Справа № 347/1089/16
Провадження № 22-ц/779/2338/2016
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М.І.
Суддя-доповідач Малєєв А.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого - Малєєва А.Ю.,

суддів: Васильковського В.М., Девляшевського В.А.,

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - представника ОСОБА_5 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 13 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа: Косівський районний центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді про визнання права законного володіння майном та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом виселення з житла,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 13 жовтня 2016 року в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа: Косівський районний центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді про визнання права законного володіння майном та в зустрічному позові ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом виселення з житла відмовлено.

Представник ОСОБА_3 оскаржив указане рішення в апеляційному порядку, оскільки не погоджується з ним в частині відмови в задоволенні первинного позову. На думку апелянта, судом не доведено обставини, що мають значення для справи. Апелянт вважає, що судом безпідставно відкинуто покази свідка ОСОБА_7, якими він підтверджував передачу коштів ОСОБА_8 саме за спірний житловий будинок та підтверджував факт передачі майна між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 Крім того, апелянт з посиланням на п. 5 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 вказав, що в постанові не йдеться про дотримання форми договору, умовою застосування цього положення є тільки фактична передача майна та оплата його вартості.

Просить скасувати рішення Івано-Франківської області від 13 жовтня 2016 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа: Косівський районний центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді про визнання права законного володіння майном. Ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов.

В свою чергу представник ОСОБА_5 подав на оскаржуване рішення апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним з підстав порушення норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказав, що ОСОБА_5 є законним власником спірного будинковолодіння, а тому вправі вимагати усунення будь-яких перешкод в користуванні ним. Крім того апелянт зазначив, що позивачка за первісним позовом сама вказала, що не дотрималася форми вчинення правочину, відтак він є нікчемним відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України. Також представник ОСОБА_5 вказав, що неповнолітні діти ОСОБА_3 зареєстровані за місцем проживання в с. В. Ключів Коломийського району, а тому повинні там проживати. Таким чином ані позивачка, ані її діти не зареєстровані в належному ОСОБА_5 житлі, вселені туди без будь-яких правових підстав, а тому підлягають виселенню без надання іншого житла.

Просить рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 13 жовтня 2016 року в частині незадоволення позовних вимог ОСОБА_5 скасувати. В цій частині постановити нове рішення, яким задовольнити його зустрічні позовні вимоги в повному обсязі.

У судовому засіданні апеляційного суду позивачка та її представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити з указаних у ній мотивів. Апеляційну скаргу ОСОБА_5 просили відхилити.

Відповідач та його представник підтримали доводи своєї апеляційної скарги з наведених в ній мотивів, а доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 не визнали.

Представник третьої особи - Косівського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді висловив думку, що апеляція в частині виселення дітей задоволенню не підлягає, оскільки іншого житла вони не мають.

Заслухавши сторін та їх представників по справі, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги належить відхилити з наступних мотивів.

Згідно матеріалів справи, в господарстві, що розташоване в АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, голова домогосподарства (померла ІНФОРМАЦІЯ_5) та її син ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, що стверджується записами погосподарської книги за 2006-2010рр. №6 ст.64-65. (а.с. 45).

Рішення Косівського районного суду від 10.03.2016 за ОСОБА_5 визнано право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті батька ОСОБА_8, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Відповідно до інформаційної довідки від 02.04.2016 стверджується, що право приватної власності на даний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_5 в Державному реєстрі прав на нерухоме майно (а.с. 43).

На а.с. 11 міститься копія Заяви від 17.08.2010 з якої вбачається, що ОСОБА_8 отримав суму у розмірі 1200 доларів США, в чому зобов'язується приїхати і зробити документи (а.с. 11). У довідці не вказано хто саме передав ОСОБА_11 грошові кошти в сумі одна тисяча двісті доларів, за що саме отримані дані кошти, які документи зобов'язався виготовити ОСОБА_8

Згідно роз'яснення від 27.07.2011 наданого ОСОБА_3 головним управлінням правової роботи та внутрішньої політики Івано-Франківської ОДА в момент передачі ОСОБА_3 коштів спадкоємцю він не міг розпоряджатися спадщиною, оскільки не набув повного права власності на неї. Тому, надання цих коштів не може розглядатися як факт купівлі нерухомості, а має інший цивільно-правовий характер (а.с. 13).

Відповідно до копії Довідки № 494 від 29.08.2011, виданої виконкомом Акрешорської сільської ради від 29.08.2011, ОСОБА_3 дійсно проживає в житловому будинку який належав ОСОБА_12 та користується електроенергією (а.с. 15).

Згідно довідки Косівської РДА від 23.03.2015 стверджується, що на спірний житловий будинок правоустановчих документів в Акрешорській сільській раді не зареєстровано, попереднім власником цього будинку до 1990 року була ОСОБА_13 (а.с. 17).

Згідно довідок від 15.04.2016 виданих Текучанською загальноосвітньою школою діти позивачки навчаються в школі (а.с. 18).

13.05.2016 ОСОБА_5 звернувся до ОСОБА_14 з проханням звільнити спірне житло і привести його в стан, в якому воно було на час вселення (а.с. 19).

Суд першої інстанції, враховуючи вимоги ст. 321, 391 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 9, ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу України, дійшов до правильного висновку про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа: Косівський районний центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді про визнання права законного володіння майном та зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом виселення з житла.

З таким висновком погоджується і колегія суддів.

По-перше, розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд вірно констатував, що доказів, які відповідно до приписів ст. 57-60 ЦПК України, могли б дати підстави для задоволення первісного позову, немає. Між сторонами не було укладено договір купівлі-продажу спірного житла і правомочностей власника позивачка не набула, що і було правильно встановлено судом. Тому апеляційна скарга ОСОБА_3 необгрунтована і її належить відхилити.

По-друге, ОСОБА_3 не є власником, але з сім'єю фактично користується спірним житлом з 2009 року, сплачує комунальні платежі. Вселилась туди вона і користується спірним житлом не самовільно, а на підставі домовленостей з батьком ОСОБА_5 Ці обставини сторонами не заперечуються, оспорюється тільки укладення будь-яких договорів відчуження житла. У зустрічному позові (а.с.40) ОСОБА_5 припускав, що його тато міг пустити пожити ОСОБА_3 за відповідну винагороду, але тепер власник він і він просить виселити ОСОБА_3 з сім'єю, оскільки йому це житло потрібне для власного проживання. Питання користування житлом мають спеціальне правове регулювання, порівняно з іншими майновими правовідносинами, оскільки є складовою права на життя.

За змістом ст. 47 Конституції України кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Для вирішення питання виселення ОСОБА_3, ОСОБА_6 та неповнолітніх дітей потрібно визначити їх статус щодо користування житлом. Фактичні обставини, встановлені судом свідчать про те, що ОСОБА_3 користується житлом з 2009 року, сплатила кошти батькові позивача за зустрічним позовом, сплачувала комунальні платежі. За умов, що письмового договору з приводу використання житла ОСОБА_3 немає, колегія суддів знаходить що обставини, які склались, вказують на правовідносини, що витікають з найму житла - фактичне користування за плату (ст.810 ЦК України, ст. 158 ЖК України) протягом тривалого часу. Недодержання письмової форми у даному випадку не свідчить про недійсність фактичних відносин найму житла.

У такому разі застосуванню підлягають ст. 168, 169 ЖК України і, зокрема, приписи щодо попередження наймача про розірвання договору та звільнення житла за три місяці. Як слідує з матеріалів справи, заява про звільнення ОСОБА_3 житла була направлена 13.05.2016, а позов в суд пред'явлено 26.07.2016. Колегія суддів знаходить, що позивач за зустрічним позовом не дотримав цієї вимоги закону і це є підставою для відмови у позові про виселення, оскільки ОСОБА_3 із сім'єю не мали можливості підшукати собі інше житло з урахуванням того, що для цього потрібен час. У даному ж випадку, вважає колегія суддів, права відповідачів будуть порушені, оскільки вони з дітьми в зимовий час змушені будуть звільнити житло, не підшукавши для нього заміну.

ОСОБА_15 не дотримав, встановленого законом порядку попередження наймачів про вивільнення житла.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обставини справи з'ясовано всесторонньо і повно та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, обґрунтованості якого доводи апеляційних скарг не спростовують.

Керуючись ст. ст. 209, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - представника ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 13 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий А.Ю. Малєєв

Судді: В.М. Васильковський

В.А. Девляшевський