Ухвала

іменем україни

16 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П., Дербенцевої Т.П., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 26 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на неналежне виконання боржником ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором щодо його своєчасного й повного погашення, унаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню, як з боржника так і з поручителя ОСОБА_2

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 26 жовтня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № CNL-B00/144/2006 від 19 липня 2006 року в розмірі22477,68 доларів США, що станом на 08 червня 2015 року еквівалентно 472 611 грн 20 коп. та пеню в сумі 236 305 грн 60 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 просить ухвалені в справі судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з боржника ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції, виходив з того, що строк позовної давності щодо частини щомісячних платежів за кредитом, право на стягнення яких виникло з вересня 2011 року, не сплив, а тому в цій частині заявлених вимог позов про стягнення кредитних коштів, та пені підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з наявності рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 лютого 2015 року, яке набрало законної сили 29 квітня 2015 року, яким визнано договір поруки припиненим.

Апеляційний суд погодився з такими висновками районного суду, зазначивши про відповідність рішення суду вимогам матеріального та процесуального права.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам ухвала апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 19 липня 2006 року між акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Аваль» (далі - АКБ «Райффайзенбанк Аваль») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № CNL-B00/144/2006, згідно якого відповідач отримав кредит в розмірі 39 000 доларів США зі сплатою 14% річних строком до 18 липня 2016 року. Додатком № 1 до цього договору визначено графік повернення суми кредиту та сплати відсотків за його користування.

У забезпечення вказаного договору того ж дня між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за умовами якого остання зобов'язалася відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором.

18 березня 2011 року між АКБ «Райффайзенбанк Аваль» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким позивач прийняв право вимоги зокрема й за кредитним договором № CNL-B00/144/2006, укладеним 19 липня 2006 року з ОСОБА_1

Через неналежне виконання грошових зобов'язань ОСОБА_1, а саме сплати останнього платежу на погашення кредиту 27 серпня 2010 року, виникла заборгованість за кредитним договором, розмір якої згідно наданого позивачем розрахунку станом на 08 червня 2015 року складає 27 575,90 доларів США, з яких заборгованість по кредиту -25 320,08 доларів США, заборгованість по відсотках - 2 255,82 доларів США та 2 116 290 грн 27 коп. - пені.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

За правилами ч. 1 ст. 509 ЦК Українизобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з наявністю заборгованості за кредитом, позивач 20 червня 2011 року надіслав ОСОБА_1 вимогу № 15150 про дострокове виконання в повному обсязі всіх зобов'язань за кредитним договором, протягом 30 календарних днів з дати отримання цієї вимоги.

Вказана вимога була отримана відповідачем 22 червня 2011 року, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с. 23).

Таким чином, позивач скориставшись, передбаченим умовами кредитного договору та ст. 1050 ЦК України правом дострокового погашення всієї суми кредиту змінив строк виконання основного зобов'язання на 22 липня 2011 року (сплив 30-ти денного терміну з часу отримання досудової вимоги) й саме з цього моменту у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду із зазначеним позовом лише 22 вересня 2014 року, тобто зі спливом строку позовної давності.

За змістом ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Разом із тим, за змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року № 6-249цс15, яка згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Проте апеляційний суд у порушення ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув; не встановив дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з кредитного договору; не дослідив наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором, період її нарахування та її складові; не врахував, передбачене законом, за наявності відповідних обставин, право позивача на дострокове повернення всієї суми кредиту та те, що у разі неповернення всієї суми кредиту у межах строку позовної давності підлягають стягненню проценти за кредитом та пеня за процентами й відповідно не визначився з дійсним обсягом відповідальності відповідача, унаслідок чого передчасно погодився з висновками суду першої інстанції про те, що строк позовної давності щодо частини щомісячних платежів за кредитом, право на стягнення яких виникло з вересня 2011 року не сплив й залишив поза увагою, що після зміни строку виконання зобов'язання до 22 липня 2009 року усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення та не підлягали виконанню.

Отже, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених ст. ст. 303, 304, 315 ЦПК України.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення в частині вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 і направлення справи в цій частині на новий судовий розгляд до апеляційної інстанції.

В іншій частині судові рішення не оскаржені, підстави для перегляду їх у касаційному порядку відсутні.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 26 жовтня 2015 року в частині вирішення вимог товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, скасувати.

Справу в зазначеній частині передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

Т.П.Дербенцева

В.О.Савченко