_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/1319/16-ц
Провадження № 2/520/2073/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2016 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Третя одеська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним та визнання права на спадщину,

ВСТАНОВИВ:

08.02.2016 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним заповіт укладений 22 серпня 2002 року ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори.

Свої вимоги мотивувала тим, що ОСОБА_4 при складанні заповіту на користь ОСОБА_2 розраховувала на підтримку з боку ОСОБА_5 та ОСОБА_2, однак останні навмисно, з метою отримання спадщини, ввели ОСОБА_4 в оману та ніякої допомоги їй не надавали як в період хвороби, так і в останні части її життя. На думку позивача, саме це і стало підставою для складання заповіту на її користь.

Крім того, зазначає, що саме вона займалась доглядом та похованням ОСОБА_4 Таким чином, позивач вважає, що заповіт укладений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 від 22.08.2002 року підлягає скасуванню на підставі ст. 230 ЦК України, у звязку з чим і звернулась до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2, яка на час подання позову досягла повноліття, - ОСОБА_7 у судовому засіданні позов не визнав, проти його задоволення заперечував, вказуючи на його безпідставність.

Представник третьої особи Третьої одеської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи сповіщався належним чином, державний нотаріус ОСОБА_8 надала до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника державної нотаріальної контори.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що 22 серпня 2002 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори було посвідчено заповіт за реєстровим № 2-2712, згідно якого ОСОБА_4 усе своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати та на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_2.

Але 10 серпня 2012 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори було посвідчено заповіт, згідно умов якого ОСОБА_4 усе своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати та на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1.

28 вересня 2012 року померла ОСОБА_4, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті ОСОБА_9 міського управління юстиції складено відповідний актовий запис за № 9287, що підтверджується Свідоцтвом про смерть ОСОБА_10 1-ЖД № 315805. Після її смерті відкрилась спадщина на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 та за життя останньою було складено два заповіти.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт та скласти новий. Заповіт, який було складено пізніше скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Однак частиною 4 вказаної статті передбачено, що якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Так відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08.10.2015 року, залишеним без змін ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 21.12.2015 року, заповіт, складений ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1, посвідчений 10.08.2012 року державним нотаріусом Третьої ОСОБА_9 державної нотаріальної контори ОСОБА_8 було визнано недійсним саме на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Отже, за таких обставин, відновлюється чинність заповіту складеного ОСОБА_4 на імя ОСОБА_2, посвідченого 22 серпня 2002 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори було посвідчено заповіт за реєстровим № 2-2712.

Позивач, на підставі ст.230 ЦК України, просить визнати вказаний заповіт недійсним оскільки вважає, що під час його складання ОСОБА_4 було введено в оману, а також у відповідності до ч. 2 ст. 1257 ЦК України зазначає, що її волевиявлення не було вільним та не відповідало її волі.

Так статтею 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину

Відповідно до ч.2 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори)

Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину.

Відповідно до ст. 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч.1 ст. 1234 Цивільного кодексу України).

Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст. 202, ч.2 ст. 203 Цивільного кодексу України).

Загальні вимоги до форми заповіту викладені у статті 1247 Цивільного кодексу України. Зокрема, він складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Як передбачено у розділу 17 Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. за №20/5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за №283/8882, яка була чинна на момент вчинення оспорюваного правочину, нотаріус посвідчує заповіти дієздатних фізичних осіб, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог статей 1233-1257 Цивільного кодексу України та особисто подані нотаріусу. Посвідчення заповіту через представників не допускається. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Фізична особа, на користь якої заповідається майно, не вправі підписувати заповіт за заповідача. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках. При посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається.

Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Як роз'яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам Цивільного кодексу України щодо недійсності правочинів. Недійсним є заповіт, в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до роз'яснень Верховного суду України, що містяться у п. 18 Постанови Пленуму від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи, суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Відповідно до частини першої ст.60 Цивільного кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено, що форма оспорюваного заповіту відповідає вимогам, встановленим ст.1247 ЦК України, тобто спірний заповіт підписаний заповідачем, посвідчений державним нотаріусом, є відмітка, що він підписаний о 11 годині. Заповіт також містить відмітки про те, що зміст ст. ст.ст. 534, 535 ЦК України (в редакції чинної на момент посвідчення) заповідачеві нотаріусом роз'яснено, відомості про заповіт внесені до Спадкового реєстру, як це передбачено Положенням про Спадковий реєстр, затверджене наказом Міністерства юстиції України 17.10.2000 року № 51/5.

Позивачем не надано суду доказів, які мали підтвердити обставини, що свідчили б про наявність підстав для визнання заповіту від 22 серпня 2002 року недійсним, як таким, що вчинений під впливом обману та всупереч волі заповідача, в тому числі судом не встановлено обставин, які б підтвердили вчинення з боку відповідачів дій, спрямованих на примушення заповідача ОСОБА_4 до укладення заповіту, створення їй умов щодо психологічного дискомфорту, підбурювання інших осіб на проведення дій, які спонукали заповідача укласти цей заповіт.

ОСОБА_8 того, залишилось не зрозумілим, яким чином ОСОБА_2, якій на час складання оспорюваного заповіту було 4 роки!, могла ввести в оману заповідача та яку допомогу вона могла надавати ОСОБА_4

Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, через їх безпідставність.

Також відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України, якщо у задоволені позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Судом встановлено, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2016 року було вжито заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2, що належала померлій ОСОБА_4. З урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги, що у задоволенні позову відмовлено, суд вважає доцільним скасувати заходи забезпечення позову, які були вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09.02.2016 року, у разі набрання рішенням законної сили.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 30, 202, 203, 204, 215, 225, 1216, 1218, 1233, 1234, 1247, 1257 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», постановою Пленуму від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», ст. ст. 10, 11, 57, 58, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Третя одеська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним та визнання права на спадщину відмовити повністю.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали Київського районного судом м. Одеси від 09 лютого 2016 року, а саме зняти арешт з квартири АДРЕСА_3, що належала ОСОБА_4 померлій 28 вересня 2012 року.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.