АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3339/16 Справа № 208/2995/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Дячков С. В. Доповідач - Петешенкова М.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Черненкової Л.А., Пономарь З.М.

при секретарі - Черкас Є.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 листопада 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 за участю третьої особи служби у справах дітей Дніпродзержинської міської ради про виселення та зняття з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з указаним позовом, в якому позивач просив виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3 та малолітню ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири АДРЕСА_1 зі зняттям їх з реєстраційного округу.

В обґрунтування вказаних вимог позивач посилається на те, що рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 30 листопада 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21 червня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_2.

23 лютого 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надіслав відповідачам повідомлення, в якому пропонував відповідно до положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку» в тридцятиденний строк добровільно звільнити квартиру, однак вказана вимога відповідачами не виконана, а тому позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 листопада 2014 року позов задоволено (а.с.79-80).

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3 та малолітню ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири АДРЕСА_2 зі зняттям з реєстраційного обліку. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та залишити позовну заяву без розгляду (а.с.83-85).

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керуючись положеннями ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України, враховуючи те, що рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 30 листопада 2012 року, яким було звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_3 вступило в законну силу, дійшов висновку про виселення відповідачів зі зняттям їх з реєстраційного обліку.

Проте повністю погодитись з такими висновками суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що 21 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за яким ОСОБА_2 відкрито кредитну лінію у розмірі 14 000 доларів США для купівлі квартири строком до 20 червня 2037 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 21 червня 2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_2 передав в іпотеку банку придбану за кредитні кошти квартиру АДРЕСА_3.

Позичальник свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, тому рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 30 листопада 2012 року звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 55 кв. м, житловою - 39,10 кв. м, виселено ОСОБА_2 з квартири та зобов'язано Заводський відділ Дніпродзержинського міського управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зняти його з реєстрації. Рішення набрало законної сили.

ПАТ КБ «ПриватБанк» у квітні 2013 року звернулось до суду з позовом, в якому просило виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх малолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квартири АДРЕСА_3 зі зняттям їх з реєстраційного обліку.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Разом з тим за ч. 4 ст. 109 ЖК України, виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_2 є громадянином, який втратив житло внаслідок звернення стягнення на житлове приміщення, що було придбано ним за рахунок отриманого кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного приміщення.

Оскільки виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР), а позивач при зверненні до суду так під час розгляду справи в суді не зазначив житло для тимчасового проживання, яке має бути надано особам одночасно з виселенням з квартири, є всі підстави для відмови у задоволенні позову про виселення.

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, судового рішення, яке набрало законної сили (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою), свідоцтва про смерть.

Зняття з реєстрації місця проживання покладено на управління, відділи (сектори) Державної міграційної служби України (далі - ДМС ) в районах, районах у містах, містах обласного значення (територіальний підрозділ ДМС).

Таким чином, рішення суду про виселення і є остаточним рішенням, на підставі якого територіальний підрозділ ДМС зобов'язаний зняти відповідачів з реєстраційного обліку.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, вирішуючи спір в частині зняття з реєстраційного обліку, дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Отже враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню, на підставі ст.309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимогпублічного акціонерного товариства «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 за участю третьої особи служби у справах дітей Дніпродзержинської міської ради про виселення та зняття з реєстраційного обліку - відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 121,80 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Л.А. Черненкова

З.М. Пономарь