ухвала

іменем україни

21 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Завгородньої І.М., Мартинюка В.І.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про визнання права власності, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Харківського районного суду Харківської області від 24 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 08 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом та просив суд розділити між подружжям майно та визнати за ним право власності на 1/2 частки житлового будинку, загальною площею 242,50 кв. м та на Ѕ частки земельної ділянки, площею 0,1701 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, а право власності на іншу частку житлового будинку та земельної ділянки визнати за відповідачем.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 24 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08 грудня 2015 року,позовні вимоги задоволено.

У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину будинку загальною площею 242,50 кв. м, та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1701 га, що розташовані в АДРЕСА_1, а також визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину будинку загальною площею 242,50 кв. м, та на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1701 га, що розташовані в АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк» просить змінити судові рішення та зазначити, що майно є предметом іпотеки ПАТ «Укрсоцбанк» та на нього накладено заборону, підставою обтяження є іпотечний договір від 25 березня 2008 року № 845/16-27/17/1/8-027, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що звернення стягнення за рішенням суду на спірне нерухоме майно як на предмет іпотеки не є підставою для скасування рішення суду про поділ майна подружжя, оскільки статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Доводи скарги щодо порушення прав банку як іпотекодержателя поділом предмета іпотеки не знайшли свого підтвердження, оскільки згідно із ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімґї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини. Також статтею 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімґї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімґї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за кредитом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сімґї (частина 4 статті 65 СК України).

Таким чином, у результаті придбання подружжям квартири в кредит боргові зобов'язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір.

Положення Закону України «Про іпотеку» про те, що іпотекодавець не має права розпоряджатись будинком без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки, не означає, що в судовому порядку не можна поділити майно подружжя шляхом визначення права власності на нього, оскільки право власності подружжя у рівних частках встановлюється законом, право володіння та користування майном не заборонено, а поділ майна подружжя не є розпорядженням майном.

Доводи скарги щодо необхідності зазначення в рішенні суду про обтяження майна забороною є необґрунтованими.

Таким чином, відсутні підстави для висновку про неправильне застосування норм матеріального права порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 24 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 08 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко І.М. Завгородня В.І. Мартинюк