Справа № 340/297/16-ц
Провадження № 22-ц/779/2504/2016
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Р. І.
Суддя-доповідач Бойчук І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Горейко М.Д., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Возняк В.Д.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Верховинського районного суду від 03 листопада 2016 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Верховинського районного суду від 03 листопада 2016 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, заборгованість за договором позики від 23.08.2011 року в розмірі 90 000 грн. та судовий збір сплачений при подачі позову у розмірі 900,00 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаються на те, що судом неповно з'ясовано обставини що мають значення для справи та повважав такі обставини встановленими, не взявши до уваги те, що позивачем не було їх доведено належними доказами, в наслідок чого суд прийшов до неправильного висновку.

Апелянтка вважає, що заявлений позов є безпідставним і надуманим, оскільки у ОСОБА_2 вона грошей не позичала. У грудні 2009 року вона позичила у ОСОБА_4, дружини позивача, кошти в сумі 30 000 грн. з умовою повернення по 2000 грн. в місяць і отримання ОСОБА_4 протягом кожного місяця в продуктовому магазині відповідача продуктів без їх оплати в розумних межах.

До грудня 2010 р. апелянтка повернула ОСОБА_4 20 000 грн., а 10 000 грн. за домовленістю з ОСОБА_4 вона мала повернути пізніше однією сумою.

В серпні 2011 року вона прийшла до ОСОБА_4 додому з наміром повернути вказані кошти. При їхній розмові був присутній ОСОБА_2, який заявив, що вона зобов'язана повернути отримані 30 000 грн. та ще 60 000 грн. відсотків за користування коштами. Однак, апелянтка пояснила, що таких коштів не має і про таке між ними не було домовленості. В результаті чого, позивач наполіг, щоб вона написала розписку про отримання від нього 90 000 грн. Сплативши всю суму, позивач вимагав відсотки за період протягом якого сплачувались вказані кошти.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції не вислухав пояснень свідків та не дав можливості долучити додаткові докази і за відсутності відповідача і його представника, порушивши норми ст. ст. 10, 213 ЦПК України, прийняв рішення, яке не ґрунтується на основі повного і всебічного з'ясування обставин справи.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове про відмову у задоволенні позову.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Дана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів (правова позиція Верховного Суду України від 11.11.2015 р. №6-1967цс15).

Згідно розписки, складеної 23.08.2011 року, вбачається, що ОСОБА_3 позичила гроші в сумі 90 000,00 грн. в ОСОБА_2 і зобов'язувалася повернути вказану суму позики на першу вимогу кредитора (позикодавця) (а.с.4). Вказана розписка написана нею власноручно із зазначенням номера та серії її паспорта.

Таким чином, факт передачі коштів за договором позики підтверджується борговою розпискою від 23.08.2011 року, за якою відповідачка отримала в борг від позивача 90 000,00 грн. і вказана сума підлягає поверненню позивачу.

Згідно ч.ч. 1,2 ст.1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 09.03.2016 року на адресу відповідачки ОСОБА_3 надіслано рекомендований лист, який вона отримала 10.03.2016 року, з вимогою про повернення боргу за договором позики від 23.08.2011 року в сумі 90 000,00 грн. в строк до 10.04.2016 року(а.с.7,8). Однак, відповідачка не виконала умов договору позики щодо повернення боргу, про що також свідчить наявність у кредитора оригіналу боргової розписки.

Суд першої інстанції дав належну правову оцінку доводам відповідачки про те, що нею договір позики був укладений під психічним тиском позивача та зазначеної у розписці суми позики вона ніколи не отримувала.

Посилання відповідачки в апеляційній скарзі на ті ж обставини, апеляційним судом також не приймаються як на підставу для скасування рішення суду, оскільки подання до суду позову про визнання недійсним договору позики з інших підстав, передбачених ч. 2 ст. 1051 ЦК України, не було предметом дослідження при розгляді даної справи.

Судом першої інстанції обґрунтовано задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 Боргове зобов'язання перед ним ОСОБА_3 не виконала без належних правових підстав.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Верховинського районного суду від 03 листопада 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.В. Бойчук

М.Д. Горейко

Л.В. Ясеновенко