Заставнівський районний суд Чернівецької області
Справа № 716/134/16-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04.03.2016 року м. Заставна
Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:
головуючого судді Пухарєвої О.В.
секретаря Климус Г.В.
за участю позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-
Позивач ОСОБА_1, звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Посилається на те, що йому на праві особистої власності належить житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований №33 по вул. Б. Хмельницького, 33 в с. Веренчанка Заставнівського району Чернівецької області. У вказаному будинку крім нього зареєстровані також відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 Останні, протягом тривалого часу в ньому не проживають. Він як власник будинку не має можливості безперешкодно користуватись, розпоряджатись своїм майном через реєстрацію відповідачів в будинку, саме тому, просить усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком №33 по вул. Б. Хмельницького в с. Веренчанка Заставнівського району Чернівецької області.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, обґрунтував вищенаведеним, просив задовольнити. Суду пояснив, що він після смерті батька ОСОБА_5 успадкував за заповітом житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований по вул. Б. Хмельницького, 33 в с. Веренчанка Заставнівського району Чернівецької області, отримав свідоцтво про право власності на нього та зареєстрував у відповідних органах. За життя спадкодавця ОСОБА_5 його донька зареєструвала шлюб із ОСОБА_3 В шлюбі у них 15.08.1990 року народилась донька ОСОБА_4 Зі згоди власника будинку, його батька ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були зареєстровані у згаданому будинку. В 1993 році вони виїхали на постійне місце проживання в Ірландію і з того часу в домогосподарстві ОСОБА_5 не проживають. 20.12.2010 року ОСОБА_6 померла, 22.12.2012 року померла мати позивача ОСОБА_7 яка також до смерті проживала та була зареєстрована у згаданому будинку. Таким чином позивач ОСОБА_1 після смерті батька ОСОБА_5, який помер 23.04.2015 року набув право власності на житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований по вул. Б. Хмельницького, 33 в с. Веренчанка Заставнівського району Чернівецької області і у звязку із реєстрацією в ньому відповідачів не може в повному обсязі розпоряджатись власністю.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, обґрунтував вищенаведеним та просив задовольнити.
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судове засідання не зявилися, про розгляд справи повідомлялися судовою повісткою, однак до суду повернулись конверти, з відміткою Укрпошти проте, що вони за зазначеною адресою, а саме по вул. Б. Хмельницького, 33 в с. Веренчанка Заставнівського району Чернівецької області не проживають, хоча з відповіді на запит в адресно-довідковий підрозділ ГУДМС УДМС В Чернівецькій області стосовно місця реєстрації відповідачів №766, 765/16-вх (а.с. 25, 26) видно, що відповідач ОСОБА_3 зареєстрований саме в с. Веренчанка Заставнівського району Чернівецької області. Відповідач ОСОБА_4 яка є його донькою зареєстрованою в ІНФОРМАЦІЯ_1 не значиться, однак враховуючи, що дитина тривалий час проживала з відповідачем ОСОБА_3 суд приходить до висновку, що вона в с. Веренчанка зареєстрована. Вказане підтверджується також актом обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_1 (а.с. 14) та обліковою карткою обєкта по господарського обліку (а.с. 18).
Зі згоди позивача ОСОБА_1 суд постановляє рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 224 ЦПК України.
Заслухавши пояснення позивача та його представника, показання свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 ОСОБА_10, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований, а тому підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 отримав у спадок відповідно до заповіту (а.с. 12) після смерті батька ОСОБА_5, померлого 23.04.2015 року, що видно із копії свідоцтва про смерть серії І-МИ №146702 від 24.04.2015 року (а.с. 11) житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, розташований по вул. Б.Хмельницького, 33 в с. Веренчанка Заставнівського району Чернівецької області та відповідно до ст. 1297 ЦК України отримав на нього свідоцтво про право на спадщину за заповітом. (а.с. 21).
Таким чином позивачу ОСОБА_1, на праві приватної власності належить вказаний житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом серії НАР №984542 від 26.10.2015 року (а.с. 21), витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі №41907083 від 26.10.2015 року (а.с. 20), витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №46299811 серії ЕКІ №685487 від 26.10.2015 року (а.с. 22) та довідкою Веренчанської сільської ради №186 від 20.01.2016 року (16).
У вказаному будинку крім позивача, зареєстровані також відповідачі ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_3, що видно з довідки виконкому Веренчанської сільської ради №184 від 20.01.2016 року (а.с. 15) та облікової картки обєкта по господарського обліку (а.с. 18).
З акту обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_1Г.(а.с. 14)) видно, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 протягом 20 років у належному господарстві позивача не проживають, не є членами його сімї, спільним побутом з ним не повязані.
Свідок ОСОБА_8, яка є сусідкою позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що відповідачі протягом 23 років не проживають ІНФОРМАЦІЯ_4. Коли ОСОБА_4 було три роки вона з батьками ОСОБА_6 та ОСОБА_3 виїхала за кордон і з того часу в Україну не приїжджала. 20.12.2010 року ОСОБА_6 померла, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишились за кордоном де в перебувають на даний час.
Свідок ОСОБА_9, який є сусідом позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_3 з дружиною ОСОБА_6, яка є сестрою позивача ОСОБА_1 приїхав в с. Веренчанка в 1990-х роках. Згодом він із дружиною ОСОБА_6 та донькою ОСОБА_4 виїхав за межі України і вже протягом 23 років в Україну не повертається, його дружина ОСОБА_6 померла.
Свідок ОСОБА_10, який є сусідом позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив, що відповідачі більше 20 років виїхали за межі України.
В порядку досудового врегулювання спору позивач, з метою зняття відповідачів з реєстраційного обліку з його домоволодіння, звернувся у Веренчанську сільську раду, однак йому було відмовлено та рекомендовано звернутись до суду, що вбачається з довідки №08 від 18.01.2016 року(а.с.17).
На сьогоднішній день позивач ОСОБА_1 не може вільно розпоряджатись та користуватись своїм майном на власний розсуд через реєстрацію відповідачів у його домоволодінні, що розташоване по вул. Б. Хмельницького, 33в с. Веренчанка.
В п.п. 33-34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року зазначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.
Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).
У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Таким чином суд вважає, що вимога позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим по вул. Б.Хмельницького 33 в с. Веренчанка Заставнівського району Чернівецької області обґрунтована та підлягає задоволенню.
На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 16, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд,-
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком №33 по вул. Б.Хмельницького в с. Веренчанка Заставнівського району Чернівецької області.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Чернівецької області через Заставнівський районний суд Чернівецької області.
Суддя О. В. Пухарєва