АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

10 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.,

секретаря: Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Державного підприємства «Інформаційно-ресурсний центр», в особі генерального директора ОСОБА_1,

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Інформаційно-ресурсний центр» про скасування наказів та поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Інформаційно-ресурсний центр» (далі - ДП «Інформаційно-ресурсний центр») в якому посилаючись на те, що вона належним чином виконувала свої службові обов'язки, а відповідач безпідставно оголосив їй догану, просила скасувати накази про застосування дисциплінарного стягнення і про звільнення та поновити її на роботі.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач через свого представника звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просив його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Зазначав, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачка не виконувала належним чином своїх трудових обов'язків, проігнорувала розпорядження генерального директора, який неодноразово продовжував їй час для виконання наданого завдання, та не доповівши керівництву, пішла у відпустку. Висновок суду першої інстанції щодо об'єктивності поважності причин не виконання позивачем доручення генерального директора не відповідає обставинам справи. Крім цього, суд першої інстанції при ухваленні рішення необґрунтовано врахував аргументи позивача, що вона не могла передоручити виконання цього завдання іншій особі.

Судом не надано належної оцінки тій обставині, що позивач намагалася винести за межі підприємства документи, які містять інформацію з обмеженим доступом, чим порушила вимоги Положення про інформацію з обмеженим доступом ДП «Інформаційно-ресурсний центр», затвердженого наказом від 24.12.2014 № 88.

Також, судом невірно обраховано суму судового збору, що підлягає стягнення.

Представники ДП «Інформаційно-ресурсний центр» - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали просили задовольнити з підстав наведених в ній.

ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ДП «Інформаційно-ресурсний центр» є комерційним підприємством, заснованим на державній власності, та належить до сфери управління Міністерства юстиції України.

ОСОБА_2 з липня 2009 року перебувала у трудових відносинах з ДП «Інформаційно-ресурсний центр».

24.02.2015 року наказом № 18-к ОСОБА_2 переведено на посаду заступника начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності ДП «Інформаційно-ресурсний центр».

Судом встановлено, що 20.08.2015 року генеральний директор підприємства ОСОБА_1 доручила заступнику начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності ОСОБА_2 підготувати до 20.08.2015 (18:00 год.) проект переліку необхідних заходів, які стосуються бухгалтерії, при припиненні юридичної особи.

Вказане доручення, у встановлені строки, позивач не виконала та надала пояснення у яких вказала на неможливість виконання завдання внаслідок об'єктивних причин.

Наказом ДП «Інформаційно-ресурсний центр» № 98-к від 17.09.2015 «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_2.» оголошено догану заступнику начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності ОСОБА_2 за порушення трудової дисципліни.

Згідно доповідної записки від 28.10.2015 та пояснювальної записки від 28.10.2015 начальника відділу інформаційної безпеки ДП «Інформаційно-ресурсний центр» ОСОБА_6, наявних в матеріалах справи та безпосередньо досліджених судом першої інстанції, 27.10.2015 о 18:20 виявлено, що ОСОБА_2 намагалася винести з території підприємства сумку, у якій знаходилися фінансові документи, у зв'язку з чим наказом № 64 від 28.10.2015 створено комісію з проведення службового розслідування щодо фактів, викладених у доповідній записці від 28.10.2015.

Відповідно до протоколу комісії з проведення службового розслідування щодо порушення ОСОБА_2 порядку з відомостями з обмеженим доступом, їх зберігання та захисту від 28.10.2015 своїми діями ОСОБА_2 порушила вимоги Положення про інформацію з обмеженим доступом (конфіденційну інформацію та комерційну таємницю) ДП «Інформаційно-ресурсний центр», затвердженого наказом від 24.12.2014 № 88.

Згідно акту від 28.10.2015 року ОСОБА_2 відмовилася надавати письмові пояснення щодо виявлених порушень.

Наказом ДП «Інформаційно-ресурсний центр» № 116-к від 28.10.2015 ОСОБА_2 звільнено з посади заступника начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у діях ОСОБА_2 відсутня ознака системності невиконання працівником трудових обов'язків, оскільки дисциплінарне стягнення у вигляді догани було накладено на позивача безпідставно, у зв'язку з чим дійшов висновку, що звільнення позивача на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗПП є необґрунтованим.

Колегія суддів погоджується з таким висновком та вважає його правильним з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно зі статтею 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки одне з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, а також обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ст. 149 КЗпП України).

Отже, у силу статей 147 - 149 КЗпП України роботодавець має право застосовувати до працівника дисциплінарне стягнення за винне невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов'язків.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги що висновок суду першої інстанції щодо об'єктивності поважності причин невиконання позивачем доручення генерального директора не відповідає обставинам справи.

Суд першої інстанції повно та всебічно з'ясувавши обставини, на які посилались сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, застосувавши відповідні норми матеріального права, дійшов висновку про безпідставність накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани.

Судом встановлено, що відповідач, накладаючи дисциплінарне стягнення, не врахував ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 належним чином виконувала свої трудові обов'язки, неодноразово заохочувалась керівництвом у вигляді грамот, подяк.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що неможливість виконання доручення генерального директора, була обґрунтована об'єктивними обставинами, а відповідач в свою чергу не довів вину позивача, ступінь тяжкості вчиненого позивачем проступку та заподіяну ним шкоду.

У силу ст. 10 ЦПК України саме на роботодавцеві лежить обов'язок надати докази фактичного вчинення працівником дисциплінарного проступку.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови № 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів» за передбаченими п.3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Доводи апелянта в частині законності застосування до позивача дисциплінарного стягнення у виді звільнення за п. 3 ч. 1 ст.40 КЗпП України є необґрунтованими, оскільки апелянтом не доведено належними та допустимими доказами системності невиконання ОСОБА_2 своїх службових обов'язків.

Суд першої інстанції ретельно перевірив доводи та заперечення сторін в цій частині, дав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині визнання звільнення позивача з посади за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо невірного обрахування судом першої інстанції розміру судового збору з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закон) від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ч. 3 ст. 88 ЦПК України).

Так, згідно п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2015 рік» з 1 вересня 2015 року мінімальна заробітна плата становить 1218,00 грн.

Тобто за звернення до суду з позовною заявою за 1 немайнову вимогу підлягало сплаті 487,20 грн.

Відповідно до п. 3 ст. 6 Закону за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовної заяви майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Ураховуючи, що позивачем заявлено три немайнові вимоги, судом першої інстанції правильно вирішено питання щодо розподілу судових витрат та стягнуто з відповідача у дохід держави 974, 40 грн. та 487,20 грн. на користь позивача, які сплачено останньою при зверненні до суду з позовом.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом проведена неправильна оцінка доказів та безпідставно, з порушенням процесуальних норм, надана перевага одним доказам над іншими, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, судова колегія дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Інформаційно-ресурсний центр», в особі генерального директора ОСОБА_1, - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді

Справа № 760/19708/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3057/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Шевченко Л.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.