Провадження № 2/761/732/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Личак М.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання частково недійсним кредитного договору,

в с т а н о в и в:

18.11.2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» , згідно якого просив: визнати недійсними положення кредитного договору від 21.01.2008 року за №05/01/2008/840-К/39, зокрема п.1.1, п.п.3.3.1 в частині відсутності механізму, умов, підстав, порядку перерахунку долара США до гривні та повністю п.5.2; визнати кредитний договір від 21.08.2008 року за №05/01/2008/840-К/29 розірваним.

Під час розгляду справи судом, позивач, в порядку ст. 31 ЦПК України, уточнив зміст позовних вимог та просив визнати порушеним його право, яка споживача фінансових послуг ПАТ КБ «Надра», згідно кредитного договору від 21.01.2008 року за №05/01/2008/840-К/39, а також визнати недійсним кредитний договір від 21.01.2008 року за №05/01/2008/840-К/39.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 21.01.2008 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» в особі начальника Центрального відділення філії ВАТ КБ «Надра» Одеське РУ та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №05/01/2008/840-К/39 (надалі - кредитний договір), відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позивачу кредитні кошти у розмірі 126630,00 доларів США, а позивач зобов'язався повертати кредитні кошти та сплачувати банку платежі, передбачені п.п.1.3.1 цього договору, шляхом сплати мінімально необхідного платежу у валюті кредиту.

Однак, позивач вважає, що кредитний договір є недійсним в силу вимог ч.1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України, оскільки відповідачем при укладенні кредитного договору було порушено вимоги ст. 99 Конституції України та ст. 524 ЦК України щодо обов'язкового вираження зобов'язань в грошовій одиниці України (гривні).

При цьому, як вказує позивач, зазначена в кредитному договорі сума кредиту в доларах США не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки кредитні кошти були отримані ним в гривні.

Крім того, на думку позивача, кредитний договір був укладений всупереч вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банк перед його укладанням не надав у письмовій формі та не повідомив позивача про умови надання кредиту, а також не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування та те, що валютні ризики під час виконання зобов'язання несе позивач. Отже, подальше виконання Кредитного договору на умовах, що діють на даний час, є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, які закріпленні у ст. 3 ЦК України - принципу справедливості.

Так, позивач зазнає, що умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, споживача кредитних послуг. Несправедливими є, зокрема умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно із умовами кредитного договору, погашення кредиту та сплату відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, відповідач, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності перекладає виключно на позивача - позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням ч. 3 ст. 13 ЦК України.

Таким чином, використання відповідачем долару США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є внесення в кредитний договір пункту, що значно погіршує становище позивача, як споживача порівняно з відповідачем (надавачем фінансових послуг) в разі настання певних подій, що дає право для позивача відповідно до п. 2 ст. 28 Закону України «Про захист прав споживачів», за своїм вибором вимагати в цілому визнати кредитний договір недійсним.

Вказані обставини, на думку, позивача, також свідчать про порушення банком під час укладення кредитного договору вимог ч.ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» стосовно заборони нечесної підприємницької практики, що відповідно до вимог ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання договору недійсним.

Позивач в судове засідання не з'явився, разом з тим, як вбачається зі змісту додаткових пояснень та уточнень від 04.05.2016 року, представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, а розгляд справи просив провести без участі позивача та його представника.

Представник відповідача в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази зібранні в справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 21.08.2008 року між ВАТ КБ «Надра» в особі начальника центрального відділення ВАТ КБ «Надра» Одеське РУ та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №05/01/2008/840-К/39, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позивачу кредитні кошти у розмірі 126630,00 доларів США для проведення розрахунків по договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21.01.2008 року. В свою чергу, позивач зобов'язався повернути банку наданий кредит до 20.01.2028 року, сплачувати 12,89 відсотків на місяць за користування кредитом, а також оплатити комісію за розрахунки за цим договором. Відповідно до п.п.3.3.1 Договору щомісячна сума необхідного платежу складає 1515 доларів США.

Для забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним кредитним договором, 21.01.2008 року між позивачем та банком укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_1.

Згідно ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

При цьому, у відповідності до положень ч. 1 ст. 626, ст. 627 та ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Як на одну із підстав для задоволення позовних вимог, позивач посилається на те, що в порушення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», банк перед укладенням кредитного договору не надав у письмовій формі та не повідомив позивача про умови надання кредиту, а також не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування та те, що валютні ризики під час виконання зобов'язання несе позивач.

Однак, в Анкеті-заяві фізичної особи на отримання кредиту позивачем було підтверджено, про що свідчить особистий підпис позивача, що відповідач надав йому в письмовій формі та в повному об'ємі інформацію передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», де зокрема передбачено інформацію щодо наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача.

При цьому, оскільки позивач своїм підписом у кредитному договорі засвідчив своє добровільне волевиявлення, суд вважає, що він був обізнаний щодо умов виконання своїх зобов'язань перед банком, усвідомлював їх правові наслідки, обсяг своєї відповідальності та заперечень не мав.

Також слід зазначити, що у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, якими не передбачено можливості визнання договору кредиту недійсним у зв'язку з невиконанням вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що відповідачем при укладенні кредитного договору було порушено вимоги ст. 99 Конституції України та ст. 524 ЦК України щодо обов'язкового вираження зобов'язань в грошовій одиниці України (гривні). При цьому, позивач стверджує, що кредитні кошти були отримані ним в гривні, а не в доларах США.

Разом з тим, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, позичальник зобов'язаний повернути позику у тій валюті, в якій отримав кредит.

Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. В той же час, визначаючи правовий статус гривні, вказана норма Основного Закону не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до положень ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Як визначено в умовах Кредитного договору, укладеного між сторонами, договір було укладено в іноземній валюті (доларах США), проте діючим законодавством України не передбачений стабільний курс долару США по відношенню до національної валюти України - гривні.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України.

Згідно ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» валютні курси встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Положенням «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», затвердженим Постановою Правління Національного Банку України № 496 від 12 листопада 2003 року, визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема, долару США установлюється щоденно. Для розрахунку гривні до іноземних валют використовується інформація для котирування іноземних валют станом на останню дату.

Таким чином, позивач при укладанні Кредитного договору в іноземній валюті погодився щодо його істотних умов, зокрема, надання та повернення кредиту в іноземній валюті - доларах США.

Крім того, як вбачається зі змісту анкети-заяви на оформлення кредитного пакету, підписаних позивачем, останній власноруч зазначив суму кредиту у доларах США.

При цьому, твердження позивача про те, що ним було отримано кредит в гривнях, спростовуються наявною в матеріалах справи копією кредитної справи позивача, а також тим, що позивач частково виконував свої зобов'язання за договором в валюті кредиту, а саме в доларах США.

Крім того, суд вважає, що укладаючи Кредитний договір будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору.

Також, суд вважає, що зростання курсу долара США - валюти кредиту, за загальним правилом, не може бути підставою для визнання договору недійсним, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладення Кредитного договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Крім того, слід зазначити, що у відповідності з вимогами ч.ч. 1, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Разом з тим, слід зазначити, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема щодо несправедливості умов Кредитного договору, порушення відповідачем вимог ст. 99 Конституції України, ст. 524 ЦК України, ч. 2 ст. 11 та ч.ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а його позовні вимоги щодо визнання недійсним Кредитного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 3, 203, 215, 524, 533, 626, 627, 638, 1046, 1049 ЦК України, ст.ст. 11, 15, 19, 23, 28, 34 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 36 Закону України «Про Національний банк України», ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», та керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 57-60, 88, 169, 212, 213 - 215, 223, 294 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання частково недійсним кредитного договору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: