АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/1238/16-ц 22-ц/774/1746/К/16
Справа № 182/1238/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1746/К/16 суддя: Багрова А.Г.
Категорія - 19 (IV) Суддя-доповідач ОСОБА_1В
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Митрофанової Л.В.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

за участі секретаря Чубіної А.В.,

за участі: позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" про визнання договору недійсним та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „Лізингова компанія „ВАШ АВТО про визнання договору недійсним та стягнення коштів, який обґрунтовував тим, що 06.02.2016 року він уклав з відповідачем договір №003034 фінансового лізингу, предметом якого є надання послуг, спрямованих на придбання транспортного засобу TOYOTA COROLLA 264 на суму 17970 дол. США, що еквівалентно 476 225 грн., згідно п. 8.2 Договору.

З метою отримання транспортного засобу марки TOYOTA COROLLA 264 він перерахував відповідачу адміністративний платіж у розмірі 49 000 грн.

Однак позивач вважає, що договір є несправедливим, оскільки відповідно до п.1.4 договору відсутня будь-яка відповідальність лізингодавця в частині якості, комплектності, справності, що суперечить чинному законодавству, в договорі передбачені умови щодо не повернення коштів оплачених за договором, у разі відмови укласти чи виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця(виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням договору ,в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачу цієї речі належної якості, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків. Відповідач укладаючи договір не мав ліцензії для здійснення фінансових послуг, також договір не посвідчений нотаріально.

На підставі викладеного просив суд визнати договір № 003034 фінансового лізингу від 06.02.2016 року недійсним та стягнути сплачені за договором кошти в розмірі 49 000 грн. та судові витрати по справі в розмірі 551.20 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір лізингу від 06.02.2016 року укладений між ОСОБА_2 та ТОВ „Лізингова компанія „ВАШ АВТО N 003034.

Стягнуто з ТОВ „Лізингова компанія „ВАШ АВТО на користь ОСОБА_2 сплачені кошти за договором в розмірі 49 000 грн.

Стягнуто з ТОВ „Лізингова компанія „ВАШ АВТО судовий збір в розмірі 1102,40 грн. на користь держави.

В апеляційній скарзі представник ТОВ „Лізингова компанія „ВАШ АВТО просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права.

На думку апелянтів суд першої інстанції не вірно витлумачив норми чинного законодавства, які регулюють відносини, що склались саме з даного правочину. Так укладений договір фінансового лізингу відповідає нормам діючого законодавства, а саме ст. ст. 202,203 ЦК України. Підтвердження отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання позивачем кожної його сторінки та додатків до нього, що підтверджує і те, що сторони досягли згоди по всіх істотних умовах. Судом не прийнято до уваги і те, що на виконання договору позивач добровільно сплатив адміністративний платіж.

Укладений між сторонами договір містить детальний опис умов отримання предмета лізингу та порядок сплати за предмет лізингу. Суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення не зробив належного вмотивування в чому саме полягає порушення відповідачем чинного законодавства, не взяв до уваги норми спеціальних законів, які регулюють такий вид діяльності, як фінансовий лізинг, та не врахував того, що Закон України «Про захист прав споживачів» не регулює правовідносини у сфері укладення, виконання, розірвання договорів фінансового лізингу. На думку апелянта незрозумілим є і висновок суду щодо укладення оскаржуваного правочину на невизначений термін, оскільки строк дії, як самого договору та к і строку лізингу чітко встановлений правочином п.п.2.1 та 2.2 Договору, крім того укладення правочину на невизначений термін не заборонено чинним законодавством України.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо необхідності нотаріального посвідчення Договору фінансового лізингу та того, що п.12.1 Договору є несправедливим в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване, апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вказаним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню у звязку із несправедливими умовами договору фінансового лізингу та у звязку з відсутністю нотаріального посвідчення спірного договору.

Колегія суддів не може погодитись з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 06.02.2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ „Лізингова компанія „ВАШ АВТО укладено договір фінансовогно лізингу N 003034, предметом якого відповідно до п. 1.1 даного договору є транспортний засіб TOYOTA COROLLA. За умовами п. 1.2 даного договору вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору вказується в Додатку №1 до даного договору.

Згідно умов п. 1.3 та статті 1 зазначеного договору лізингодавець зобов'язався придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. П.1.4 статті 1 передбачено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності Предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець.

Статтею 11 даного договору передбачено умови переходу права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу). Згідно пунктів 11.3 та 11.6 договору набуття у власність (викуп) предмета лізингу відбувається не раніше сплати лізингоодержувачем всіх платежів, передбачених даним договором, в повному обсязі та витрат, які зазнав чи міг зазнати лізингодавець у зв'язку з переходом права власності щодо предмета лізингу. Перехід права власності на предмет лізингу здійснюється на підставі та на умовах укладеного між лізингодавцем та лізингоодержувачем договору купівлі-продажу предмета лізингу.

Згідно пункту 1.7 даного договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувача протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу.

Встановлено, що 06.02.2016 року ОСОБА_2 на виконання умов договору фінансового лізингу сплатив на рахунок відповідача адміністративний платіж в розмірі 49000 грн., що підтверджується квитанцією від 06.02.2016 року.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 16 цього Закону передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється у порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Отже, згідно положень вищезазначеного закону, перелік можливих, обумовлених сторонами, лізингових платежів не є вичерпним.

Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, який закріплено у пункті 3 статті 3 ЦК України.

Згідно зі ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього ж кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Розділом 12 укладеного між сторонами договору встановлено порядок розірвання договору, порядок повернення коштів та відповідальність сторін за невиконання умов договору.

Згідно п. 12.1 договору, лізингоодержувач який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60 % (шістдесят відсотків) від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % (сорок відсотків) лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Отже, ТОВ "Лізінгова компанія «ВАШ АВТО» відмовляючи ОСОБА_2 у поверненні адміністративного платежу діяло відповідно до положень укладеного між ними договору.

Твердження ОСОБА_2 в позовній заяві про те, що положення укладеного договору фінансового лізингу є несправедливими згідно ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" спростовуються нормами чинного законодавства та матеріалами справи.

Так, колегія суддів вважає, що в даному випадку суд першої інстанції невірно взяв за основу вищевказану норму закону, як підставу для задоволення позову ОСОБА_2 з огляду на наступне.

Так, Закон України «Про захист прав споживачів» не регулює правовідносини у сфері укладання, виконання, розірвання договорів фінансового лізінгу, вказані правовідносини регулюються нормами спеціального закону, яким в даному випадку є Закон України «Про фінансовий лізінг».

Згідно п. 17.4, укладеного між сторонами договору, підписанням даного договору та додатків до нього лізингоодержувач заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника ТОВ " Лізінгова компанія «ВАШ АВТО ", що стосуються змісту даного договору та додатків до нього, проінформований про всі можливі витрати і ризики у звязку із укладенням та виконанням даного договору.

Відповідно до п. 17.5 договору клієнт своїм підписом засвідчує факт ознайомлення та згоду з умовами договору, підтверджує свої права та обовязки за договором, підтверджує здатність набувати прав та обовязків за договором, умови договору йому зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе (а.с.12).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 підписав кожну сторінку договору лізингу №003034, що є підтвердженням факту ознайомлення його з усіма істотними умовами цього договору, який укладено за принципом свободи волевиявлення сторін.

Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для визнання договору недійсним стало те, що на сьогоднішній день позивача придбання автомобіля, на умовах фінансового лізингу не влаштовує, оскільки зазначені умови є, на його думку несправедливими до нього як до споживача, при цьому зазначає що сторони не дійшли згоди по всім істотним умовам : предмет лізингу не містить індивідуальні ознаки.

Переглядаючи справу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», предметом договору фінансового лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками.

Згідно договору укладеного між сторонами предметом договору є автомобіль TOYOTA COROLLA Active, обєм двигуна 1.6, привід передній (п.1.1 Договору).

Враховуючи зазначене, вимоги ч. 1 ст. 806 ЦК України щодо визначення предмету лізингу специфікації сторонами виконане.

Доводи позивача, викладені в позовній заяві про те, що індивідуальні ознаки, відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» повинні більш детально характеризувати річ, з урахуванням зазначеного, не можна вважати обґрунтованим.

Враховуючи зазначене твердження позивача на те, що договір укладений на умовах, які ним розцінені як несправедливі та порушують його права, є безпідставними.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обовязкової наявності у договорі лізингу умови, яка вказує у кого саме буде придбано товар для лізингоодержувача, оскільки така умова не є істотною для договорів фінансового лізингу та не вимагається законодавством. Лізингодавець вправі обирати на свій власний розсуд продавця обраного товару. У визначеннях договору фінансового лізингу зазначено, що продавець визначає юридичну чи фізичну особу субєкта підприємницької діяльності, найменування, адресу та реквізити якої зазначено в акті приймання-передачі предметі лізингу, який є предметом договору. Крім того, лізингодавець на момент укладення договору не може передбачити в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від лізингоодержувача залежить коли саме товар буде придбано, де саме забажає отримати товар тощо.

Суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що в спірному договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізинодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, перебачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в ЗУ «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України та одночасно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавста, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження цих фактів.

Крім того, аналізуючи положення Закону України «Про фінансовий лізинг» та параграф 6 глави 58 ЦК України, слід зазначити, що нотаріальне посвідчення договору лізингу є необовязковим, тобто, відсутність такого посвідчення не є підставою для визнання договору лізингу недійсним.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що позивачем до суду не надано доказів, які б вказували на порушення відповідачем принципу добросовісності під час укладення договору фінансового лізингу. Позивачем не доведено, а судом не встановлено підстав для визнання договору фінансового лізингу несправедливим.

За таких, обставин суд всупереч ст. ст. 212-214 ЦПК України не дослідив умови спірного договору, не встановив суть спірних правовідносин та фактичні обставини справи, а також норми права, яка регулює спірні правовідносини, не застосував, та прийшов до передчасного висновку про визнання договору недійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

У звязку з неповним зясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків суду обставинам справи, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" про визнання договору недійсним та стягнення коштів.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: