Справа № 303/1565/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 березня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В., БОДНАР О.В.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 12 серпня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 22.05.2014 залучено до участі в справі ОСОБА_2 у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Позов мотивувався наступним.

За кредитним договором від 15.07.2005 № MKHVGK00000066 ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 76700,00 євро зі сплатою за нього 10,56% річних і строком по 15.07.2025. Виконання зобов'язань позичальником було забезпечено іпотекою належного йому житлового будинку АДРЕСА_1, про що 15.07.2005 був укладений договір іпотеки. Вартість предмета іпотеки сторони визначили в розмірі 396933,76 грн.

Банк свої зобов'язання виконав, тоді як позичальник свої порушив і спричинив виникнення боргу, що станом на 03.03.2014 складав 152125,30 євро, з яких заборгованість: за кредитом - 61791,29 євро, за відсотками - 34202,77 євро, за комісією - 6547,01 євро, пеня - 49584,23 євро.

За приписами Закону України «Про іпотеку» (ст.ст. 33, 38, 39 та ін.), кредитор-іпотекодержатель управі задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки і може одночасно з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки пред'явити й вимогу про виселення усіх мешканців з предмета іпотеки - житлового будинку. Звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення з будинку його мешканців (ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України).

Посилаючись на ці обставини, на відсутність реакції відповідача на вимогу про погашення боргу, на право вимагати дострокового повернення боргу, позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15.07.2005 № MKHVGK00000066 у розмірі 152125,30 євро, що для цілей визначення ціни позову за офіційним курсом НБУ 1 євро/13,40 грн на 03.03.2014 становило 2038479,02 грн:

звернути стягнення на будинок загальною площею 161,10 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу цього предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки б/н від 15.07.2005) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номера земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки;

виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предметі іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1.

Судові витрати позивач просив покласти на відповідача.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 12.08.2014 у позові відмовлено.

Позивач оскаржив рішення суду першої інстанції, вказує на його незаконність та необґрунтованість. Так, суд не мав підстав застосовувати мораторій на стягнення майна та із цих мотивів відмовляти в позові, оскільки не з'ясував, чи існували для цього передбачені законом умови, тоді як у дійсності таких умов не було (зокрема, відповідач був зареєстрований та мешкав за іншою, аніж розташований предмет іпотеки, адресою). Крім того, установлений законом мораторій на стягнення майна не є перешкодою для реалізації кредитором (іпотекодержателем) права на звернення стягнення на майно та для задоволення його вимог, а міг слугувати лише підставою для відстрочення виконання відповідного рішення. Суд, встановивши факт порушення зобов'язання позичальником, необґрунтовано відмовив кредитору у захисті його порушеного права, тоді як позивач пред'явив належні вимоги відповідно до положень закону та умов договорів.

Позивач просить рішення суду скасувати, позов - задовольнити.

Інші учасники процесу рішення суду не оскаржують.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 28.05.2015 рішення Мукачівського міськрайонного суду від 12.08.2014 було скасовано, позов було задоволено частково:

у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15.07.2005 № MKHVGK00000066 у розмірі 152125,30 євро, що становить 2038479,02 грн, звернено стягнення на будинок загальною площею 161,10 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом проведення прилюдних торгів, за початковою ціною, встановленою експертною оцінкою за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна;

виселено ОСОБА_1 із житлового будинку АДРЕСА_1.

В решті позову було відмовлено. Постановлено відстрочити на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» виселення та звернення стягнення на належний ОСОБА_1 жилий будинок АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 4384,80 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.12.2015 рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 28.05.2015 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення ОСОБА_1 скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду. В іншій частині рішення апеляційного суду залишено без змін. Повертаючи справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції виходив з того, що:

іпотекодержатель управі звернути стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений договором та/або законом, в т.ч., і шляхом продажу предмета іпотеки іншій особі за відповідним договором, тоді як апеляційний суд, визначивши способом звернення стягнення на предмет іпотеки реалізацію його з прилюдних торгів, припустився порушення норм процесуального права, позаяк вийшов за межі позову та межі доводів апеляції;

апеляційний суд, прийнявши рішення про виселення відповідача з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, не врахував, що зазначений будинок не був придбаний за рахунок кредиту, тому виселення з нього було можливим за умови надання відповідачу іншого жилого приміщення.

З обґрунтованою відмовою апеляційним судом у виселенні інших осіб суд касаційної інстанції погодився.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з неможливості звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку із законодавчо встановленим мораторієм на таке стягнення. Погодитись із таким рішенням не можна, оскільки своїх висновків суд дійшов із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Із урахуванням положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу та норм ст. 303 ч.ч. 1, 3 ЦПК України, апеляційний суд після надходження справи на новий апеляційний розгляд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не робить висновків щодо судового рішення по суті в частині, яка не оскаржується, а також у частині, щодо якої є чинне рішення апеляційного суду, та бере до уваги відповідні пов'язані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду скарги, водночас, апеляційний суд не обмежений доводами скарги, якщо під час розгляду справи в оскарженій частині буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Встановлено, що за кредитним договором від 15.07.2005 № MKHVGK00000066 Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», надав ОСОБА_1 на строк по 15.07.2025 кредит у розмірі 76700,00 євро зі сплатою за нього 0,88% на місяць (10,56% річних), комісії в розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісяця та з відповідальністю позичальника за порушення зобов'язань зі сплати коштів за договором у вигляді пені розміром у 0,15% від суми непогашеної заборгованості за кожен день прострочення платежу (а.с. 21-24, 32-36).

На підставі договору іпотеки, укладеного ЗАТ КБ «ПриватБанк» (іпотекодержателем) із ОСОБА_1 (іпотекодавцем) 15.07.2005 і посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л. за реєстровим № 7384, виконання зобов'язань позичальником було забезпечено іпотекою житлового будинку загальною площею 161,10 кв. м, житловою площею 74,70 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і, як зазначено в договорі іпотеки, належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 13.03.2005, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л. за реєстровим № 7273, та зареєстрований за власником у Мукачівському МБТІ та ЕО за реєстровим № 8870 у книзі № 193 (а.с. 25-29). Вартість предмета іпотеки сторони договору визначили в розмірі 396933,76 грн (п. 10 договору).

Позичальник порушив свої зобов'язання за кредитним договором і спричинив виникнення боргу, що його кредитор станом на 03.03.2014 розрахував у розмірі 152125,30 євро, з яких заборгованість: за кредитом - 61791,29 євро, за відсотками - 34202,77 євро, за комісією - 6547,01 євро, пеня - 49584,23 євро (а.с. 10-16). Для цілей визначення ціни позову кредитор визначив гривневий еквівалент боргу в іноземній валюті за офіційним курсом НБУ 1 євро/13,40 грн на 03.03.2014, що становило 2038479,02 грн (а.с. 17).

Факти виникнення відповідних правовідносин, порушення кредитного зобов'язання відповідачем не заперечувалися, як не оспорювався по суті шляхом подання належних і допустимих доказів і розрахунок боргу, пред'явленого до стягнення. Офіційний розрахунок боргу, складений позивачем, що ґрунтується на умовах договору та фінансових документах, які підтверджують в обліку відповідні операції, як один з письмових доказів (ст.ст. 57-59, 64 ЦПК України) не спростовувався стороною відповідача, усні міркування з цього приводу підлягають перевірці (підтвердженню) доказами та можуть враховуватися у контексті встановленого на підставі доказів, що підлягають оцінці судом, за відсутності таких належних доказів ці міркування є недопустимими в доказуванні припущеннями (ст. 60 ч. 4 ЦПК України). У суді першої інстанції представник відповідача адвокат Демида А.В. просила відмовити в позові у зв'язку із законодавчо встановленим мораторієм на звернення стягнення на предмет іпотеки за порушення позичальником зобов'язань у спірних кредитних правовідносинах.

На час першого апеляційного розгляду справи до суду надійшли матеріали, у яких зафіксовано, що:

за договором купівлі-продажу від 13.07.2005, посвідченим цього ж дня приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л. за реєстровим № 7273, ОСОБА_1 купила житловий будинок АДРЕСА_1, оцінений у 89357,00 грн, у ОСОБА_2 за 89400,00 грн, що їх продавець отримав від покупця повністю перед підписанням договору, продавцю ОСОБА_2 будинок належав на підставі Свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення Мукачівського міськвиконкому № 158 (реєстраційний № 11272486), витяг про реєстрацію права власності видано 04.07.2005 за № 7675404 (а.с. 138);

право власності ОСОБА_1 на придбаний будинок зареєстровано 14.07.2005 (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий Мукачівським МБТІ та ЕО 14.07.2005 за № 7779811) (а.с. 139);

ОСОБА_1 зареєстрована у будинку АДРЕСА_1, проте, до перейменування вулиці та зміни нумерації будинків адресою цього будинку були: АДРЕСА_1, АДРЕСА_1 (а.с. 129-131, 133-137).

Попри розбіжності у різних документах щодо дати укладання договору купівлі-продажу будинку (предмета іпотеки), з урахуванням презумпції правомірності правочину щодо купівлі будинку та правомірності набуття права власності (ст.ст. 204, 328 ЦК України, тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) є встановленим, що будинок був придбаний і оплачений ОСОБА_1 до укладання кредитного договору та передачі будинку на забезпечення його виконання в іпотеку. Суд касаційної інстанції в ухвалі від 16.12.2015 зазначив, що будинок, який є предметом іпотеки, не був придбаний за рахунок кредиту (а.с. 224-227). Висновки і мотиви, з яких судом касаційної інстанції скасовано рішення, є обов'язковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді справи (ст. 338 ч. 4 ЦПК України). Власне, факт придбання іпотекодавцем будинку до укладання ним із банком відповідних договорів ніким не заперечувався.

За приписами ст.ст. 11-16, 202, 509, 525, 526, 572, 589, 590, 611, 614, 623-626, 629, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 7, 33, 38, 39 Закону України «Про іпотеку» (Закон № 898-IV), ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV), цивільні права та обов'язки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; позичальник зобов'язаний повернути кредитору заборговане, а той управі вимагати борг, в т.ч., вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу відповідно до договору або рішення суду, оскільки право вибору способів захисту порушеного права, передбачених законом і/або договором, порядку їх застосування належить кредитору; ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання; звернення кредитора по захист права в різний спосіб не суперечить закону та/або договору, а питання, пов'язані з недопущенням подвійного стягнення (забезпечення стягнення саме реально наявного боргу) вирішуються на стадії виконавчого провадження.

Таким чином, право кредитора-іпотекодержателя отримати задоволення своїх вимог за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки та його продажу від імені іпотекодавця випливає із закону та умов обов'язкових для сторін договорів (зокрема, п. 2.3. кредитного договору, п.п. 15.7.-15.10., 21., 22., 26. договору іпотеки) і ніким не заперечується як таке. Поряд із цим, 07.06.2014 набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (Закон № 1304-VII), відповідно до якого протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання майнового поручителя за умови, що у майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 250 кв. м для житлового будинку (ст. 1 п. 1). Законом № 1304-VII установлено також, що його дія не поширюється на осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» (ст. 6). Закон № 1304-VII розрахований на тимчасову дію в часі, до законодавчого врегулювання відповідних питань, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм (ст.ст. 3, 4).

Верховний Суд України у постановах, прийнятих за результатами розгляду справ, зокрема, № 6-44цс15 (постанова від 25.03.2015), № 6-46цс15 (постанова від 15.04.2015), № 6-57цс15 (постанова від 27.05.2015), № 6-58цс15 (постанова від 27.05.2015) внаслідок неоднакового застосування судами норм Закону № 1304-VII, висловив правові позиції, за змістом яких:

мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (ст. 263 ч. 1 п. 2 ЦК України), тому в юридичному розумінні не звільняє від виконання зобов'язання, а має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта;

встановлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника);

протягом дії Закону № 1304-VII інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм;

оскільки Закон № 1304-VII не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то не є й підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів, не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону;

чинність Закону № 1304-VII на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права;

рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону № 1304-VII.

Отже, Закон № 1304-VII не припиняє зобов'язальних правовідносин, не припиняє дію договору іпотеки та сам по собі не є перешкодою для задоволення відповідного позову кредитора, проте, у період дії цього Закону не застосовується примусове стягнення (відчуження без згоди власника) предмета іпотеки, якщо мають місце умови, що визначені Законом. Поза тим, що суд першої інстанції не з'ясовував повною мірою обставин, передбачених для застосування згаданого мораторію, і виходив лише з відповідності площі будинку для його застосування, суд не мав підстав як таких для відмови в позові з цих мотивів. Наявність чи відсутність відповідних умов, із якими пов'язується можливість реального виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, може встановлюватися і на стадії виконання рішення суду, боржник не позбавлений права і можливості діяти у виконавчому провадженні, за наявності для того підстав, у спосіб, передбачений, зокрема, ст. 373 ЦПК України, ст. 36 Закону № 606-XIV.

За наведених обставин, суд першої інстанції припустився помилки в застосуванні норм матеріального права, у задоволенні вимоги кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовив необґрунтовано, таку вимогу належало задовольнити у спосіб, який просив застосувати позивач (ст. 11 ч. 1 ЦПК України).

Вимога позивача про виселення відповідача ОСОБА_1 із житлового будинку (предмета іпотеки) є похідною від рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і в цьому розумінні, оскільки у зверненні такого стягнення відмовлено необґрунтовано, вирішена з відповідних підстав неправильно. Поряд із цим, пред'являючи таку вимогу позивач не врахував, що стосовно виселення особи з будинку, який є предметом іпотеки, що не був придбаний за рахунок коштів, одержаних у кредит за договором, борг за яким стягується, законом установлені істотні особливості та додаткові умови.

Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок (ст. 39 ч. 2 Закону № 898-IV). Таке стягнення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей; виселення проводиться у порядку, встановленому законом; після прийняття рішення про звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити будинок протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги; якщо мешканці не звільняють житловий будинок у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (ст. 40 ч.ч. 1, 2 Закону № 898-IV).

Аналогічні положення містяться у частинах 1 і 3 статті 109 ЖК України, водночас частиною 2 цієї статті передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення; постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Ґрунтуючись на цих положеннях закону та на інших нормах зазначених законодавчих актів, ЦК України, Верховний Суд України у постанові, зокрема, від 18.03.2015 у справі № 6-39цс15 сформулював правову позицію, відповідно до якої за змістом ст.ст. 39, 40 Закону № 898-IV, ст. 109 ЖК України особам, які виселяються з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла; постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

У випадку, що розглядається, не могло йтися про виселення без надання іншого постійного жилого приміщення як таке і вимоги про виселення без надання іншого постійного житла, що були пред'явлені банком, не могли за таких умов бути задоволені. Звернувши стягнення на предмет іпотеки, суду водночас належало відмовити у задоволенні вимоги про виселення ОСОБА_1 з указаних підстав.

Згідно зі ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ч. 1 ЦПК України, висновки Верховного Суду України щодо застосування норми права є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує такі висновки Верховного Суду України. Колегія суддів не знаходить підстав для відступу від правових позицій, викладених у наведених вище висновках Верховного Суду України.

Відтак, рішення суду першої інстанції у частині відмови в задоволенні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу банком та в частині відмови в задоволенні вимоги позову про виселення іпотекодавця з житлового будинку (предмета іпотеки) ухвалене з порушенням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України. З урахуванням положень ст. 303 ч.ч. 1, 3 ЦПК України та на підставі ст. 309 ч. 1 п. 4 цього Кодексу апеляцію позивача слід задовольнити частково, рішення суду у зазначеній частині скасувати, вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити, а у вимозі про виселення відповідача з житлового будинку - відмовити.

Керуючись ст. 303 ч.ч. 1, 3, ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п. 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 12 серпня 2014 року у частині відмови в задоволенні вимог позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та про виселення ОСОБА_1 з жилого будинку скасувати, ці вимоги позову вирішити таким чином:

вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити, у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) за кредитним договором від 15.07.2005 № MKHVGK00000066 у розмірі 152125,30 євро (сто п'ятдесят дві тисячі сто двадцять п'ять євро 30 центів), що за офіційним курсом НБУ 1 євро/13,40 грн на 03.03.2014 становило 2038479,02 грн (два мільйони тридцять вісім тисяч чотириста сімдесят дев'ять гривень 02 коп.), який складається із заборгованості: за кредитом - 61791,29 євро, за відсотками - 34202,77 євро, за комісією - 6547,01 євро, пені - 49584,23 євро, звернути стягнення на належний ОСОБА_1 будинок загальною площею 161,10 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу цього предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки б/н від 15.07.2005) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем за початковою ціною, встановленою на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номера земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки;

у вимозі про виселення ОСОБА_1 з житлового будинку (предмета іпотеки), розташованого за адресою: АДРЕСА_1, відмовити.

Стягнути: з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 8160,60 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору; з ПАТ КБ «ПриватБанк» 292,32 грн судового збору в дохід держави.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді