АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю: представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представників відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_6 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

Справа №760/18166/2015
№ апеляційногопровадження:22-ц-796/10856/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Кізюн Л.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
Позивач ОСОБА_6, від імені якої позов подано її представником ОСОБА_2, звернулася до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за договором позики, просила стягнути з відповідачів на її користь 15 000 Євро, що еквівалентно 356 235 гривень.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що у серпні 2013 року між нею та подружжям відповідачів було укладено договір позики, за яким вона передала у два етапи відповідачам 15 000 Євро.

09 серпня 2013 року було перераховано позивачем з банківського рахунку ОСОБА_9 8000 Євро на рахунок ОСОБА_7, а 25 серпня 2013 року вона передала 7000 Євро особисто на строк до 25 серпня 2015 року.

Оскільки відповідачі, шлюб між якими було розірвано, зобов'язання по поверненню грошей не виконали, тому позивач змушена звернутися з позовом до суду.

Пізніше позивач подала заяву про зміну предмета позову, просила визнати борг спільною сумісною власністю подружжя відповідачів та стягнути з відповідачів на її користь суму боргу у розмірі 15 000 Євро, що еквівалентно 356 235 гривень.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 01 липня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про стягнення боргу відмовлено.

Не погодившись з із рішенням суду, представником позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій вона просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_6, відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_10, підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача ОСОБА_5, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_7, проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 25 серпня 2013 року відповідач ОСОБА_3 написав розписку про те, що взяв у позивача грошові кошти у сумі 7 000 Євро, в присутності ОСОБА_7, на придбання квартири, які зобов'язувався повернути на протязі 2 років (а.с. 11).

Підпис ОСОБА_7 на розписці відсутній, чого сторони не заперечували.

Із заяви ОСОБА_9 від 04 вересня 2015 року вбачається, що 09 серпня 2013 року він в присутності ОСОБА_6 переказав 8 000 Євро зі свого рахунку на ім'я ОСОБА_7. Ці гроші ОСОБА_6 була змушена дати в борг своєму сину ОСОБА_3 та його дружині ОСОБА_7 для придбання квартири, з обов'язковим поверненням вказаної суми (а.с. 26).

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

З огляду на викладене, обґрунтованими є посилання позивача на те, що вона позичила ОСОБА_3 7000 Євро 25 серпня 2013 року на 2 роки.

Разом з тим, належних та допустимих доказів укладення з відповідачами разом або з будь-ким ким із них договору позики на суму 8000 Євро позивачем суду не надано.

Сам по собі факт перерахування коштів не свідчить про наявність договору позики, який повинен бути укладений відповідно до вимог законодавства та містити умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_7 уклали шлюб 26 червня 2004 року, що підтверджується даними паспорта ОСОБА_3 (а.с. 21).

Відповідно до ст. 60 ЄК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. З ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Частиною 3 статті 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як убачається з даних договору купівлі-продажу квартири від 30 серпня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 купили квартиру АДРЕСА_1, в рівних частках кожний (а.с. 51-54).

Згідно з даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 серпня 2013 року (а.с. 55-56) квартира АДРЕСА_1 належала відповідачам на праві спільної часткової власності (по 1/2 частині).

В силу ст.360-7 ЦПК України, рішення Верховного суду України є обов'язковими для застосування.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним судом України в постанові від 12 вересня 2012 року за результатами розгляду справи №6-88цс12, договір укладений одним із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім'ї.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо підстав для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, оскільки позивачем ОСОБА_6 не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що договір позики між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладався в інтересах сім'ї, а не з метою придбання ОСОБА_3 належної йому частки квартири.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Солом'нського районного суду м. Києва від 01 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: