Справа №442/5045/16-ц
Провадження №2/442/1777/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2016 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі : головуючої - судді Гарасимків Л.І.

при секретарі Петрів В.М.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про втрату права користування житлом.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дрогобицького міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_3 про втрату права користування житлом, мотивуючи позовні вимоги тим, що 17.03.1978 року у відповідності до ордера йому було надано у користування житлове приміщення, як основному квартиронаймачу-однокімнатну квартиру, загальною площею 17.46 м.кв.в АДРЕСА_1, що підтверджується копією бланк форма Б. 31.08.2000 року він уклав шлюб з ОСОБА_3, який вони зареєстрували у відділі реєстрації актів цивільного стану Дрогобицького міського управління юстиції Львівської області, у зв»язку із цим 28.10.2003 року його дружина була виписана з постійного місця проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 та прописана за його адресою АДРЕСА_2, що підтверджується копією довідки форма № 16. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19.10.2015 року шлюб між ними розірвано. У відповідності до довідки виданої КП Дрогобицьке МБТІ та ЕО від 08.06.2016 року № 1123 відповідачці ОСОБА_3 належить одноосібно будинок № 35 по вул.. Шкільній в с. Раневичі Дрогобицького району Львівської області. Добровільно відповідачка виписуватись із АДРЕСА_1 відмовляється. А тому він змушений звернутися до суду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та просять їх задоволити. Крім того вказали, що всі обовязки по утриманню будинку несе позивач сам. Відповідачка має своє житло, однак добровільно виселитися та знятися з реєстрації не бажає.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 позовні вимоги заперечили, посилаючись на долучені до матеріалів справи письмові заперечення. Просять в задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши сторін, свідків, дослідивши письмові докази, у справі, вважає, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав:

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ч.1 ст. 29 ЦК України - місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому у відповідному

Згідно ст.391 ЦК України - населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з вимогами ч.3 ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав, передбачених законом.

П. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

У національному законодавстві та судовій практиці право на житло гарантоване людині ст. 47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Основного Закону проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст.71 ЖК УРСР), членів сімї власника жилого приміщення протягом року (ст.405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст.72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 17.03.1978 року у відповідності до ордера є основний квартиронаймач -однокімнатної квартири, загальною площею 17.46 м.кв.в АДРЕСА_1, що підтверджується копією бланк форма Б.

31.08.2000 року він уклав шлюб з ОСОБА_3, який вони зареєстрували у відділі реєстрації актів цивільного стану Дрогобицького міського управління юстиції Львівської області, у зв»язку із цим 28.10.2003 року його дружина ОСОБА_3 була виписана з постійного місця проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 та прописана за його адресою АДРЕСА_2, що підтверджується копією довідки форма № 16.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19.10.2015 року шлюб між ними розірвано.

У відповідності до довідки виданої КП Дрогобицьке МБТІ та ЕО від 08.06.2016 року № 1123 відповідачці ОСОБА_3 належить одноосібно будинок № 35 по вул.. Шкільній в с. Раневичі Дрогобицького району Львівської області.

З пояснень свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вбачається, що у спірну квартиру відповідачка ОСОБА_3 вселилися після одруження з позивачем. В даній квартирі вона там і проживає на даний час.

Відповідно до вимог ст. 64 Житлового Кодексу України члени сім»ї наймача, які проживають разом з ним користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов»язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім»ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, які зазначені вище перестали бути членами сім»ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов»язки , як наймач та члени його сім»ї . Особи, які вселилися до наймача житлового приміщення у встановленому ст. 65 ЖК України порядку , набувають рівне право користування житловим приміщенням з іншими членами сім»ї.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ст. 157 ЖК України - виселення членів сім»ї власника житлового приміщення допускається тільки у випадках передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України.

Відповідно до ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Таким чином будь-яких доказів на підтвердження проживання відповідачкою ОСОБА_3 за іншою адресою в справі немає, а позивачем не представлено.

Відповідно до ст. 8 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен має право на повагу до свого житла.

Термін «житло» в тлумаченні Європейського суду з прав людини означає переважно місце, де особа мешкає на постійній основі, проте, цей термін може поширюватись і на місце, де особа мала твердий намір мешкати.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю. Періодична відсутність відповідачки за адресою спірного житла не може бути підставою для позбавлення особи права на користування ним.

Суд прийшов до висновку, що життєвих зв»язків із спірною квартирою відповідачем втрачено не було.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 231-215, 224 ЦПК України, ст. ст. 109, 116, 157 ЖК України, суд ,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про втрату права користування житлом, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Головуюча - суддя : _________________________