, в зв»язку з чим на підставі ч.4 ст. 169 ЦПК України справу розглянуто у її відсутність.

Разом з тим, будучи неодноразово присутньою у судових засіданнях, заявляючи клопотання, представник відповідача позовні вимоги не визнавала в повному обсязі. В наданих суду запереченнях на позов вказала що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного: в матеріалах справи відсутні докази того, що ПАТ «Дельта Банк» направляв вимогу про усунення порушення основного зобов»язання ОСОБА_1, що порушує вимоги ст. 35 Закону України «Про іпотеку»; вартість іпотечного майна в 5,5 разів перевищує розмір всієї заборгованості, а отже присутня неспівмірність розміру заявлених вимог банку та вартістю нерухомого майна; банком не надано доказів того, що допущене ОСОБА_1 порушення основного зобов»язання завдає збитки іпотекодержателю і змінює обсяг його прав, оскільки розмір простроченої заборгованості складає лише 18 093,84 гривень, а вартість іпотечного майна 466 988 гривень; Законом України «Про іпотеку» не передбачено набуття права власності на предмет іпотеки за рішенням суду.

Представник залученого в якості третьої особи НБУ надав суду клопотання про розгляд справи у його відсутність

Суд, дослідивши матеріали справи , оглянувши оригінали договорів кредиту та іпотеки , приходить до наступних висновків.

Судом установлено, що між ПАТ «Дельта Банк» та фізичною-особою підприємцем ОСОБА_1 було укладено 26.02.2013 року договір кредиту № КФ-АН- 2016658, відповідно до умов якого ФОП ОСОБА_1 було надано кредит в сумі 80 000 гривень на строк до 25.02.2016 року зі сплатою відсотків в розмірі 26,99% річних (а.с.7-11 т.1 ), а також додатковий договір № 1 від 18.07.2013 року яким сума кредиту була збільшена до 120 000 гривень , а кінцевий термін повернення кредиту визначений 17.07.2016 року (а.с.12 т.1 )

У забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором № КФ-АН- 2016658 від 26.02.2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки від 26.02.2013 року , за умовами якого відповідач передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру за адресою : мю Запоріжжя, вул. Козача, 5/65, а також договір №1 про внесення змін та доповнень до іпотечного договору від 18.07.2013 року (а.с.13-17 т.1 ).

Банк виконав обов»язок щодо надання ФОП ОСОБА_1 кредитних коштів , що встановлено меморіальними ордерами від 26.02.2013 року та від 19.07.2013 року (а.с.13,14 т.2).

Унаслідок невиконання позичальником ФОП ОСОБА_1 взятих на себе кредитних зобов'язань станом на 25.03.2015 року утворилася заборгованість за кредитом -65 969,86 гривень, прострочена заборгованість за кредитом- 12 596,74 гривень, сума зборгованості за відсотками- 5 497,10 гривень, сума заборгованості за пенею 957,23 гривень (а.с.18 т.1 ).

Також, позивачем нараховано за кредитним договором суму трьох процентів річних від суми простроченого кредиту в сумі 60,22 гривень та суму трьох процентів річних на прострочені проценти в розмірі 21,88 гривень , однак суд вважає необґрунтованим нарахування позивачем трьох процентів річних , з тих підстав, що приписи ст. 625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобовязання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів , крім того, три проценти річних відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України розраховуються лише з суми основного боргу, та не може нараховуватися на суму прострочених процентів , а тому приходить до висновку про те, що загальна суму заборгованості за кредитом ФОП ОСОБА_1 перед ПАТ «Дельта Банк» станом на 25.03.2015 року складає 85 020, 93 гривень , з яких: заборгованість за кредитом -65 969,86 гривень, прострочена заборгованість за кредитом- 12 596,74 гривень, сума зборгованості за відсотками- 5 497,10 гривень, сума заборгованості за пенею 957,23 гривень.

Згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 33 Закону України від 5 червня 2003 р. № 898-IV «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно п. 6.2 іпотечного договору у випадку порушень будь-якого зобов'язання за кредитним договором банк має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки .

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

При цьому, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону (ст. 39 зазначеного Закону).

Пунктом 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що з урахуванням положень ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У зв'язку з наведеним , суд приходить до висновку , що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 590, ст. 578 ЦК України звернення стягнення на предмет застави/іпотеки здійснюється лише за рішенням суду, якщо для укладення такого договору щодо майна фізичної особи вимагалось отримання згоди чи дозволу іншої особи чи органу.

У п. 7.2 договору іпотеки сторонами визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса, переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов»язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору. ( а.с.15 т.1).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 11 грудня 2013 року № 6-124цс13.

В ході розгляду справи судом було встановлено, що у відповідності до звіту про незалежну оцінку майна , станом на 03 листопада 2015 року ринкова вартість трикімнатної квартири , загальною площею 61,63 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 складає 466 988,00 гривень (а.с.85-122 т.1).

Частиною 3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Згідно п. 41 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

З огляду на викладене , суд зазначає, що з урахуванням того, що ФОП ОСОБА_1 не виконує свого зобов`язання за кредитним договором в частині повернення кредитних коштів та процентів за їх користування, зважаючи на те, що забезпечення виконання кредитних зобов`язань було здійснено шляхом укладання іпотечного договору з відповідачем ОСОБА_1, яка в силу вимог ч.1 ст. 52 ЦК України відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення, та в силу вимог ЦК України не є особою відмінною від боржника , кредитор (банк) позбавлений можливості в будь-який інший спосіб здійснити захист свого порушеного права, крім звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, суд вважає за необхідне вказати на те, що при укладанні договору іпотеки, сторонами зазначалась ринкова вартість предмету іпотеки, яка становила 337 003,42 грн. та в цьому ж договорі вказувався розмір коштів, що були надані банком у кредит ФОП ОСОБА_1 та становив 120 000 гривень .

Отже, вже на той час відповідач розумів та знав, що вартість предмету іпотеки в декілька раз (значно) перевищує розмір кредитних коштів, отриманих за кредитним договором, та підписуючи іпотечний договір у редакції, що є чинною на даний момент та надана суду , без будь-яких зауважень, погоджувався із його умовами, зокрема щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки, розумів його зміст та можливі наслідки.

Посилання представника відповідача на те, що позивачем не було направлено вимогу про усунення порушень основного зобов»язання відповідачу, суд вважає безпідставними оскільки ч.2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Також, суд зветає увагу на те, що нормами чинного законодавства України, а саме Законом України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодавець наділений правом на отримання відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, що в даному випадку є захистом прав відповідача , проте, положенням вказаного закону не визначено, що про це має бути обов`язково зазначено у рішенні суду.

Інші доводи представника відповідача, не спростовують висновків суду, та не підтверджені жодними належними доказами.

Зокрема, посилання на те, що позов підписано неуповноваженою на те особою, визнані судом не обгрунтваними та ухвалою суду від 05 квітня 2015 року в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення з цих підстав позову без розгляду було відмовлено.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог .

Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до вимог ст. 88 ЦК України та Закону України «Про судовий збір» в редакції, що діяла станом на час подання позову.

Керуючись ст. 10,11, 209, 212,214,215, 217, 218 ЦПК України, суд ,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 України про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності на предмет іпотеки задовольнити частково.

В рахунок виконання основного зобов»язання щодо оплати заборгованості ФОП ОСОБА_1 за кредитним договором № КФ-АН- 2016658 від 26.02.2013 року в розмірі 85 020 (вісімдесят п»ять тисяч двадцять ) гривень 93 копійки , яка складається з наступного : заборгованість за кредитом - 65 969 (шістдесят п»ять тисяч дев»ятсот шістдесят дев»ять ) гривень 86 копійок, прострочена заборгованість за кредитом - 12 596 (дванадцять тисяч п»ятсот дев»яносто шість) гривень 74 копійки , сума зборгованості за відсотками- 5 497 (п»ять тисяч чотириста дев»яносто сім) гривень 10 копійок гривень, сума заборгованості за пенею 957 (дев»ятсот п»ятдесят сім) гривень 23 копійки , - звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором б/н від 26 лютого 2013 року посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 за № 348, шляхом визнання за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» ( ) права власності на предмет іпотеки , а саме : квартиру № 65, що складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 61,63 кв.м., житловою площею 43 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1) на підставі договору купівлі-продажу від 05 червня 2000 року , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за № 412.

Визнати право власності за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» ( ) на предмет іпотеки , а саме : квартиру № 65, що складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 61,63 кв.м., житловою площею 43 кв.м., що розташована за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Козача, будинок 5, квртира 65 та належить ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1) на підставі договору купівлі-продажу від 05 червня 2000 року , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за № 412.

Визначити, що вартість предмета іпотеки , а саме : квартири № 65, що складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 61,63 кв.м., житловою площею 43 кв.м., що розташована за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Козача, будинок 5, квртира 65 на момент набуття на неї права власності Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» складає 466 988 ( чотириста шістдесят шість тисяч дев»ятсот вісімдесят вісім) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 3654 ( три тисячі шістсот п»ятдесят чотири) гривні 00 копійок .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:

05.04.2016