АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/327/15-ц 22-ц/774/285/К/16
Справа № 210/327/15-ц Головуючий у 1-й інстанції
№ провадження 22ц/774/285/К/16 Вікторович Н.Ю.
Категорія - 31 (III) Доповідач Митрофанова Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області

в складі : головуючого судді: Митрофанової Л.В.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

за участі секретаря: Маслової К.В.

за участі: ОСОБА_2;

представника Державної казначейської служби України - Калітвєнцевої Галини Анатоліївни;

прокурора місцевої прокуратури № 1 м. Кривого Рогу - Шелудько Наталії Юріївни;

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5, Державної казначейської служби України та заступника прокурора Дніпропетровської області на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26 жовтня 2015 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_2, зацікавлена особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового слідства, прокуратури і суду,-

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася з заявою про відшкодування їй моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового слідства, прокуратури і суду.

Свою заяву ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що 20 червня 1994 року працівниками правоохоронних органів Жовтневого РВ КМУ відносно неї було порушено кримінальну справу за ст.148-2 ч.2 КК України (в редакції 1960 року). Підставою для прийняття рішення про порушення кримінальної справи було вказано, що вона суб'єкт підприємницької діяльності, будучи власником і одночасно генеральним директором «ПФК Аптека +», занижувала суми податкових платежів до бюджету, в зв'язку з чим бюджет не отримував значні суми коштів. Фактичним поводом для порушення кримінальної справи як вона вважає стала, недобросовісна конкуренція. На її зауваження працівникам міліції про незаконність слідчих дій, ніхто не реагував.

03 січня 1995 року їй було пред'явлено звинувачення, 16 лютого 1995 року відносно неї прийнято запобіжний захід у вигляді підписки про не виїзд, проведено обшук за місцем її проживання, накладено арешт на її майно, проведені виїмки документів.

Додатковим розслідуванням ніяких доказів її вини у вчиненні кримінальних злочинів добуто не було, а навпаки доводилась фактична її невинуватість, яка не приймалась до уваги, але при цьому 22 липня 1996 року виноситься новий обвинувальний висновок і кримінальна справа направляється до суду.

30 вересня 1996 року не маючи підстав для змінення запобіжного заходу і враховуючи позицію прокурора, який відмовився від підтримки обвинувачення, так як була надана постанова арбітражного суду яка скасувала акт податкової інспекції, суд приймає цілком незаконне на її думку рішення про зміну запобіжного заходу з підписки про невиїзд на утримання під вартою.

14 жовтня 1996 року під час знаходження її в слідчому ізоляторі, суд виносить постанову про передачу неповнолітніх дітей батькові. 13 лютого 1997 року, Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу направляє справу прокурору Жовтневого району для проведення додаткового розслідування, а їй змінює запобіжний захід з утримання під вартою на підписку про невиїзд. Ця подія завдала їй відчутної моральної шкоди. Таким чином вона знаходилася в місцях позбавлення волі на протязі 4 місяців і 15 днів.

В подальшому, строки розслідування по кримінальній справі були грубо та неодноразово порушені, у встановленому ст.120 КПК України порядку не продовжувалися. Слідство по справі фактично не велося, передбачені КПК України слідчі дії зі нею не виконувались.

У подальшому органами досудового слідства була проявлена повна бездіяльність у розгляді справи і прийнятті законного рішення по відношенню до неї. Кримінальна справа знову незаконно була припинена, про що їй повідомлено не було. Одночасно їй також не було повідомлено з яких причин не приймається остаточне та законне рішення по відношенню до неї.

Відповідно до вимог ст.ст.131, 133 КПК України, їй звинувачення у встановлений строк пред'явлено не було. Міра запобіжного заходу також скасовано не було. Ніякі слідчі дії до теперішнього часу зі нею не проводились.

В зв'язку з викладеним, а також тривалою незаконною бездіяльністю правоохоронних органів і прокуратури і неприйняттям законного і остаточного рішення відносно неї, вона почала звертатися в різні інстанції для поновлення своїх порушених прав.

І тільки в грудні 2014 року їй стало відомо, і була видана постанова про закриття кримінальної справи відносно неї по виправдовуючим мотивам, а саме що в її діях відсутній склад злочину, і її вина не доведена.

Їй стало відомо, що постановою слідчого Жовтневої прокуратури м. Кривого Рогу, від 25 грудня 2008 року, кримінальна справа відносно неї була закрита у зв'язку із недоведеністю її участі у скоєнні злочину і відсутності в її діях складу злочину. Вимоги закону щодо роз'яснення їй поряду відшкодування заподіяної шкоди в результаті незаконних дій суду та органу досудового слідства, прокуратурою виконані не були.

Вважає, що у зв'язку із незаконними діями органів дізнання, досудового слідства та суду, вона незаконно знаходилася під підпискою про невиїзд протягом фактично 18 років, під арештом, 4 місяця і 15 днів. Вважає, що такі незаконні дії оперативних працівників міліції, податкової інспекції, прокуратури та суду, заподіяли їй значну моральну шкоду. Всі вище наведені протиправні, незаконні дії завдали їй значу як матеріальну, так і моральну шкоду, яку вона оцінила в 3 150 000 грн. та просиластягнути з державного бюджету України шляхом списання коштів з Державної Казначейської Служби України.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового слідства, прокуратури і суду 2 000 000 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5, посилаючись на викладені в заяві обставини, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки стягнутий судом першої інстанції розмір моральної шкоди не відповідає дійсним стражданням ОСОБА_2 і є значно заниженим.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 посилаючись на те, що Державна казначейська служба України не уособлює собою державу Україна, а її рахунки не уособлюють собою Державний бюджет, тому судом безпідставно стягнуто кошти на користь заявниці з Державної казначейської служби України. Крім того, вважає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт заподіяння ОСОБА_2 моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв'язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв'язків.

В апеляційній скарзі заступника прокурора Дніпропетровської області ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції та зменшення розміру стягнутої моральної шкоди на користь ОСОБА_2 посилаючись на те, що на його думку, позивачем не надано доказів спричинення їй моральної шкоди у розмірі 2 000 000 грн., а суд, у порушення ст. 213 ЦПК України, не обґрунтував розмір стягнутої суми належними та допустимими доказами. Крім того, задовольняючи позовні вимоги частково, судом першої інстанції не досліджено, чи мало місце погіршення загального стану та якості життя заявника внаслідок відповідних подій. На думку прокурора, розмір відшкодування моральної шкоди слід визначати з урахуванням мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством, а тому сума можливого відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2 за 174 місяці становить 211932 грн.

Крім того, апелянт вважає, що Державна казначейська служба України не може нести цивільно-правову відповідальність за дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду у спорах про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові діями вказаних органів.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 та Державної казначейської служби України не підлягають задоволенню, а апеляційна скарга заступника прокурора Дніпропетровської області підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з копії постанови слідчого СВ Жовтневого районного відділу внутрішніх справ м. Кривого Рогу від 20 червня 1994 року, вбачається, що у відношенні заявника ОСОБА_2 (а.с.4,5) було порушено кримінальну справу за ст.148-2 ч.2 КК України, за ухилення від сплати податків.

Постановою слідчого СВ Жовтневого районного відділу внутрішніх справ м. Кривого Рогу від 20 червня 1994 року, було накладено арешт на вклади, цінності та інше майно підозрюваної ОСОБА_2 (а.с.7).

21 червня 1994 року, на підставі постанови слідчого СВ Жовтневого районного відділу внутрішніх справ м. Кривого Рогу від 20 червня 1994 року, про накладення арешт на вклади, цінності та інше майно підозрюваної ОСОБА_2, було проведено обшук та виїмку належного останній майна, про що складено відповідний протокол опису майна (а.с.8), та виписано квитанцію №02241 від 30 червня 1994 року (а.с.9).

Постановою слідчого від 16 лютого 1995 року, по відношенню до підозрюваної ОСОБА_2 було обрано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд (а.с.10).

З пояснень сторін, і даний факт ніким не оспорювався, встановлено, що кримінальну справу у відношенні ОСОБА_2 22 липня 1996 року було направлено з обвинувальним висновком до суду.

Постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 вересня 1996 року, по відношенню до підсудної ОСОБА_2 було змінено запобіжний захід з підписки про невиїзд на тримання під вартою (а.с.11).

Постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 1997 року, кримінальну справу у відношенні ОСОБА_2, було направлено прокурору Жовтневого району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області для проведення додаткового розслідування. Запобіжний захід відносно ОСОБА_2 було змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд (а.с.12-13).

Постановою старшого слідчого прокуратури Жовтневого району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 грудня 2008 року, кримінальну справу №17859 у відношенні ОСОБА_2 закрито у зв'язку з відсутністю в її діях складу злочину, міру запобіжного заходу у вигляді підписки про не виїзд, скасовано (а.с.15). Також, зі змісту даної постанови, судом встановлено, що 19 грудня 2008 року, постановою слідчого прокуратури Жовтневого району м. Кривого Рогу, у відповідності з Кримінальним Кодексом України (який набрав чинності 01 вересня 2011 року), склад злочину, передбачений ст.148-2 ч.2 КК України (в редакції 1960 року), було перекваліфіковано на ст.212 ч.2 КК України (в редакції 2001 року) (а.с.15).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 та стягуючи на її користь 2 000 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що незаконними діями органів досудового слідства було порушено право позивача на свободу та особисту недоторканість, закріплене в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та завдано моральної шкоди, що виявилась в душевних стражданнях, які зазнала позивач в зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності, перебуванням під підпискою про невиїзд, пов'язаними з цим обмеженнями в її житті, в порушенні нормального та звичного способу життя, в порушені і розриві деяких її соціальних зв'язків, в пригніченому стані, почутті приниження, відчаю і страху, що не могло не відбитись на її психологічному.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно статті 8 Конституція України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

При цьому, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, дійми чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 58 Конституції України).

Приписами ч. 1 ст. 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах, а ч. 7 ст. 1176 ЦК України передбачено, що порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду встановлюється законом.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" (далі - Закон) визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 2 зазначеного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

У наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються моральна шкода (п. 5 ст. 3 Закону).

Статтею 4 вказаного Закону передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобов'язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (ч. 3 ст. 13 Закону).

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно встановив правовідносини сторін та вірно виходив із того, що відповідно до вимог Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" ОСОБА_2. має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо неї вчинялися незаконні дії у вигляді незаконного порушення кримінальної справи та обрання міри запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.

Посилання представника відповідача Державної казначейської служби України на ту обставину, що ОСОБА_2 не надано доказів, які вказували б на його моральні, фізичні та душевні страждання, також не приймаються колегією суддів, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження негативного впливу внаслідок притягнення позивача до кримінальної відповідальності (хвороба, втрата роботи, приниження честі і гідності, перешкоди у політичній діяльності).

Тобто процесуальні дії органів досудового слідства та суду призвели до порушення нормальних життєвих зв'язків ОСОБА_2, вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя і позбавили її можливості реалізації своїх звичок та бажань, тому колегія суддів вважає доведеним факт спричинення моральної шкоди позивачу.

Відповідно до вимог ст. 4 Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених п.п. 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Законами України про державний бюджет України на відповідний рік встановлено, що ці виплати здійснюються із державного бюджету України Державним казначейством України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст. 48 Бюджетного кодексу України в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операції з коштами державного бюджету. Проте Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах.

Згідно з п.п. 5 п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженим указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011 Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду здійснюється Державним казначейством України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Отже, доводи апеляційної скарги представника Державної казначейської служби України щодо порушення судом порядку стягнення коштів на відшкодування шкоди завданої ОСОБА_2 не можуть бути взяті колегією суддів до уваги.

Проте колегія суддів не може погодитися з визначеним судом розміром моральної шкоди у сумі 2 000 000 грн., оскільки цей розмір є завищеним, суд першої інстанції не в повній мірі враховував конкретні обставини справи, обсяг та тривалість моральних страждань позивача.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, згідно з ч.1, 3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», провадиться за рахунок коштів державного бюджету і не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством.

Так, мінімальний розмір моральної шкоди, яку ОСОБА_2 могла б отримати за час незаконного перебування під слідством, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати становить 211 932 грн. (174 місяці - час незаконного перебування під слідством*1218 грн.)

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. за № 4, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього; слідства, прокуратури і суду. Відповідно до п. 9 даної постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат.

З огляду на положення ст. 23 ЦК України, ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» за наявності заподіяння громадянинові моральної шкоди її розмір визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених Законом із урахуванням вимоги розумності та справедливості.

На думку колегії суддів, з урахуванням конкретних обставин справи та обсягу заподіяної шкоди, приймаючи до уваги глибину та тривалість моральних страждань позивача, яка протягом тривалого часу знаходилась під слідством, а також виходячи із засад розумності і справедливості, належною компенсацією моральної шкоди ОСОБА_2 має бути сума 500 000 грн., а не у мінімальному розмірі, що визначений шляхом множення 174 місяців перебування під слідством на встановлений законом на день розгляду справи мінімальний розмір заробітної плати, у зв'язку з чим рішення суду в частині розміру моральної шкоди підлягає зміні на підставі п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, а апеляційна скарга заступника прокурора Дніпропетровської області - частковому задоволенню.

Керуючись ст. 303, 307 ст.309 ч.1 п.3, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 відхилити.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України відхилити.

Апеляційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26 жовтня 2015 року змінити в частині розміру стягнутої з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 моральної шкоди, зменшивши цей розмір з 2 000 000 грн. до 500 000 (п'ятсот тисяч) грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: