РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2016 року м.Миколаїв Центральний районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді Мамаєвої О.В., із секретарем Баришниковою І.М.,

за участю прокурора Ібрагімової А.О.,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Центрального районного суду м.Миколаєва цивільну справу за позовом Прокурора м.Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до ОСОБА_2 про витребування майна, третя особа ОСОБА_3 -

ВСТАНОВИВ:

Прокурор м.Миколаєва 05.11.2015р. звернувся до суду в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до ОСОБА_2 про витребування майна, а саме: земельної ділянки площею 910 кв.м. по вул.Променевій, 63-г у м.Миколаєві, на користь територіальної громади м.Миколаєва в особі Миколаївської міської ради.

В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Миколаївської міської ради від 04.04.2013р. затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж в натурі вказаної земельної ділянки, та передано зазначену земельну ділянку у власність ОСОБА_3 Після цього 08.07.2013р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки. Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 17.04.2015р. визнано незаконним та скасовано рішення Миколаївської міської ради від 04.04.2013р. про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж в натурі вказаної земельної ділянки, та передачі зазначеної земельної ділянки у власність ОСОБА_3

В зв'язку із чим, на підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, просить витребувати спірну земельну ділянку від відповідача на користь територіальної громади м.Миколаєва.

Прокурор у судовому засіданні підтримала позовні вимоги.

Представник відповідача ОСОБА_4 зазначив, що з позовом не згоден, оскільки право власності на земельну ділянку набуто відповідачем правомірно. Статтею 388 ЦК України передбачені вичерпні випадки, коди власник має право витребувати це майно, а відповідно до ст. 387 ЦК України особа, яка звернулась до суду із позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Тобто, з таким позовом може звернутись лише власник майна, а власником спірного майна, як вбачається з витягу з реєстру прав власності, є ОСОБА_2 На час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки будь-яких обмежень щодо її відчуження не існувало, тому відповідач є добросовісним набувачем. При цьому позивачем не доведено, що спірне майно вибуло не з волі позивача, недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала майно, не з її волі.

Крім того, представник відповідача посилається на рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003р. "Стретч проти Сполученого королівства" та зазначає, що має місце непропорційне втручання у право відповідача на мирне володіння своїм майном.

На підставі викладеного, вважає, що не доведено наявність умислу відповідача на незаконне одержання земельної ділянки, тому просить відмовити у задоволені позову.

Третя особа ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином за місцем реєстрації, про причини неявки суд не сповістила.

Суд, вислухавши прокурора, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, оглянувши матеріали цивільної справи №490/13669/14-ц, дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що 04.04.2013 року пунктами 7, 7.1 Рішенням Миколаївської міської ради № 27/46 затверджено технічну документацію з землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим номером :15:018:0084, загальною площею 910 кв.м, у тому числі 910 кв.м. під прибудинковою територією, з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та забудови жилого будинку, господарських будівель і споруд по вул.Променевій, 63-г /а.с. 11/.

Право власності ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку було зареєстроване в установленому законом порядку.

В подальшому ОСОБА_3 08 липня 2013 року уклала із ОСОБА_2 договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, з кадастровим номером :15:018:0084 площею 910 кв.м по вул.Променевій 63-г у м.Миколаєві.

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 17.04.2015р. у справі №490/13669/14-ц, визнано незаконними та скасувано п.п. 7, 7.1 розділу 3 рішення Миколаївської міської ради №27/46 від 04 квітня 2013 року щодо затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж в натурі (на місцевості) та передачі у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки з кадастровим номером :15:018:0084 площею 910 кв.м під прибудинковою територією з віднесенням її до земель житлової забудови для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по вул.Променевій 63-г у м.Миколаєві. Визнано недійсним та скасувано свідоцтво про право власності на нерухоме майно видане 19 квітня 2013 року Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, з кадастровим номером :15:018:0084 площею 910 кв.м по вул.Променевій 63-г у м.Миколаєві, укладений 08 липня 2013 року та зареєстрований за № 605, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 3741676 від 08 липня 2013 року та запис про інше речове право 1556199 від 08 липня 2013 року, 718965 від 17 квітня 2013 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Зобов'язано ОСОБА_2 повернути земельну ділянку у комунальну власність /а.с. 12-20/.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 03.09.2015р. рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.04.2015р. в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, зобов'язання ОСОБА_2 повернути спірну земельну ділянку у комунальну власність та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірну земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно скасувано та ухвалено в цій частині нове рішення. В задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки по вул. Променевій, 63-г в м. Миколаєві з кадастровим номером :15:018:0084 площею 910 кв.м, укладеного 8 липня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2; зобов'язання ОСОБА_2 повернути зазначену земельну ділянку у власність Миколаївської міської ради та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 3741676 від 8 липня 2013 року та запис про інше речове право номер 1556199 від 8 липня 2013 року та номер 718965 від 17 квітня 2013 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін /а.с. 21-27/.

Згідно ст.ст.80,83 Земельного кодексу України, суб'єктами права власності на землю, зокрема є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Земельна ділянка площею 910 кв.м. по вул.Променевій, 63-г у м.Миколаєві, яка знаходилась у комунальній власності відповідно до змемельного та водного законодавства, вибула з власності територіальної громади у приватну власність ОСОБА_3 з порушенням закону, вказані обставини встановлені рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 17.04.2015р. та рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 03.09.2015р. та в силу ч.3 ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягають.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.10.2015р. власником земельної ділянки площею 910 кв.м. по вул.Променевій 63-г у м.Миколаєві є ОСОБА_2 на підставі укладеного з ОСОБА_3 договору купівлі-продажу від 08.07.2013р. /а.с. 30-31/.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ч.5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.

Добросовісність набуття ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку сторонами не оспорюється.

При цьому, спірна земельна ділянка з кадастровим номером :15:018:0084 площею 910 кв.м по вул.Променевій 63-г у м.Миколаєві, вибула з володіння територіальної громади міста Миколаєва не з волі останньої, оскільки була передана органом місцевого самоврядування у приватну власність з порушеннями закону, що встановлені судовими рішеннями, тобто вибула з володіння не з волі територіальної громади іншим шляхом.

Так, реалізація права у цивільних правовідносинах від імені територіальної громади міста відповідає її волі лише тоді, коли здійснюється на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, як це встановлено статтями 19 Конституції України та ч.3 ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування".

Згідно ст. 386 ч.1 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав всіх суб'єктів права власності.

Таким чином, заявлені позовні вимоги є обрунтованими та підлягають задоволенню, від ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради підялягає витребуванню земельна ділянка площею 910 кв.м., нормативною грошовою оцінкою 115115 грн. по вул.Променевій, 63-г у м.Миколаєві.

Доводи відповідача про те, що у даному випадку має місце порушення ст.1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та слід застосувати рішення Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року у справі «Стрейч проти Об'єднаного Королівства» є безпідставними виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 7 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року). Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року у справі «Стретч проти Сполученого Королівства», на яке послається представник відповідача, заявник в 1969 році уклав договір оренди земельної ділянки строком на 22 роки. Відповідно до умов цього договору він за власні кошти побудував на цій земельній ділянці кілька будівель для легкої промисловості, які здав в суборенду. Договір оренди також надавав йому право в подальшому продовжити оренду ще на 21 рік. У 1990 році заявник повідомив місцеву владу про намір продовжити договір оренди, в процесі переговорів він погодився на збільшення орендної плати. Однак, орган місцевої влади повідомив заявника, що продовження договору оренди відбутися не може, оскільки, погодившись з умовою договору про можливість його пролонгації орган місцевої влади перевищив свої повноваження. Застосовуючи положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції до обставин цієї справи Європейський суд з праві людини вказав на те, що заявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити термін його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цій умові. У ситуації, яка склалася, заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати - в цілях застосування положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції - складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди. Дії місцевої влади Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручання у реалізацію його права власності. Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника Європейський суд з прав людини відзначив, що місцева влада отримала узгоджену з заявником орендну плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони, або що продовження терміну оренди могло бути всупереч з якою-небудь передбаченою законом функцією органу влади. Оскільки сама місцева влада при укладенні договору вважала, що вона має право продовжити термін його дії, то заявник міг на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов. Він не тільки мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість продовження терміну дії договору оренди була важливим елементом його підприємницької діяльності з огляду на зобов'язання, взяті ним на себе у зв'язку з експлуатацією побудованих будівель, і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат. За таких обставин цієї справи Європейський суд з прав людини виніс рішення на користь заявника.

Однак у даній цивільній справі, обставини справи є істотно відмінними. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки з комунальної власності у приватну та повернення у власність територіальної громади землі, яка вибула з її власності незаконно. Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення).

Отже, обставини справи «Стретч проти Сполученого Королівства» та справи, яка розлядається, істотно різняться, а тому доводи відповідача щодо справедливої рівноваги між інтересами суспільства і особи в кожній з цих справ не можуть бути тотожними, а висновок Європейського суду з прав людини про порушення прав заявника у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» не може бути безумовним прецедентом при розгляді даної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-92цс13.

Крім того, обгрунтування непропорційності втручання у право відповідача на мирне володіння своїм майном, посиланням на рішення у справі «Стретч проти Сполученого Королівства», є безпідставним ще й з тих мотивів, що у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» заявник у зв'язку з не продовженням оренди земельної ділянки за діючим в країні законодавством позбавлявся права на експлуатацію побудованих на цій земельній ділянці будівель та отримання від цього доходу для відшкодування своїх витрат на зведення цих будівель. В даній справі суду не було надано доказів зведення капітальних споруд на переданій у власність земельній ділянці. При цьому суд враховує і те, що принцип справедливої рівноваги між інтересами держави ( суспільства), пов'язаних з втручанням у право власності, і інтересами особи, яка так чи інакше страждає від такого втручання, передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, несе індивідуальний і надмірний тягар, чого не відбулося з урахуванням викладених вище обставин по даній справі. Натомість передача у власність конкретній особі земельної ділянка в даному випадку порушила права всіх членів громади на користування землями водного фонду.

Щодо посилання представника відповідача на висновок Верховного Суду України про те, що самі по собі допущені органом публічної влади порушення при вирішенні питання про передачу державного майна у власність особи не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна державі, якщо вони не були допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача, зроблений в постанові від 14 березня 2007 року, то текст зазначеного судового рішення свідчить про те, що Верховний Суд України такого висновку не робив.

Судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 11, 30, 45, 59, 60, 61, 74, 88, 208, 209, 212-215,218 ЦПК України, ЗУ "Про місцеве самоврядування", ст.ст. 3, 4, 88 Водного кодексу України, ст.ст. 19, 20, 50, 51, 58, 59, 60, 83, 84, 116, 118 Земельного кодексу України, ст.ст. 16, 388 ЦК України, суд

ВИРІШИВ :

Позовну заяву Прокурора м.Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до ОСОБА_2 про витребування майна, третя особа ОСОБА_3, задовольнити.

Витребувати від ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 910 кв.м., нормативною грошовою оцінкою 115115 грн. по вул.Променевій, 63-г у м.Миколаєві з кадастровим номером :15:018:0084.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати у розмірі 487,20 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м.Миколаєва шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми в судовому засіданні, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії рішення суду.

Суддя О.В.Мамаєва