УХВАЛА

іменем україни

23 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Київської міської ради, Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області, третя особа - ОСОБА_4, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду

м. Києва від 10 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва

від 22 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина -

ОСОБА_5 Після її смерті відкрилась спадщина на: квартиру АДРЕСА_1; садовий будинок АДРЕСА_2; земельну ділянку, площею 0,050 га, що розташована на території Сувидської сільської ради у садівницькому товаристві «Імпульс» масиву «Дружба» Вишгородського району Київської області.

Зазначав, що 11 травня 2006 року ОСОБА_5 нотаріально посвідчила заповіт і заповіла на випадок своєї смерті йому все рухоме і нерухоме майно, що їй належатиме на день смерті. 1 липня 2014 року він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті дружини. Однак 18 грудня 2014 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу своєю постановою відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки у нього були відсутні правовстановлюючі документи, які б підтверджували право власності спадкодавця на спадкове майно.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на вищевказане майно.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10 вересня

2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на: квартиру АДРЕСА_1 (загальна площа - 44,2 кв. м, житлова площа - 29,2 кв. м), садовий будинок АДРЕСА_2 (загальна площа - 76,0 кв. м, основна площа - 37,6 кв. м) та земельну ділянку, площею 0,050 га, на території Сувидської сільської ради, масив «Дружба», садове товариство «Імпульс» Вишгородського району Київської області, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, позивач не взмозі подати до нотаріальної контори документи, оскільки у нього вони втрачені. При цьому послався на положення ст. 392 ЦК України й вважав, що право власності спадкодавця на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції. При цьому послався на те, що вимог про визнання заповіту недійсним заявлено не було, а тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що заповіт було підписано не спадкодавцем, а іншою особою вважав безпідставними.

Проте погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Зі змісту ч. 5 ст. 11 ЦК України випливає, що цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Таким чином, ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто, за вказаною нормою права, на підставі якої суд задовольнив позов, вимога про визнання права власності може бути пред'явлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-244цс14 від 18 лютого 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_4 посилалась на те, що вона є дочкою спадкодавця, також у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщина як спадкоємець першої черги за законом, тому вирішення питання про право на спадщину стосується її прав та інтересів. Також зазначала, що спадкодавець не підписувала заповіту, на який посилається позивач, тобто у неї є спір з ОСОБА_3

Розглянувши справу за наявністю спору про право на спадкування, суди не звернули уваги на те, що ОСОБА_4 зверталася до нотаріальної контори про прийняття спадщини у порядку спадкування за законом, не залучили її до участі у справі відповідачем, тоді як права, передбачені ЦПК України щодо третьої особи і відповідача є різними за своїми значеннями та впливом на процес; права відповідача значно ширші прав третьої особи.

Отже, незалучення ОСОБА_4 належною стороною у справі у порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України, порушуються її процесуальні права, передбачені ст. ст. 27, 31 ЦПК України.

У зв'язку із цим формальне визначення сторін у справі, між якими спір відсутній, і не визначення належного складу сторін є порушенням вимог

п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України.

Разом із тим, у порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України суди не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснили сторонам, їх права та обов'язки, не попередили про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій та не сприяли у здійсненні їхніх прав; зокрема, не роз'яснили сторонам про право на призначення експертизи для перевірки доводів ОСОБА_4 про те, чи підписував спадкодавець заповіт.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик