Справа №487/8333/14-ц 15.03.2016 15.03.2016 15.03.2016
Провадження №22-ц/784/640/16
Справа № 487/8333/14-ц Головуючий у 1-й інстанції Агєєва Л.І.
Провадження № 22ц-784/640/16 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

15 березня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Богуславською О.М.,

за участю:

- представника позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

- представника відповідача ОСОБА_4,

- представників третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_7 ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 січня 2016 року за позовом ОСОБА_7 до товариства з обмеженою відповідальністю «Стивідорна компанія «Нікмет-Термінал», треті особи, які не заявляють вимог щодо предмета спору ОСОБА_8, відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Миколаєві про відшкодування майнової та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_7 звернувся в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю (далі-ТОВ) «Стивідорна компанія «Нікмет-Термінал», треті особи, які не заявляють вимог щодо предмета спору ОСОБА_8, відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Миколаєві про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позивач зазначав, що перебував у трудових відносинах з ТОВ «Стивідорна компанія «Нікмет-Термінал».

12 квітня 2010 року під час виконання трудових обовязків з ним стався нещасний випадок внаслідок якого він отримав травму та йому встановлена інвалідність. Через отриману травму він тривалий час перебував на лікуванні, у звязку з чим протягом 2010 2015 років поніс витрати на придбання ліків, медичні послуги, витрати на виготовлення копій документів, листування та судові витрати.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2013 року особою, винною у порушенні правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою на підприємстві, що спричинило тяжкі наслідки, визнано працівника ТОВ «Стивідорна компанія «Нікмет-Термінал» ОСОБА_8 Цивільний позов задоволено частково.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 07 серпня 2014 року вирок Заводського районного суду від 08 квітня 2013 року відносно ОСОБА_8 в частині вирішення цивільного позову скасовано та справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок залишено без змін.

Посилаючись на наведене, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідача 225 316 грн. 98 коп. у відшкодування майнової шкоди та 2 000 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_7 ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 перебував у трудових відносинах із ТОВ «Стивідорна компанія «Нікмет-Термінал», працюючи докером механізатором.

12 квітня 2010 року ОСОБА_7 під час виконання трудових обовязків отримав травму (наїзд заднім лівим колесом автонавантажувача під керуванням ОСОБА_8 на праву ногу ОСОБА_7В.).

Порушення водієм автонавантажувача ОСОБА_8 Інструкції з охорони праці стало причиною наїзду на ОСОБА_7 та спричинення йому тяжких тілесних ушкоджень.

Зазначені обставини встановлені вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2013 року яким ОСОБА_8 визнано винним у порушенні правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою на підприємстві, що спричинило тяжкі наслідки. Цивільний позов ОСОБА_7 задоволено частково.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 07 серпня 2014 року вирок Заводського районного суду від 08 квітня 2013 року відносно ОСОБА_8 в частині вирішення цивільного позову скасовано та справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок залишено без змін.

Як видно із матеріалів справи, нещасний випадок, що стався з ОСОБА_7 12 квітня 2010 року, є пов'язаний з виробництвом.

За наслідками травми ОСОБА_7 висновком МСЕК 17 листопада 2011 року вперше встановлено інвалідність ІІ групи, ступінь втрати професійної працездатності складає 75%.

З 05 грудня 2011 року перебуває на обліку у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Миколаєві.

Востаннє, відповідно довідки МСЕК від 29 січня 2015 року ступінь втрати професійної працездатності ОСОБА_7 склала 60%.

Як видно із змісту зазначеної довідки ОСОБА_7 визначено потребу у додаткових видах допомоги, зокрема: палиця, ортопедичне взуття, ортопедична устілка, стаціонарне лікування, лікарські засоби, вироби медичного призначення.

Згідно довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги серії 10 ААА № 026419 ОСОБА_7 рекомендовано стаціонарне лікування у онколога, травматолога.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_7 зазначав, що протягом 2010 2015 років ним понесені витрати на лікування, проїзд до місця лікування разом із супроводом, які повинні бути стягнуті з відповідача ТОВ «Стивідорна компанія «Нікмет-термінал».

За положеннями ст. 173 КЗпП України, ст. 9 Закону України «Про охорону праці», відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаних з виконанням трудових обовязків, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року №1105-ХІV (далі Закон).

Відповідно до п.п. 4,5 ст. 34 Закону (в редакції чинні на час настання страхового випадку), Фонд фінансує витрати на медичну та соціальну допомогу, у тому числі на придбання ліків, спеціальний медичний, постійний сторонній догляд, тощо якщо потребу в них визначено висновками МСЕК.

Потерпілому, який став інвалідом, компенсуються також витрати на проїзд до місця лікування і назад.

Витрати на ліки, лікування визначаються на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість.

Аналогічні положення містяться в ст. 42 Закону «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» (редакція, яка діє на час вирішення спору), згідно яких, якщо внаслідок нещасного випадку або професійного захворювання потерпілий тимчасово втратив працездатність, Фонд фінансує всі витрати на його лікування..

Відповідно до Положення про організацію лікування, медичної реабілітації та забезпечення потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання лікарськими засобами та виробами медичного призначення, затвердженого постановою Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 18 від 09 червня 2010 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 8 липня 2010 року № 489/17784, Фонд фінансує втрати на лікарські засоби, якщо є висновок МСЕК про потребу потерпілого у такій допомозі. Робочі органи виконавчої дирекції Фонду компенсують витрати на проїзд потерпілому до місця лікування, медичної реабілітації (закладу охорони здоровя) і назад згідно з поданими проїзними документами (квитки, квитанції на постільну білизну та транспортування багажу).

Особі, яка супроводжує потерпілого ( у разі потреби у такому супроводі за висновком МСЕК або під час тимчасової непрацездатності до встановлення МСЕК ступеня втрати професійної працездатності у відсотках або одужання за висновком ЛКК закладу охорони здоровя) компенсуються витрати на проїзд і житло згідно із законодавством про службові відрядження.

З огляду на наведене, та положень вказаних вище норм, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обовязок здійснення відшкодування витрат на лікування, а також проїзд до місця лікування, що повязаних з наслідками нещасного випадку, мають бути компенсовані Фондом, а тому у відповідача не виникає обовязку відшкодовувати позивачу вартості цих витрат.

Вимоги позивача про відшкодування витрат на оплату нотаріальних дій, на виготовлення копій документів та листування теж не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно зі ст..1166 ЦК України єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Доведення факту завдання збитків та також причинний зв'язок між цією шкодою та діями відповідача в силу ст. ст. 10,60 ЦПК України, покладається на позивача.

Позивачем не доведено, що витрати на виготовлення копій документів, нотаріальне засвідчення копій документів та листування безпосередньо повязані з отриманою ОСОБА_7 виробничою травмою, а також не доведено необхідність нести ці витрати у звязку з отриманою травмою або у звязку із вирішенням даного спору. Квитанції про оплату листування, надані ОСОБА_7, не підтверджують потребу у листуванні, виготовленні копій документів та їх нотаріальному засвідченні, внаслідок отриманої позивачем травми. Тому не можна вважати, що між діями відповідача та визначеною позивачем сумою витрат на листування, виготовлення копій документів їх нотаріальному засвідченні наявний причинний зв'язок. Відтак, не можна вважати, що ці збитки спричинені внаслідок неправомірних дій відповідача.

Що стосується вимог позивача про відшкодування витрат на правову допомогу та проведення експертиз, то суд першої інстанції вірно відмовив в їх задоволенні, виходячи з такого.

Із квитанцій від 05 квітня 2012 року видно, що ОСОБА_9 поніс витрати, повязані з проведенням судово психологічної експертизи на суму 294 грн. та судово-економічної експертизи в розмірі 2 356 грн. 80 коп. під час розгляду іншої цивільної справи №2/487/1014/13 за його позовом про відшкодування майнової шкоди.

Крім того, позивач поніс витрати на оплату правої допомоги у розмірі 500 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до судових витрат серед інших належать витрати на правову допомогу та витрати повязані із проведенням експертиз.

Судові витрати мають характер оплати, що здійснюється учасниками процесу в звязку зі зверненням до суду та повязані з розглядом справи, понесення яких не може розглядатися як підстава виникнення зобовязання із заподіяння шкоди, тому питання про стягнення судових витрат має вирішуватися в порядку, передбаченому розділом І Глави 8 ЦПК України.

У п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що судові витрати не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки.

Враховуючи те, що питання про відшкодування судових витрат, понесених ОСОБА_7 в іншій цивільній справі визначається нормами цивільно процесуального законодавства, а не нормами матеріального права і повинно вирішуватись у тій справі, в якій вони понесені, тому вони не підлягають стягненню з відповідача згідно зі ст. 1166 ЦК України.

Правильним є висновок суду в частині відмови в задоволенні позову у стягненні коштів на відшкодування моральної шкоди

Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, при наявності її вини.

Пунктом 17-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що виходячи з правил 4,5 ЦПК і статей 28,49,50 КПК потерпілий, тобто особа, якій злочином заподіяно моральну шкоду (внаслідок посягання на здоровя, честь, гідність, знищення майна, позбавлення годувальника тощо), має право предявити позов про її відшкодування у кримінальному процесі або в порядку цивільного судочинства.

Судом першої інстанції встановлено і вбачається з матеріалів справи, що судовим рішенням, що набрало законної сили від 18 квітня 2013 року, в справі, у яких брали участь ті самі сторони, вирішено питання про відшкодування моральної шкоди та на користь позивача, у звязку із ушкодженням здоровя обов'язок по відшкодуванню шкоди в розмірі 80 000 грн. покладено на відповідача.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 про те, що витрати на ліки та лікування, заподіяні внаслідок каліцтва повинні відшкодовуватися винною особою, є помилковими, оскільки згаданим вище Законом передбачено, обовязок Фонду фінансувати потерпілому всі витрати на його лікування в разі втрати працездатності внаслідок нещасного випадку. Як видно з матеріалів справи, після встановлення позивачу інвалідності, заява від останнього про відшкодування витрат на ліки та лікування за наслідками отриманої ним травми до Фонду страхування від нещасних випадків не надходила.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно відмовив у відшкодуванні моральної шкоди, яку зазнав позивач внаслідок трудового каліцтва, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, така шкода стягнута рішенням суду, яке набрало законної сили і не може бути повторно йому присуджена, оскільки повторне притягнення до цивільно-правової відповідальності не допускається.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що судом при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які є підставою для скасування рішення.

За такого , колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 ОСОБА_2 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді :