АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2565/16 Справа № 187/1588/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Караул О. А. Доповідач - Григорченко Е.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого: Григорченка Е.І.

Суддів колегії: Кочкової Н.О., Каратаєвої Л.О.

при секретарі Назаренко А.С.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернулася з апеляційною скаргою на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2016 року, де ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилається на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19.01.2016 року позов ОСОБА_5 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 борг - 19000 грн, 7258,00 грн, 3% річних -438,82 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат та стягнення на правову допомогу.

Суд першої інстанції встановив, що згідно письмової розписки ОСОБА_4 від 28.12.2012 року, остання зобов'язалася повернути своїй матері ОСОБА_5 борг в сумі 19 000 грн. до 31.12.2014 року.

Згідно довідки Іванівської сільської ради Петриківського району від 13.01.2016 року за вих. № 16, вбачається, що ОСОБА_5 зверталася в усній формі до сільського голови Клешні Т.М. в присутності паспортиста сільської ради Бойко В.Д. по питанню повернення боргу від своєї дочки ОСОБА_4 При цьому ОСОБА_5 отримала в приміщенні сільської ради письмову згоду від ОСОБА_4 про повернення боргу.

Відповідач не повернула борг у визначений термін.

Враховуючи встановлені обставини, вимоги законодавства, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки між сторонами склалися правовідносини, які випливають з договору позики грошових коштів, зобов'язання відповідачем не виконано, тому суд стягнув зазначену суму з відповідача на користь позивача .

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному об'ємі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями самих сторін.

При вище наведених обставинах справи, суд першої інстанції, керуючись чинним законодавством, зокрема ст. 625, 1046, 1047, 1050 ЦК України, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи, приведені в апеляційні скарзі, що відповідач не отримувала грошей за розпискою та судом не встановлено факт отримання відповідачем грошей за цією розпискою, не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови у позові з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Факт передачі відповідачу коштів в борг підтверджується розпискою, де відповідач зобов'язується повернути позивачу борг в сумі 19000 грн.

Позивач в апеляційному суді пояснила, що вона надала в борг відповідачу, яка є її дочкою, зазначені кошти раніше, а потім відповідач надала розписку.

У відповідності до ст. 10 ЦПК України відповідач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 57-59 цього ж Кодексу, зазначені ним обставини.

Проте, будь-які докази, які б спростовували ті обставини, що відповідач отримав в борг грошові кошти від позивача, зазначені у розписці, суду не надані.

Отже, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про укладення між сторонами договору позики, який не виконала відповідач, є обґрунтованими.

Допущені порушення вимог норм процесуального права, на які посилається позивач, не вплинули на законність правильного по суті рішення суду.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки зводяться до іншої оцінки фактичних обставин справи, яка відрізняється від зробленої судом першої інстанції оцінки і висновків суду не спростовують.

Районний суд розглянув справу у відповідності із вимогами ст. ст. 10, 11 ЦПК України про змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, в межах заявлених вимог та на підставі наданих суду доказів.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду.

Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -.

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

СУДДІ: