Ухвала

іменем україни

07 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Гримич М. К., Ізмайлової Т.Л.,

Коротуна В.М., УмновоїО.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на Ѕ частинижитлового будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Одеської області від 03 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3., яка діє в інтересах ОСОБА_4звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на Ѕ частини житлового будинку.

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 26 березня 1998 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, з якою позивач перебував у зареєстрованому шлюбі, на Одеській товарній біржі було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1.

Посилаючись на обов'язковість нотаріального посвідчення згідно з нормами чинного законодавства, позивач просив визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 26 березня 1998 року № 1458/Б, а саме - житлового будинку, загальною площею 70,50 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який складається з: глинобитного житлового будинку літ. «А», житловою площею 37,3 кв. м, саманного гаража літ. «Б», бетонного підвалу літ. «В», саманного сараю «Г», цегляного сараю літ. «Д», цегляної вбиральні «Е», споруди № 1-5, I, II, розташований на земельній ділянці площею 0,15 га, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_4, ОСОБА_5 в Білгород-Дністровському представництві Одеської товарної біржі та визнати за ним право власності на Ѕ частини зазначеного будинку.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 03 грудня 2015 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 червня 2015 рокускасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 70,5 кв. м, який складається з: глинобитного житлового будинку літ «А», житловою площею 37,3 кв. м, саманний гараж літ. «Б», бетонний підвал літ. «В», саманний сарай «Г», цегляний сарай літ. «Д», цегляна вбиральня «Е», споруди № 1-5, І, ІІ, розташований на земельній ділянці площею 0,15 га.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт ухилення відповідачів від нотаріального оформлення угоди. Вимоги позивача про визнання права власності суд першої інстанції вважав похідними від основного позову, а тому за викладених обставин вважав, що задоволенню не підлягають.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що позовні вимоги в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу безпідставні. Разом з тим, вважав, що задоволенню підлягають вимоги про визнання права власності на Ѕ частини спірного житлового будинку, оскільки позивач не може на власний розсуд розпоряджатися своїм майном, його право не визнається відповідачами у справі.

З таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 26 березня 1998 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до умов якого останні купили житловий будинок, загальною площею 70,50 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1.

Встановлено, що спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна не був нотаріально посвідчений, а зареєстрований на Одеській товарній біржі.

Згідно з довідкою КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» від 30 квітня 2014 року № 644 власниками житлового будинку АДРЕСА_1 в рівних частках є ОСОБА_4, ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 26 березня 1998 року.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 224 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (ст. 128 ЦК України (в редакції 1963 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 45, ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Статтею 227 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Встановлено, що спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна нотаріально не посвідчений, а зареєстрований на Одеській товарній біржі.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги відповідно до позовної заяви позивач посилався на те, що йому не було відомо про необхідність реєструвати біржовий договір у нотаріальній конторі.

Тобто, позивач просив визнати дійсним спірний договір купівлі-продажу з тих підстав, що між сторонами відбулося повне виконання умов договору.

Проте, відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року, чинної на час виникнення спірних правовідносин), якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Тобто, для визнання судом угоди дійсною необхідно не лише повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем не доведено факту ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди та взагалі ці обставини не вказувалися, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованих висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог шляхом визнання дійсним оскаржуваного договору купівлі-продажу нерухомості.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами під час апеляційного розгляду.

Суд апеляційної інстанції вищевказаних обставин та норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не врахував, помилково скасувавши рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 03 грудня 2015 року скасувати, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 червня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: М.К. Гримич

Т.Л. Ізмайлова

В.М. Коротун

О.В. Умнова