Справа №489/7534/15-ц 04.04.2016 04.04.2016 04.04.2016
Провадження №22-ц/784/829/16
Справа № 489/7534/15-ц
Провадження №22-ц/784/829/16 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1
Категорія: Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

04 квітня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Самчишиної Н.В.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 березня 2016 року, ухваленого за позовом ОСОБА_4 до Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання права власності,

встановила:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, у якому зазначала, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 лютого 1995 року є власником ? частини квартири АДРЕСА_1.

У вересні 2015 року нею було втрачене вказане свідоцтво про право власності на житло. Рішенням реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції від 20 листопада 2015 року їй відмовлено у державній реєстрації права власності через відсутність оригіналів документів: свідоцтва про право власності на житло та технічного паспорту на квартиру.

Посилаючись на вказані обставини, положення ст. 392 ЦК України, ОСОБА_4 просила визнати за нею право власності на ? частини вказаної квартири.

Ухвалами Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2016 року замінено неналежного відповідача - реєстраційну службу Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області - на належного - Миколаївське міське управління юстиції Миколаївської області, та залучені до участі у справі, як треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 березня 2016 року відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, невідповідність його висновків вимогам закону, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 02 лютого 1995 року, яке видане Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду, квартира АДРЕСА_2 належала позивачу ОСОБА_4 та третім особам: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності (а.с. 6,11, 37).

-2-

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 квітня 2009 року визначені частки співвласників квартири по ? частині за кожним (а.с.9-10, 36).

27 серпня 2009 року ОСОБА_8 з використання та розвитку комунальної власності міської ради видано дублікат вказаного свідоцтва про право власності (б/н).

Згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно та відомостей про право власності за ОСОБА_4 зареєстроване право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 на підставі вищезазначених дублікату свідоцтва про право власності від 27 серпня 2009 року/свідоцтва про право власності від 02 лютого 1995 року (а.с. 61-62).

Рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 26329754 від 20 листопада 2015 року представнику позивача ОСОБА_3 відмовлено у державній реєстрації прав через неподання оригіналу свідоцтва про право власності на житло, виданого Миколаївською службою приватизації житлового фонду 02 лютого 1995 року, оригіналу та копію технічного паспорту на квартиру (а.с.8).

ОСОБА_8 з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 26 січня 2016 року представника позивача повідомлено, що підстав для поновлення свідоцтва про право власності на квартиру немає через відсутність заяв всіх власників приватизованої квартири (а саме заяви ОСОБА_5А.) про втрату (або зіпсування) отриманих оригінала свідоцтва та його дубліката, виданого у 2009 році (а.с.34).

Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом наведеної норми права позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.

Передумовою для застосування положень ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Застосування такого способу захисту права власності як визнання права власності відповідно до ст. 392 ЦК України можливе лише за умови, що особи, які не визнають або заперечують право власності, не перебувають з власником у зобов'язальних відносинах. Права, в тому числі право власності осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, мають захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, районний суд обґрунтованого виходив із того, що отримання правовстановлюючого документа замість втраченого можливе в позасудовий порядок. Крім того, суд вважав, що належними відповідачами є інші співвласники квартири, оскільки право власності позивача на ? частини спірної квартири відповідач не порушує, не оспорює та визнає.

Такі висновки суду ґрунтуються на законі та відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідно до п. 48 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі Порядок), який діяв на час виникнення спірних правовідносин, для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, реєстрація якого проведена до 01 січня 2013 року відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення, у звязку, зокрема із втратою свідоцтва про право власності на нерухоме майна, заявник подає органові державної реєстрації прав:

1) завірену в установленому порядку органом, що видав документ, копію примірника втраченого документа;

-3-

2) оголошення про втрату документа у регіональних друкованих засобах масової інформації за місцем розташування нерухомого майна, в якому повинні бути зазначені назва документа, його номер і дата видачі, на чиє імя виданий, яким органом.

За результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор органу державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію права власності з видачею свідоцтва на заміну втраченого документа.

Між тим, як встановлено представник позивача звертався до реєстраційної служби із заявою про державну реєстрацію прав, а не із заявою про проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на заміну втраченого документа.

До того ж, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про неможливість позивачем отримати завірену в установленому порядку копію примірника втраченого документа.

Посилання ОСОБА_4 на те, що вона не може захистити своє право, оскільки треті особи відмовляються надати згоду на видачу дубліката свідоцтва про право власності на житло безпідставні, оскільки згідно п. 48 вказаного Порядку для отримання свідоцтва про право власності замість втраченого свідоцтва надання дублікату правовстановлюючого документу не вимагається.

Доводи в апеляційній скарзі позивача про те, що зазначений Порядок не стосується випадків заміни втраченого свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке було видане Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду, та дублікату, який виданий ОСОБА_8 з використання та розвитку комунальної власті, є необґрунтованими, оскільки повязані з невірним тлумачення норм права.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що отримання позивачем правовстановлюючого документа замість втраченого можливе в позасудовий порядок, у тому числі і шляхом оскарження дій компетентного органу у разі відмови у видачі свідоцтва про право власності замість втраченого дубліката (свідоцтва).

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та його висновків не спростовують.

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи скарги про неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права безпідставні.

За таких обставин, постановлене у справі рішення про відмову у задоволенні позову є законним, обґрунтованим та скасуванню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_9