Справа № 461/139/16-ц
Провадження №2/461/591/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

29 березня 2016 року Галицький районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Государського А.В.,

за участю: секретаря Скаб В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Львів-інформ-ресурси» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд з позовом до державного підприємства «Львів-інформ-ресурси» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, посилаючись на те, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 19.11.2015 року зобовязано ДП «Львів-інформ-ресурси» повернути йому автомобіль марки ГАЗ 3110, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2003 року випуску, який знаходиться на спеціальному майданчику ДП «Львів-інформ-ресурси» на вул.Конюшинній, 13 у м.Львові. Однак відповідачем станом на момент звернення з позовом не виконано рішення суду в частині повернення автомобіля. Вважає, що такими діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, нервові розлади, внаслідок чого потребував лікування у спеціаліста. Просить суд зобовязати відповідача відшкодувати йому матеріальні та моральні збитки та зобовязати виконати рішення Апеляційного суду Львівської області від 19.11.2015 року.

Позивач в судове засідання не зявився, подав клопотання про проведення розгляду справи без його участі.

Відповідач в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ст.224 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності належним чином повідомленого відповідача, на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що Рішенням Апеляційного суду Львівської області у справі №22-ц/783/4821/15 від 19.11.2015 року задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_2 Вирішено Рішення Галицького районного суду м.Львова від 29 травня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ДП «Львів-інформ-ресурси» про повернення автомобіля скасувати. Зобовязати ДП «Львів-інформ-ресурси» повернути ОСОБА_2 автомобіль марки ГАЗ 3110, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2003 року випуску, який знаходиться на спеціальному майданчику ДП «Львів-інформ-ресурси» на вул.Конюшинній, 13 у м.Львові (а.с.11-13).

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Нормами статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За загальними правилами відшкодування шкоди, відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Тобто, єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з розясненнями, які містяться в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підляже відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Таким чином, ч. 2 ст. 1166 ЦК України передбачає, що вина заподіювача шкоди припускається, тобто обовязок доведення відсутності вини покладається на нього самого, до цього часу він вважається винним; обсяг відшкодування шкоди не залежить від завдання шкоди умисно чи необережно, тобто береться до уваги тільки наявність вини, а не її форма. Тільки у випадках, встановлених законом, відповідач може бути звільнений від обовязку відшкодовувати завдану шкоду за відсутності його вини, наприклад, в результаті непереборної сили, тобто надзвичайної і невідворотної зовнішньої події, яка повністю звільняє відповідача від відповідальності за заподіяну шкоду (це явища суспільного характеру і вибухи епідемій, епізоотій, стихійні лиха та інше).

За загальним правилом кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. 10 ЦПК України). Встановлення причинного звязку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли в потерпілої сторони, - наслідком такої протиправної поведінки.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» №4 від 31.03.1995 року обов'язковому доведенню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, та вини останнього в її заподіянні

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом (ст. 1167 ЦК України).

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Приписами статті ч.2 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті ж самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Відповідно до ст.60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак позивач, під час судового розгляду справи, не довів ті обставини, на які посилався як на підстави своїх вимог, зокрема наявність причинного зв'язку між його захворюваннями і протиправним діянням заподіювача, та вини останнього в її заподіянні, тривалість та розмір моральних страждань.

У зв'язку з цим суд відхиляє вимоги позивача про відшкодування моральної та матеріальної шкоди оскільки така не знайшла свого матеріального підтвердження в судовому засіданні.

Оскільки позивач при поданні позову даної категорії, відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору, на підставі ст. 88 ЦПК України, судові витрати відностяться на рахунок держави. Відтак, питання розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 60, 88, 169, 212, 215, 224 ЦПК України, ст.ст.16, 22, 23, 60, 1166, 1167 ЦК України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із наступними змінами і доповненнями, суд

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до державного підприємства «Львів-інформ-ресурси» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий А.В. Государський