Справа № 457/140/16 Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/783/5874/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

секретаря Бохонко Е.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 18 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», з участю третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання кредитного договору недійсним,-

встановила:

В лютому 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся в Трускавецький міський суд Львівської області з позовом до ПАТ «Універсал Банк» про визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування вимоги покликається на те, що між ним та відповідачем ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк») 21 грудня 2007 року укладений кредитний договір № 017-2914/840-0100, згідно якого позивачу надано кредит на загальну суму 34500,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,45% річних, строком по 10 грудня 2037 року.

З метою забезпечення своєчасного виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором укладено іпотечний договір від 21.12.2007 року, відповідно до якого ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 передали ВАТ «Універсал Банк» в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Позивач вважає, що при укладенні кредитного договору відповідачем порушено імперативні вимоги ч. 10 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» що стосується права кредитодавця на дострокове повернення кредиту внаслідок порушення споживачем умов договору, при цьому що у п. 5.2.5 Договору від 21.12.2007 року та п. 5.2.4 Додаткової угоди до Договору передбачено інший перелік обставин для зміни терміну погашення кредиту, які вважаються істотними умовами договору.

Крім цього, на думку позивача, відповідач при укладенні спірного кредитного договору не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки не мав індивідуальної банківської ліцензії на операції з іноземною валютою. Просив визнати кредитний договір № 017-2914/840-0100 недійсним.

Оскаржуваним рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 18 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», з участю третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання кредитного договору недійсним відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2, вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, а висновки суду не ґрунтуються на повному всебічному з»ясуванні доказів по справі.

В апеляційній скарзі покликається на те, що умови спірного договору з урахування вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» є несправедливими, оскільки вносять істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків.

Посилаючись на рішення Конституційного суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 звертає увагу на те, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин.

Наголошує на тому, що умовами кредитного договору та додаткової угоди до нього не враховані імперативні вимоги ч. 10 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» стосовно права кредитодавця на дострокове повернення кредиту.

Крім цього, покликається на відсутність у відповідача достатнього обсягу цивільної дієздатності з підстав відсутності ліцензії на здійснення валютних операцій, що залишилось поза увагою суду, а цитування судом норм закону проведено без жодного аналізу.

Просить скасувати рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 18 травня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_2, представник відповідача ПАТ «Універсал Банк», треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень (а.с. 106-111), в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, в межах вимог заявлених в суді перої інстанції та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення скарги відсутні виходячи з такого.

Згідно із ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав у визначений законом спосіб.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи оскаржуване рішення районний суд виходив з того, що відповідач, банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції як з надання кредитів в іноземній валюті, так і нарахування та стягнення процентів за користування кредитом саме в іноземній валюті, такі дії відповідають законодавству України, тому посилання позивача на незаконність надання відповідачем кредитів в іноземній валюті є необгрунтованими.

Крім цього, суд дійшов висновку, що сторони при укладенні спірного кредитного договору від 21.12.2007 року досягли згоди з усіх істотних умов договору, підтвердженням чого є підписи на договорах. Позивачем не надано доказів, що він з дня підписання договору по день звернення до суду з даним позовом (за період часу з 21.12.2007 року по 05.02.2016 року) звертався до відповідача з пропозиціями внести зміни до договору, тобто підтвердження того, що він не погоджується з якимись умовами договору.

При цьому, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції врахував, що позивачем пропущено строк на звернення до суду без поважних причин, клопотання про поновлення такого останнім не заявлено, відповідач заявив клопотання щодо застосування строку позовної давності, тому суд відмовив в задоволенні позову з цих підстав.

Виходячи з наявних матеріалів справи та досліджених судом першої інстанції доказів, судова колегія не в повній мірі погоджується з висновками місцевого суду з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

В силу ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договір.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Судом беззаперечно встановлено, що між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк») 21 грудня 2007 року укладений кредитний договір № 017-2914/840-0100, згідно якого позивачу надано кредит на загальну суму 34500,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,45% річних строком по 10 грудня 2037 року.

10.06.2010 року та 29.06.2010 року між сторонами укладено додаткові угоди до кредитного договору № 017-2914/840-0100 від 21.12.2007 року, якими викладено текст договору в іншій редакції (а.с. 7-8, 15-30).

Скріпивши спірний договір підписами та в подальшому укладаючи додаткові угоди до кредитного договору, сторони погодили умови такого та в належний спосіб уклали такий.

З метою забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором, 21.12.2007 року між відповідачем ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк») ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, за яким останні передали ВАТ «Універсал Банк» в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Як роз'яснено у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року, при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов»язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. ст. 629, 638 ЦК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Прийняті на себе зобов'язання по вказаному договору Банк виконав у повному обсязі, що сторонами не оспорюється.

З урахуванням того, що за умовами спірного кредитного договору від 21 грудня 2007 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, правовідносини між сторонами регулюються, в тому числі Законом України "Про захист прав споживачів".

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що сторони при укладенні спірного кредитного договору від 21.12.2007 року досягли згоди з усіх істотних умов договору, доказів стосовно звернення до відповідача з пропозиціями внести зміни до договору, позивачем не надано, як і не встановлено судом в спірному договорі обмежені права боржника, як споживача стосовно кредитодавця, передбачених договором та законом, в тому числі щодо права кредитодавця на вимогу про повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав.

Крім цього, суд звернув увагу на роз»яснення, надані у п.10 постанови Пленуму ВССУ №5 від 30.05.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно із якими банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу IIЗакону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

07.12.2007 року ВАТ «Універсал Банк» отримав Банківську ліцензію № 92 на здійснення операцій, визначених частиною 1 та пунктами 5-11 частини 2 ст. 47 Закону країни «Про банки і банківську діяльність», а також 07.12.2007 року банк отримав Дозвіл НБУ № 92-1 на право здійснювати операції з валютними цінностями, передбачені пукнтами 1-4 частини другої та частиною четвертою ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

В свою чергу, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Однак, у порушення вимог ст. 213, 214 ЦПК України поза увагою суду залишилося те, що положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання.

Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропуск строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Крім цього, відмова у позові як за пропуском строку позовної давності, так і через необґрунтованість позову, є взаємовиключними підставами, оскільки положення про позовну давність застосовуються лише до обґрунтованих позовів.

З огляду на викладене, суд мав застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності лише у разі обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_2, тобто лише у разі визнання судом того, що відповідач ПАТ «Універсал Банк» в порушення діючого законодавства, порушив права позивача, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як таке що ухвалене з процесуальним порушенням, (оскільки одночасне застосування двох підстав для відмови у задоволенні позову не допускається) з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав необгрунтованості.

За таких обставин судове рішення не відповідає в цілому вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що призвело до неправильного вирішення спору, відтак в силу п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову за безпідставністю вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314 ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 18 травня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», з участю третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання кредитного договору недійсним відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин