Номер провадження: 22-ц/785/5713/16
Головуючий у першій інстанції Бурнусус О. О.
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Суворова В.О.,

Сватаненка В.І.,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, до Ізмаїльської міської ради Одеської області, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на спадкове майно,-

встановила:

У квітні 2015 року ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, (уточнюючи позовні вимоги) звернулася до суду з зазначеним позовом, в якому просила визнати за ОСОБА_4 право на спадкове майно за законом після смерті матері ОСОБА_7, яке складається з квартири АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку із тим, що протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця ОСОБА_7 не було подано заяву про прийняття спадщини.

Крім того, позивач зазначає, що з моменту смерті ОСОБА_7 і до осені 2012 року ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_8 здійснювала щомісячну оплату комунальних послуг спадкової квартири, тобто своїми діями ОСОБА_4 фактично прийняла спадщину.

Разом з тим, до вирішення питання про прийняття спадщини ОСОБА_4, заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24.05.2012 року за ОСОБА_5 було визнано право власності на спадкову квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, в рахунок боргу ОСОБА_9 та ОСОБА_7, та 09.10.2012 року ОСОБА_5 продала зазначену спадкову квартиру.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено, яким чином ОСОБА_4 прийняла спадщину відповідно до вимог ст.ст. 1268, 1269 ЦК України, крім того в матеріалах справи міститься письмова відмова державного нотаріуса від 25.10.2011 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з тим, що протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця не було подано заяву про прийняття спадщини.

Також судом було зазначено, що позивач звернулась до суду з позовом про визнання за нею права власності на спадкове майно, проте строк для прийняття спадщини нею був пропущений, а рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13.08.2012 року в задоволенні позову ОСОБА_8, який діє в інтересах ОСОБА_4, до Ізмаїльської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини було відмовлено, а вирішення судом спору щодо визнання права власності в порядку спадкування може відбуватися лише після прийняття спадщини.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що згідно свідоцтва на нерухоме майно від 10.07.1997 року за № НОМЕР_1, виданого КП «Ізмаїльське міжміське бюро технічно інвентаризації», ОСОБА_9 та ОСОБА_7 належала квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а.с.6).

Після смерті ОСОБА_9, згідно ст. 1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 1/2 частина зазначеної квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За життя спадкодавець заповіту не залишав.

Згідно ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємицями за законом першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України, після смерті ОСОБА_9, була його дружина ОСОБА_7 та донька ОСОБА_4.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

ОСОБА_7 на час відкриття спадщини проживала разом із спадкодавцем ОСОБА_9, тобто вважається, що прийняла спадщину відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

ОСОБА_4, будучи спадкоємицею за законом першої черги, разом із спадкодавцем не проживала та до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталась, тобто вважається такою, що не прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_9 відповідно до вимог ст.ст. 1268, 1269 ЦК України.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 01.03.2011 року (а.с.15).

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить квартира АДРЕСА_4

За життя спадкодавець заповіту не залишала.

Спадкоємицею за законом першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України, після смерті ОСОБА_7, є її донька ОСОБА_4.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

З листа державного нотаріуса Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області від 25.10.2011 року за № 2321/01-16 вбачається, що ОСОБА_4 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку із тим, що у визначений законом строк вона не подала заяву про прийняття спадщини.

Частиною першою ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року передбачено, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до вимог частини третьої статті 1272 ЦК. Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.02.2012 року ОСОБА_4 визначено додатковий термін строком два місяці для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с.35).

Але у визначений судом термін ОСОБА_4 знов не звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та пропустила встановлений судом додатковий термін строком два місяці.

ОСОБА_8, який діє в інтересах ОСОБА_4, звертається до суду з позовною заявою про надання ще додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13.08.2012 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18.12.2012 року зазначене рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 17.07.2013 року вказані рішення Ізмаїльського міськрайонного суду та ухвала апеляційного суду Одеської області залишені без змін.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24.05.2012 року було задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_9, ОСОБА_7 про визнання права власності, та за ОСОБА_5 визнано право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.37).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.10.2013 року заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24.05.2012 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_9, ОСОБА_7 про визнання права власності було скасовано, та справу призначено до розгляду (а.с.38).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22.11.2013 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_9, ОСОБА_7 про визнання права власності залишено без розгляду (а.с.39).

Відповідно до договору купівлі - продажу від 09.10.2012 року ОСОБА_10, діючи від імені та в інтересах ОСОБА_5, продав ОСОБА_6 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.43-45).

Таким чином, на даний час власником спірного спадкового майна є ОСОБА_6.

Пунктом другим узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року роз'яснено, що, визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, встановленому ст. 1269 ЦК України, та набути право на спадщину відповідно до ч. 5 ст. 1268, статей 1296-1299 ЦК.

Вирішення судом спору щодо визнання права власності в порядку спадкування може відбуватися лише після прийняття спадщини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено яким чином вона прийняла спадщину відповідно до вимог ст.ст. 1268, 1269 ЦК України, оскільки разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини вона не проживала, заяву у встановлений законом строк на прийняття спадщини до нотаріуса не подавала, рішеннями суду у встановленні додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини їй відмовлено.

Крім того, як вже було зазначено, ч. 1 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, тому надання ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, копії квитанцій про сплату за комунальні послуги, як на підставу фактичного прийняття ОСОБА_4 спадщини після смерті матері ОСОБА_7, не заслуговує на увагу.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та позову ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, та вважає, що суд першої інстанції, дослідивши усі матеріали справи, ухвалив обґрунтоване, законне рішення про відмову у задоволенні позову, яке скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

І.А. Артеменко

В.О. Суворов

В.І. Сватаненко