Доповідач Жданова В.С. Номер провадження 22-ц/775/600/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31березня 2016р. м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі :

головуючого - судді Жданової В.С.

суддів : Канурної О.Д., Халаджи О.В.

за участю секретаря Доля В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 14 березня 2014 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про виселення,-

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 14 березня 2016 року позовні вимоги ПАТ АК «Приватбанк» задоволено, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх донька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 виселені із квартири АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про відмову в позові. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що відповідно до ч.2 ст.109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту ( позики) банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Оскільки ні він, ні його дружина не укладали ні кредитного договору, ні договору іпотеки, будь-яких попереджень про виселення не отримували, не визнані такими, що втратили право користування жилою площею, тому не можуть бути виселені із квартири без надання іншого житла. Якби спірна квартира була йому запропонована при продажу, то він би придбав її у Банка. Він не був присутнім у судовому засіданні, тому не мав можливості надати свої заперечення, що вплинуло на розгляд справи по суті.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що 27.12.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №КТНЗGК07430128, відповідно до якого банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 26400 доларів США на придбання житлової нерухомості. За кредитні кошти 27.12.2006 року ОСОБА_3 придбана спірна квартири АДРЕСА_1, яка за договором іпотеки від 27.12.2006 року передана ним в іпотеку в забезпечення своїх зобов»язань перед банком щодо погашення кредиту. ОСОБА_3 свої зобова»язання перед банком не виконував, на травень 2013 року утворилась заборгованість в сумі 20859,21 доларів США (від суми отриманого кредиту 264000 доларів США) у зв»язку з чим рішенням Краматорського міського суду від 16.05.2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1. Відповідачі без згоди Банку були зареєстрованими та вселились в спірну квартиру після її передачі в іпотеку власником ОСОБА_3 Звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру є підставою для виселення всіх мешканців.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Шейко К.В. доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову в позові

Від позивача ПАТ КБ «Приватбанк» надійшла заява про розгляд справи без участі представника банку, просить рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення відповідачів, дослідивши матеріали цивільної справи , перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав .

Відповідно до ст.. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При розгляді справи суд вірно встановив правовідносини,що склалися між сторонами та вірно визначився з правовою нормою, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Краматорського міського суду від 16.05.2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 20895,72 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка була придбана позичальником ОСОБА_3 за кредитні кошти. Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи і вимогам діючого цивільного законодавства.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України "Про іпотеку". Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України "Про іпотеку", рішення Краматорського міського суду від 16.05.2013 року, яким звернуто стягнення на квартиру, передану в іпотеку, набрало законної сили.( а.с. 20).

Рішення суду від 16.05.2013 року є чинним , Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304-У11 від 03.06.2014 року, на застосуванні якого наполягає представник відповідача, не може поширюватись на спірні правовідносини, оскільки вказаний закон був прийнятий більше ніж через рік після винесення судового рішення, яким звернуто стягнення на майно, і не має зворотної дії.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира була придбана відповідачем ОСОБА_3 за кредитні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.2006 року та за договором іпотеки від 27.12.2006 року передана в іпотеку в забезпечення виконання кредитного забов»язання .

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд припустився порушень при вирішенні спору по виселення мешканців є неспроможними з огляду на наступне.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Направлене Банком повідомлення з пропозицією про добровільне виселення було отримано відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 26.09.2013 р. , що підтверджено рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. ( а.с. а.с. 36,37),

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Вбачається, що спірна квартира була придбана її власником ОСОБА_3 за кредитні кошти. На час передачі в іпотеку придбаної квартири відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрованими в квартирі не були. За відомостями адресного довідкового бюро підрозділу ГУДМС УДМС України в Донецькій області ОСОБА_1 зареєстрований у спірному житлі 23.03.2007 року ( а.с 50), відповідач ОСОБА_2 зареєстрована в квартирі 22.12.2009 року ( а.с. 48), т.б. після передачі квартири в іпотеку її власником ОСОБА_3

Доказів про те, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є наймачами спірної квартири суду або користуються вказаним житлом на підставі договору з власником квартири ОСОБА_3 суду не надано.

Отже, за змістом ст.. 40 Закону України «про іпотеку» та ст. 109 ЖК України особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Оскільки в іпотеку передано квартиру, яка була придбана ОСОБА_3 за рахунок отриманих кредитних коштів, суд дійшов обґрунтованого висновку про виселення мешканців із зазначеного квартири без надання їм іншого постійного житла.

Ухвалене судом першої інстанції рішення перебуває у відповідності до правових висновків, висловлених Верховним Судом України у справі N 6-39цс15.

Таким чином, судом правильно застосована частина друга статті 109 ЖК Української РСР у поєднанні з нормами статей 39, 40 Закону України "Про іпотеку".

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що має місце порушення прав неповнолітньої ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 також є неспроможними. Вбачається і визнано відповідачем ОСОБА_2, що вона з донькою вселилась в спірну квартиру без згоди іпотекодержателя ПАТ «Приватбанк» в грудні 2009 року. В судовому засіданні інтереси неповнолітньої представляла її мати - ОСОБА_2 На стадії апеляційного провадження апеляційний суд позбавлений можливості притягувати до участі у справі третіх осіб, в даному випадку орган опіки і піклування, які не були притягнуті до розгляду справи судом першої інстанції.

Відповідно до ч.3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Враховуючи те, що спірна квартира придбана за кредитні кошти, відповідачі не були зареєстрованими в квартирі на час її передачі в іпотеку, не мають в квартирі права власності, проживають в квартирі без згоди іпотекродержателя, відсутні підстави для висновку, що допущене судом першої інстанції процесуальне порушення призвело до неправильного вирішення спору.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 не приймав участі в суді першої інстанції, але участь приймала його цивільна дружина - відповідач ОСОБА_2, яка була присутньою в судових засіданнях, давала пояснення, користувалась повним обсягом наданих їй прав. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що його цивільна дружина ( ОСОБА_2) не казала йому про судове рішення, щоб у зв»язку з хворобою не турбувати його. З метою відновлення прав відповідача на участь у судовому засіданні апеляційним судом поновлений строк на апеляційне оскарження судового рішення, надана можливість відповідачу пред»явити докази та відповідні документи, які не були надані суду першої інстанції. Проте, будь-яких переконливих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції відповідачем не надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких підстав апеляційний суд приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги, оскільки судове рішення перебуває у відповідності до вимог ст.. 213 ЦПК України

Керуючись ст.ст.307, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 14 березня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: судді