Справа № 591/415/16-ц
Провадження № 2/591/760/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2016 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Бурда Б.В.

при секретарі Терещенко М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Зарічний районний відділ у м. Суми Управління УДМС у Сумській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ

Позивач свої вимоги мотивує тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1. Право власності на вказану квартиру він набув внаслідок перемоги на публічних електронних торгах. Після набуття у власність квартири він дізнався, що у ній зареєстровані відповідачі. На його вимогу відповідачі не знімаються з реєстраційного обліку у вказаній квартирі, окрім того, відповідачі не допускають його у квартиру, чим чинять йому перешкоди та порушують його права як власника житла. Зазначив, що в наслідок зміни власника відповідачі витратили право користування спірною квартирою. Тому, посилаючись на норми ст. 316, 317, 319, 321, 346 ЦК України та ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав.

Інші сторони повідомлені про час та місце розгляду справи, але до суду не зявилися.

Представник відповідача ОСОБА_2 подав письмові пояснення (а.с. 33,34) в яких зазначив, що спірна квартира була предметом іпотеки на забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором укладеним з ПАТ «ОТП Банк». У вказаній квартирі до цього часу постійно мешкають відповідачі та ОСОБА_4, яка в цьому житловому приміщенні не зареєстрована. Вважає, що за законом відповідачів не можна позбавити цього житла без надання іншого житлового приміщення для постійного проживання. Тому, просить відмовити у задоволенні позову за його необґрунтованістю.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані суду докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом було встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1. Право власності на квартиру виникло у позивача на підставі Акту державного виконавця про реалізацію на електронних торгах нерухомого майна, що є предметом іпотеки. (а.с. 8,9).

Попереднім власником спірного житла був відповідач ОСОБА_2, якій передав дану квартиру в іпотеку на забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором від 18.12.2007 року про надання ОСОБА_2 споживчого кредиту в розмірі 60600 грн.. (а.с. 44-50).

Також встановлено, що у спірній квартирі на даний час зареєстровані відповідачі колишній власник квартири ОСОБА_2 та член його сімї (син) ОСОБА_3 (а.с. 10).

З пояснень представника позивача та письмових заперечень відповідача встановлено, що фактично у спірній квартирі мешкають до цього часу відповідачі, а також ОСОБА_4 член сімї (дружина) ОСОБА_2.

Позивач заявив вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою та в обґрунтування своїх вимог послався на положення ст. 316, 317, 319, 321, 346 ЦК України та ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Зазначив, що це є однією із форм захисту власником своїх прав, проте погодитися з таким твердженням позивача не можливо.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Разом з тим, у ст. 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід'ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 ч. 4 ЖК УРСР ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і в порядку передбачених законом.

Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підстав і, зокрема , судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Пунктом п.34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено: «під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою».

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 16 січня 2012 року № 6-57цс11.

Наведене у своїй сукупності свідчить на те, що задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням можливий лише у відношенні тієї особи, яка вже набула права користування конкретним житловим приміщенням, вселилась в нього в установленому порядку у якості члена сімї наймача, члена ЖБК або члена сімї власника квартири чи будинку, однак певний час без поважних на то причин в ньому не мешкає, тобто не використовує житло за цільовим призначенням - для проживання, зокрема відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України понад один рік.

Як встановлено судом, відповідачі не є членами сімї власника спірної квартири. Однак, зареєстровані в квартирі та вселилися в неї на законних підставах, мешкають у спірній квартирі до цього часу та користуються нею.

Як вбачається з позову, вимог до відповідачів про виселення зі спірної квартири позивач не заявляє.

Суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не може бути реалізований шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, без посилання на норми житлового або цивільного законодавства, в яких зазначені підстави для такого визнання.

З урахуванням наведених вище обставин та норм закону, суд приходить до висновку, що в межах заявлених позовних вимог визначені законом підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відсутні, оскільки позивачем обрано не вірний спосіб захисту, а відтак у задоволенні позову належить відмовити за необґрунтованістю вимог. .

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю вимог.

Рішення суду може бути оскаржено сторонами до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми, шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду (для осіб, що не були присутні при проголошення рішення, в той же строк з часу вручення копії рішення) апеляційної скарги.

Суддя