Провадження № 22-ц/779/2477/2016
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Ясеновенко Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Бойчука І.В., Проскурніцького П. І.,

секретаря Возняк В.Д.,

з участю представника ПАТ КБ «ПриватБанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про виселення за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Івано-Франківського міського суду від 02 листопада 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

28.05.2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про виселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 зобов'язань по кредитному договору №IFUOG9, укладеному між сторонами 11.04.2008 року на суму 247450 грн., сплатою 15% на рік на суму залишку заборгованості та кінцевим терміном повернення 11.04.2028 року, утворилась заборгованість за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами згідно умов договору.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 у добровільному порядку не виконує зобов'язання за договором кредиту, а рішенням Івано-Франківського міського суду від 28.03.2014 року задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, просили виселити з квартири відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі за адресою АДРЕСА_1, передану в іпотеку банку ОСОБА_2 за договором від 11.04.2008 року, укладеним з ПАТ КБ «ПриватБанк» для забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту .

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 06.10.2015 року позов задоволено та постановлено виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із вказаної квартири та стягнуто судові витрати.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20.01.2016 року, залишеним без зміни ухвалою ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13.07.2016 року, заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 06.10.2015 року в частині виселення ОСОБА_2 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про виселення.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 28.09.2016 року задоволено заяву відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про перегляд рішення Івано-Франківського міського суду від 06.10.2015 року та скасовано заочне рішення в частині виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в квартирі, що не було предметом перегляду апеляційним судом.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 02 листопада 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення з квартири по АДРЕСА_1 відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та /або проживають в ній, повернення судових витрат по справі, відмовлено.

У апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Апелянт вказує на те, що судом не з'ясовано чи є у відповідачів інше житлове приміщення, до чиєї компетенції належить право надавати житло у разі виселення, чи відсутні вільні приміщення для тимчасового проживання у житловому фонді м. Івано-Франківська. Зазначає, що відповідачі не належать до тієї категорії осіб, яким відповідно до ч. 1 ст. 114 ЖК України повинно надаватись інше житло.

Апелянт також вказує на те, що відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України на кредитора не покладено обов'язок за власний рахунок надавати житло боржнику, який підлягає виселенню з житлового приміщення, що є предметом іпотеки. Судом не враховано правовий статус переданого в іпотеку житлового приміщення.

Зазначає, що для забезпечення кредитних зобов'язань позичальника в іпотеку була передана квартира, яка належить відповідачам на праві власності і вимоги були заявлені про виселення на підставі ч.ч.1, 2. ст.40 ЗУ «Про звернення стягнення на предмет іпотеки», а ч.2 ст.109 ЖК відноситься до гл.2 вказаного Кодексу, яка регулює питання користування тимчасовими мешканцями жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду та виселення із вказаних приміщень, а тому безпідставним є застосування ч.2. ст.109 ЖК щодо вимог про виселення з житлового приміщення, що перебуває у приватній власності. Позивач вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати ст.ст. 150-174 ЖК про користування та виселення з житлових приміщень приватного житлового фонду та які не містять обмежень щодо виселення у разі звернення стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання грошових зобов'язань, забезпечених цим житлом.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» апеляційну скаргу підтримала з мотивів, наведених у ній.

Відповідачі в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про місце і час розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ КБ «ПриватБанк», дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 11.04.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_2 було укладено договір про іпотечний кредит №IFUOG9 на суму 247 450 грн. зі сплатою 15% річних та з кінцевим терміном повернення 11.04.2028 року.

Відповідно до п. 1.3. договору кредит наданий на поліпшення якості окремої квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. (а.с.4-7).

Для забезпечення виконання кредитних зобов'язань 11.04.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2, які виступили майновими поручителями ОСОБА_2, було укладено іпотечний договір. (а.с.8-9).

Предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме трикімнатна квартира №70, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 74.2 м.кв., житловою площею 42.4 м.кв., що належить іпотекодавцям ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 18.11.1997 року Агентством по приватизації державного житлового фонду на підставі рішення МВК № 295-р від 31.10.1997 року, що зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ 18.11.1997 року за №5849/123, реєстраційний номер 22544128.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 березня 2014 року, яке набрало законної сили, звернуто стягнення на вказану квартиру в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №IFUOG9 від 11.04.2008 року.

Відповідно до ст.ст. 39 та 40 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.

В силу ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Таким чином, особа може бути виселена без надання іншого житлового приміщення за умов, що житлове приміщення придбано за рахунок кредитних коштів і вона на письмову вимогу іпотекодержателя не звільнила житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та яке було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла надається інше постійне житло.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 18 березня 2015 року в справі № 6-39цс15, 24 червня 2015 року в справі № 6-447цс15, від 1 липня 2015 року в справі № 6-875цс15, а також від 02 вересня 2015 р. у справі № 6-1049 цс15, на яку послався суд, та від 16 грудня 2015р. у справі 6-1469 цс15.

Із матеріалів справи вбачається, що в іпотеку передано квартиру, яка не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, а перейшла у власність відповідачів на підставі рішення органу місцевого самоврядування у порядку, врегульованому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», тому висновок суду про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із цієї квартири без надання іншого постійного житла є правильним.

Крім того, матеріали справи не містять достовірних доказів того, що відповідачі отримали письмову вимогу іпотекодержателя про звільнення житлового приміщення.

Посилання апелянта у скарзі на те, що судом не з'ясовано чи є у відповідачів інше житлове приміщення, чи відсутні вільні приміщення для тимчасового проживання у житловому фонді м. Івано-Франківська та на те, що відповідачі не належать до тієї категорії осіб, яким відповідно до ч. 1 ст. 114 ЖК України повинно надаватись інше житло, не заслуговують на увагу, оскільки як було зазначено вище, в іпотеку була передана квартира, отримана відповідачами у власність в порядку приватизації, тобто квартира не була придбана за кредитні кошти, а отже виселення без надання іншого постійного житла не допускається.

Рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилити, а рішення Івано-Франківського міського суду від 02 листопада 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: Л.В. Ясеновенко

І.В. Бойчук

П.І. Проскурніцький