Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №331/3866/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Жукова О.Є.
Провадження №22-ц/778/4257/16 Суддя-доповідач: Кримська О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючий Кримська О.М.,

Судді Дашковська А.В.,

Подліянова Г.С.,

При секретарі Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»

на рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 22 серпня 2016 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району, про визнання дій щодо реєстрації у предметі іпотеки третіх осіб неправомірними, анулювання реєстрації та виселення неправомірно зареєстрованих осіб,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2016 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду із вказаним позовом, який обґрунтувало тим, що 15.07.2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_4 отримав кредит в розмірі 46 095,48 доларів США строком до 15.07.2013 року. В забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором між сторонами 15.07.2008 року було укладено договір іпотеки , згідно з п. 33.3 якого ОСОБА_4 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1.

Оскільки відповідач ОСОБА_4 порушив свої зобов'язання за кредитним договором, позивач вимушений був звернутися до суду за захистом порушеного права, та рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 21.12.2011 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 15.07.2008 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, яка станом на 04.11.2009 року склала 400 084,64 гривень.

Позивач зазначав, що вказаним договором іпотеки передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії.

Пунктом 18.7 договору іпотеки визначено обов'язок іпотекодавця ОСОБА_4 не передавати майно в оренду (майновий найом), у лізинг, у спільну діяльність або у безоплатне користування, не здійснювати його відчуження або інше розпорядження без письмової згоди іпотекодержателя.

Однак, даний пункт договору було порушено ОСОБА_4, оскільки в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9.

Таким чином, на думку позивача відповідач та всі інші мешканці, що були зареєстровані у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки з порушенням вимог законодавства, підлягають виселенню з даного житлового приміщення із зняттям з реєстраційного обліку.

Посилаючись на вказані обставини, просили суд: визнати дії ОСОБА_4 щодо реєстрації у предметі іпотеки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 неправомірними та вчиненими з порушенням умов законодавства; виселити неправомірно зареєстрованих осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які зареєстровані у квартирі, що є предметом іпотеки за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 22 серпня 2016 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин справи, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району не з'явився до апеляційного суду,надіслали письмову заяву, де просять розглядати справу за його відсутності, та вирішити спір з максимально можливим урахуванням житлових. Майнових прав та інтересів дітей ( а.с.92-93).

З огляду на вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 303-1, 305 ЦПК України, судова колегія ухвалила розглядати справу за відсутності представника органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 15.07.2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №ZPBLGA, відповідно до умов якого банк надав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 46095,48 доларів США строком до 15 липня 2013 року (а.с.7-10)

З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором, 15 липня 2008 року між сторонами укладено іпотечний договір №ZPBLGA, предметом якого є 1-кімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належала ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвською Л.Б. 27 травня 2003 року за реєстровим №927. (а.с.11-14).

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 зобов'язань за вказаним кредитним договором рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 21 грудня 2011 року частково задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15.07.2008 року в розмірі 739263,05 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладанням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем (а.с.16-17).

Згідно із довідкою Центру обслуговування абонентів №2 від 19.02.2016 року №457 у спірній квартирі, яка є предметом іпотеки, зареєстровані: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.; його дружина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4.; син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5.; син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6.; донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1; донька ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.18).

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилаючись на п. 18.7 іпотечного договору №ZPBLGA від 15.07.2008 року, вважав неправомірними дії ОСОБА_4 щодо реєстрації в предметі іпотеки членів своєї сім'ї.

Пунктом 18.7 іпотечного договору іпотекодавець зобов'язується не передавати предмет іпотеки в оренду (майновий найом) , у лізинг наступну іпотеку, у спільну діяльність або у позичку, а також не здійснювати до видачі Заставної його відчуження або інше розпорядження Предметом іпотеки без письмової згоди Іпотекодержателя. Після видачі Заставної перехід права власності на Предмет іпотеки не допускається до повного задоволення вимоги за Заставою, крім переходу права власності на Предмет іпотеки в порядку спадкування.

У пункті 18.12 вказаного договору зазначено обов'язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя.

Разом із тим, ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено обов'язок громадян України, а також іноземців чи осіб без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов'язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав вважати дії з реєстрації місця проживання неправомірними та вчиненими з порушенням умов законодавства, відповідають обставинам справи та нормам закону.

При цьому районний суд навів у рішенні відповідні доводи з посиланням на надані по справі докази та положення закону.

З огляду на вищенаведене, твердження апеляційної скарги про те, що районним судом не надана правова оцінка позовним вимогам щодо визнання неправомірними дій відповідача ОСОБА_4 на анулюваня реєстрації є неприйнятними.

За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

Прикінцевими положеннями Закону України «Про іпотеку», який набрав чинності з 1 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема текст статті 109 викладено в новій редакції.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР, що спростовує доводи апеляційної скарги щодо помилкового застосування судом першої інстанції норми ст. 109 ЖК УРСР.

Вказана правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду України щодо застосування статті 109 ЖК УРСР та положень статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку», викладеним в постановах від 2 вересня 2015 року №6-915цс15, 30 вересня 2015 року №6-1892цс15, 06 липня 2016 року №6-3173цс15.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, виходив з того, що предмет іпотеки було придбано у власність ОСОБА_4 не за рахунок кредитних коштів, тому відповідачі не можуть бути виселені зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення відповідно до вимог статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР.

Виходячи з положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про позбавлення особи права власності або права користування жилим приміщенням, зокрема, про її виселення, є підставою для зняття її з реєстраційного обліку, отже у разі відмови у задоволенні позовної заяви про виселення також не підлягають задоволенню.

При встановленні зазначених фактів судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовано норми матеріального права.

Отже, вищеназвані доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 22 серпня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: О.М. Кримська

Судді: А.В.Дашковська

Г.С. Подліянова