Справа № 541/1547/15-ц
Номер провадження 2/541/18/2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25 березня 2016 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Городівського О.А.

при секретарі - Ніколаєнко М.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 та ОСОБА_3

про визнання квартири АДРЕСА_1 обєктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права на 17/100 частину квартири та визнання частково недійсним договору дарування квартири,

В С Т А Н О В И В :

В червні 2015 року до Миргородського міськрайонного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1, в якій він виклав прохання постановити рішення, яким визнати квартиру АДРЕСА_2 обєктом права спільної сумісної власності подружжя, його та колишньої дружини ОСОБА_2, а також визнати за ним право власності на 1/3 частину спірної квартири.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що в період його шлюбу з ОСОБА_4, їй батько подарував квартиру. На момент укладення договору дарування дана квартира не була повністю готова для проживання. За рахунок спільних сімейних коштів та особистої участі позивача та його батька в будівельних роботах значно збільшилася ринкова вартість квартири, а тому він претендує на визнання її спільним майном колишнього подружжя на підставі ст. 62 СК України.

В ході судового розгляду позивач уточнив позовні вимоги, доповнивши додатковою вимогою про визнання частково недійсним договору дарування від 27 липня 2015 року відповідно якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1. А також зменшив позовну вимогу про визнання за ним права власності на 17/100 частин спірної квартири (а.с. 175-176).

В судовому засіданні позивач, ОСОБА_1 підтримав позові вимоги та просив їх задовольнити з підстав вказаних у позовній заяві. Суду пояснив, що на момент коли батько ОСОБА_4 дарував їй квартиру, 12 квітня 1997 року вона була непридатна для проживання, що підтверджується актом обстеження від 10 березня 1997 року. Протягом року за спільні кошти сімї та його особисті заощадження був проведений капітальний ремонт, як своїми силами так і шляхом залучення найманих будівельників. Лише після закінчення ремонтних робіт молода сімя вселилась до квартири. В ході спільного проживання також проводились поточні ремонти, так були замінені вікна на металопластикові, встановлені сучасні міжкімнатні двері та інше, що, на переконання позивача, збільшило ринкову вартість квартири.

Відповідачі в судові засідання не зявлялись. Їх інтереси в ході судового розгляду представляв адвокат ОСОБА_5 Він заперечив позовні вимоги, вважаючи їх безпідставним, так як на його переконання вкладення сімї, які були зроблені у особисту квартиру ОСОБА_2 не можуть являтись підставою для втрати правового статусу особистої приватної власності та набуття спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру. Окрім того жодних правових підстав для визнання договору дарування квартири укладеного 27 липня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відсутні. А позивачем у позовній заяві не вказані.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника відповідачів та покази свідка ОСОБА_6, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_7.

Судом встановлено, що 08 лютого 1997 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який розірвано 12 грудня 2014 року. В період шлюбу 12 грудня 1997 року батько відповідачки подарував їй квартиру АДРЕСА_2. На момент укладення договору дарування дана квартира лише частково була готова для проживання, що підтверджується актом обстеження від 10 березня 1997 року складеного комісією по вводу в експлуатацію будинку. Відповідно до даного акту, електрозабезпечення було виконано на 90%; роботи по встановленню столярних виробів - на 80 %; не пофарбовані конструкції балконів та радіатори опалення та інше.

В період шлюбу позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 за рахунок спільних коштів проведено ремонтні роботи в квартирі. Відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи № 967/967/1 від 24.12.2015 року встановлено вартість ремонтно-будівельних робіт, а також те, що вартість квартири за рахунок проведених будівельних робіт за період з 12 квітня 1997 року по 01 липня 2014 року збільшилась на 34.4% , тобто на 17/100.

Відповідно до ст. 25 КпШС України чинної на момент виникнення спірних правовідносин, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Для застосування передбачених зазначеною нормою правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

При цьому необхідною умовою визнання судом права спільної сумісної власності на дане майно є наявність «істотного збільшення його у вартості». Оскільки поняття «істотне збільшення вартості майна» є оціночним, конкретне рішення щодо задоволення або відхилення позову приймається судом з урахуванням усіх обставин справи.

Враховуючи те, що позивач та відповідачка ОСОБА_2 протягом шлюбу провели ремонтні роботи в спірній квартирі, які збільшили її вартість лише на 17/100 її частини а також те, що дані будівельні роботи не були всі капітальними а поточними, що не призвели до збільшення якісних характеристик квартири, суд вважає, що істотного збільшення вартості майна не відбулося. У цьому випадку один з подружжя може вимагати лише відшкодування зроблених ним витрат.

Відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю, являється підставою для відмови позовних вимог про її поділ та визнання договору дарування квартири недійсним, так як дані позовні вимоги є похідними від первісної позовної вимоги.

Керуючись 25 КпШС та 62 СК України, ст.ст. 11, 88, 213-215, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1.

Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 29 липня 2015 року якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_3 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення через Миргородський міськрайонний суд до Апеляційного суду Полтавської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.А.Городівський