АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 184/480/16-ц Головуючий в 1 інстанції - Гаєвий О.В.
Провадження №22ц/774/1812/К/16 Доповідач - Митрофанова Л.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Митрофанової Л.В.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

за участі секретаря: Чубіної А.В.,

за участі: позивача ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 20 липня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", третя особа - ОСОБА_3, про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", третя особа - ОСОБА_3, про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним.

В обґрунтування позову зазначив про те, що 04 серпня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (в подальшому ПАТ «УКСИББАНК») та ОСОБА_3 був укладений договір споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 84 000 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути банку кредитні кошти у строк не пізніше 03 серпня 2018 року та сплатити плату за кредит і комісію у порядку та на умовах визначених договором.

В забезпечення умов виконання вказаного договору кредиту, 04 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та відповідачем укладено договір поруки № 221651, за умовами якого поручитель зобов'язується перед банком за виконання позичальником всіх його зобов'язань перед банком, що виникли із кредитного договору.

Відповідальність поручителя та позичальника є солідарною.

Позивач просив визнати договір споживчого кредиту № 0 від 04 серпня 2008 року недійсним з підстав того, що він укладений всупереч вимогам ст.ст. 4, 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не містить достовірного та доступного розрахунку сукупної вартості кредиту, також банком при укладенні договору в іноземній валюті не надано інформації та не вказано у самому договорі методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісії, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, що є порушенням Постанови НБУ «Про затвердження Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року №168.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 20 липня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позову посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема допущення нерівності сторін та упередженості судді.

Апелянт вважає, що висновки суду першої інстанції стосовно того, що позивачу до укладення договору було надано документи, які передували укладенню договору, у тому числі щодо сукупності вартості кредиту, реальної процентної ставки є безпідставними, оскільки про ці умови він обізнаний не був, що є підставою для визнання договору недійсним.

Також суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що у позивача відсутнє право звернення із позовом про визнання недійсним кредитного договору та невірно визначився із нормами матеріального права, які підлягають застосуванню до даного спору.

Вважає, що на підставі доводів, викладених в позовній заяві, позов має бути задоволений.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Так судом першої інстанції встановлено, що 04 серпня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (в подальшому ПАТ «УКСИББАНК») та ОСОБА_3 був укладений договір споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 84 000 доларів США, а позичальник зобов'язується повернути банку кредитні кошти в строк до 03 серпня 2018 року та сплатити плату за кредит і комісію у порядку та на умовах визначених договором.

В забезпечення умов виконання вказаного договору кредиту, 04 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та відповідачем укладено договір поруки № 221651, за умовами якого поручитель зобов'язується перед банком за виконання позичальником всіх його зобов'язань перед банком, що виникли із кредитного договору.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачу були відомі всі умови кредитного договору, за яким він виступає поручителем

Крім того суд виходив з того, що позивач у даній справі не є споживачем кредитних послуг, до суду не надав жодних доказів того, яким саме чином під час підписання кредитного договору та у даний час порушуються будь-які його права.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За ч.1 та ч.3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи, 04 серпня 2008 року між ПАТ «УКСИББАНК» та ОСОБА_3 був укладений договір споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 84 000 доларів США, а позичальник зобов'язується повернути банку кредитні кошти в строк до 03 серпня 2018 року та сплатити плату за кредит і комісію у порядку та на умовах визначених договором.

В забезпечення умов виконання вказаного договору кредиту, 04 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та відповідачем укладено договір поруки № 221651, за умовами якого поручитель зобов'язується перед банком за виконання позичальником всіх його зобов'язань перед банком, що виникли із кредитного договору.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Із п.7.13 Договору споживчого кредиту вбачається, що перед укладенням цього Договору ОСОБА_3 отримала від Банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживача».

Згідно до п.1.2 Договору поруки №221651 поручителю ОСОБА_1 добре відомі всі умови кредитного договору, за яким він виступає поручителем.

Таким чином доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 до укладення договору не було надано документи, які передували укладенню договору, у тому числі щодо сукупності вартості кредиту, реальної процентної ставки є безпідставними, оскільки спростовуються самим договором поруки №221651, а саме п.1.2 в якому зазначено всі складові кредитного договору.

Крім того слід зазначити, що договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_3 на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав ОСОБА_3 документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору споживчого кредиту «Визначення сукупної вартості кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про те, що у позивача відсутнє право звернення із позовом про визнання недійсним кредитного договору та невірно визначився із нормами матеріального права, колегія суддів не може прийняти до уваги з огляду на наступне.

Позивач, обґрунтовуючи своє право на звернення до суду з даним позовом, вказує на вимоги ч.2 ст.555 ЦК України, яка передбачає, що поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови що ці заперечення не пов'язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг.

Згідно ст. 60 ЦПК України: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що у провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору, що вказує на те, позичальник не визнає свій борг.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-94 цс13 від 25 грудня 2013 року однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Виходячи з вище наведеного, а також того, що позивачем у даній справі не є споживач кредитних послуг, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що у позивача відсутнє право звернення із позовом про визнання недійсним кредитного договору.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Крім того, позивачем не надано суду першої інстанції доказів того, яким саме чином під час підписання кредитного договору та у даний час порушуються будь-які його права.

Отже, на думку колегії суддів, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в досить повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм правову оцінку, ухвалив рішення яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що підстав, передбачених законом, для скасування рішення суду немає, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 20 липня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: