Номер провадження 22-ц/788/519/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

28 березня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Дубровної В. В.,

суддів - Лузан Л. В. , Сибільової Л. О. ,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

на рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 10 лютого 2016 року

у справі за позовом представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Комунального підприємства «Міськводоканал» Сумської міської ради

про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоровя,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 10 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 задоволений частково.

Стягнуто з КП «Міськводоканал» СМР на користь ОСОБА_3 3 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з КП «Міськводоканал» СМР на користь держави судовий збір у розмірі 1378 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 просить зазначене рішення суду змінити у бік збільшення розміру задоволених позовних вимог.

При цьому зазначає, що судом недостатньо оцінені та не враховані характер та обсяг моральних та фізичних страждань, стан здоровя позивача, незворотність фізіологічних процесів, які вказують на те, що здоровя вже ніколи не покращиться, крім того, у рішенні відсутнє обґрунтування зменшення розміру відшкодування моральної шкоди. Також судом не було враховано, що позивач 17 років пропрацював на підприємстві відповідача у шкідливих умовах, однак, замість гідної старості та поваги від роботодавця він отримав лише низку хвороб та життя «на ліках». Позивач позбавлений повноцінного життя, втрата здоровя тривалий час пригнічує і надалі буде пригнічувати його фізичний та моральний стан. Таке незначне та часткове задоволення позовних вимог не відповідає ступеню та тяжкості моральних страждань, спричинених триваючим погіршенням здоровя.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, який апеляційну скаргу підтримує з мотивів у ній викладених, представника КП «Міськводоканал» СМР ОСОБА_5, яка проти скарги заперечує, перевіривши рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з доведеності факту заподіяння моральної шкоди та наявності підстав для її задоволення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходив з суті позовних вимог, характеру діяння особи та обсягу страждань (душевних, психічних), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, часу та зусиль, які витратив позивач при захисті своїх інтересів, при цьому суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Висновок суду є таким, що відповідає зібраним у справі доказам та ґрунтується на законі.

У листопаді 2015 року представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідача, свої вимоги мотивував тим, що позивач тривалий період, працюючи на підприємстві у неналежних умовах, з вини роботодавця отримав професійне захворювання, внаслідок чого втратив 20 % професійної працездатності, що завдало йому моральної шкоди, яку просив відшкодувати з відповідача у розмірі 20 000 грн.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 08 квітня 1997 року по 30 червня 2014 року перебував у трудових відносинах з КП «Міськводоканал» СМР. Зокрема працював на посаді слюсаря ремонтника. Наказом № 14/к від 01 липня 2014 року був звільнений із займаної посади за власним бажанням за ст.38 КЗпП України (а.с.5-8).

Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання № 1 від 14 липня 2015 року позивачу були встановлені такі професійні захворювання: Хронічна двостороння сенсоневральна приглухуватість з помірним ступенем зниження слуху (ІІІ ст.) за класифікацією ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Захворювання професійне, від тривалого впливу шуму на виробництві, вперше встановлене в клініці НДІ ГП та ПЗ ХНМУ, ППЛЕК 03 вересня 2014 року. Хронічне обструктивне захворювання легень другої стадії у ф азі нестійкої ремісії. Емфізема легень ІІ стадії. Легенева недостатність ІІ ст.. Ерозитивний гастрит. Хронічний панкреатит в фазі ремісії. Варикозна хвороба. ХВН І ст. Остеохондроз і спондилоартроз шийного відділу хребта. Грижі МПД С3-С4, С5-С6, унковертебральний артроз, цервікоалгія. Хронічний фарингіт, ремісія. Гіперметропія слабкого ступеня обох очей. Пресбіопія (а.с.10).

У п.16 акту зазначено, що професійне захворювання виникло через недосконалість технологій, неефективне використання засобів індивідуального захисту, тривалої роботи у шкідливих умовах праці.

А з п.17 акту вбачається, що причиною виникнення професійного захворювання позивача є проведення робіт в умовах підвищеного рівня виробничого шуму.

21 серпня 2014 року позивач пройшов первинний огляд Ковпакцівською МСЕК, за наслідками якого йому встановлено 20% ступеня втрати професійної працездатності безтерміново (а.с.10).

Вказані факти правильно і з достатньою повнотою встановлені судом першої інстанції та визнаються сторонами.

За викладених обставин суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що у звязку з професійним захворюванням, отриманим за час роботи на КП «Міськводоканал» СМР в неналежних умовах праці, які виникли з вини цього відповідача, ОСОБА_3 зазнав немайнових втрат, а тому правильно поклав обовязок по відшкодуванню моральної шкоди на даного роботодавця.

Незважаючи на гарантоване державою право вільного вибору виду діяльності, яке передбачене ч.1 ст.43 Конституції України та абз.2 ст.5-1 КЗпП України, роботодавець в силу ст.43 Конституції України, ст.ст.153, 157 КЗпП України та ст.ст.6, 13 Закону України «Про охорону праці» зобовязаний створити працівнику придатні для роботи безпечні умови, які б відповідали санітарно-гігієнічним та нормам охорони праці.

Після встановлення зазначених обставин справи та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди згідно ст. 237-1 КЗпП України, у звязку з чим його вимоги задовольнив частково.

Свій висновок про обґрунтованість вимог позивача суд першої інстанції аргументував тим, що саме діями відповідача, який не забезпечив належних умов праці і була завдана моральна шкода позивачеві, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу пошкодження здоров`я, неможливістю повного одужання, перебуванням під постійним наглядом лікарів, погіршенням життєвих умов, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він є законним, обґрунтованим та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно ст.173 КЗпП України, шкода заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаними з виконанням трудових обовязків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною першої статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з досліджуваних судом першої інстанції документів, умови праці позивача на підприємстві відповідача не відповідали вимогам ст.153 КЗпП, оскільки є шкідливими, проводилися в умовах підвищеного рівня виробничого шуму.

Втрата ОСОБА_3 працездатності на 20% і як наслідок фактична втрата з вини роботодавця нормальних життєвих звязків, вимушені зміни в його життєвих і виробничих стосунках, безперечно вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що діями відповідача, який не забезпечив належних умов праці, позивачеві і була завдана моральна шкода, яка висловлюється у фізичному болю, душевних стражданнях.

Таким чином висновки суду першої інстанції про відшкодування позивачу з боку відповідача моральної шкоди є правильними, оскільки вони ґрунтуються на обставинах, які встановлені в судовому засіданні, наданих сторонами доказах, у відповідності з нормами матеріального і процесуального законодавства, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року №20-рп/2008р. (справа про страхові виплати) та розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року з наступними змінами.

Розглядаючи питання щодо визначення розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував розяснення п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи викладені розяснення Пленуму ВСУ та обставини справи, характер та обсяг фізичних і душевних страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, наслідки отриманого професійного захворювання, ступінь втрати працездатності 20%, причини встановлення інвалідності, колегія суддів вважає, що у даному випадку, відшкодування моральної шкоди в сумі 3 000 грн. відповідає характеру, обсягу та тривалості моральних страждань, які зазнав позивач, принципам розумності, виваженості та справедливості, а тому розмір відшкодування шкоди збільшенню не підлягає, у звязку з чим доводи апеляційної скарги у цій частині є необґрунтованими та до уваги не приймаються.

За таких обставин, розмір моральної шкоди визначений місцевим судом з урахуванням всіх обставин та вимог закону, з дотриманням вимог розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування у цій частині не вбачається.

У відповідності до ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін;

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 10 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -