У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Авангард» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Авангард» на рішення апеляційного суду Рівненської області від 11 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Авангард» (далі - ТОВ «БК «Авангард») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 16 грудня 1996 року між малим колективним підприємством «Авангард», правонаступником якого є закрите акціонерне товариство «Авангард», а в подальшому - товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Авангард» (далі - ТОВ «Компанія Авангард»), та ОСОБА_4 укладено договір № 7-315, за умовами якого товариство як власник споруди гаражного комплексу несе відповідальність за роботу енергозбереження та водопостачання, каналізації, телефонізації, системи пожежогасіння, а власник гаража щомісячно до 15 числа сплачує кошти за надані послуги.

У подальшому ТОВ«Компанія Авангард» за договором про відступлення права вимоги від 1 квітня 2013 року передало ТОВ «БК «Авангард» право вимоги за укладеним з ОСОБА_4 договором.

6 лютого 2014 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 гараж-стоянку в гаражному комплексі по АДРЕСА_1.

Позивач зазначав, що зміна власника гаража не є підставою для зміни умов чи розірвання договору, тому просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за надані послуги за період з 6 листопада 2014 року до 5 квітня 2015 року в розмірі 1 266 грн, 2 210 грн 06 коп. пені, три проценти річних у розмірі 9 грн 08 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 250 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 2 грудня 2015 року позов ТОВ «БК «Авангард» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь товариства заборгованість за договором від 16 грудня 1996 року, а саме: основний борг у розмірі 1 798 грн, пеню в розмірі 1 500 грн, три проценти річних у розмірі 17 грн 47 коп. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 11 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову ТОВ «БК «Авангард» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «БК «Авангард» просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ТОВ «БК «Авангард», суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3, набувши з 6 лютого 2014 року право власності на гараж-стоянку НОМЕР_1 у гаражному комплексі по АДРЕСА_1, не уклав з позивачем нового договору про надання послуг, не звертався із заявою про відмову від їх надання, однак послуги з обслуговування гаражного комплексу, на території якого розташоване належне йому майно, споживав, тому неукладення між сторонами нового договору в порядку вимог ст. 521 ЦК України, не звільняє відповідача, як нового власника майна, від обов'язку оплачувати спожиті послуги, надані позивачем з його утримання.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи в задоволенні позову ТОВ «БК «Авангард», виходив із того, що договору між ОСОБА_3 та ТОВ «БК «Авангард» укладено не було. Крім того, на час укладення між ТОВ «БК «Авангард» та ТОВ «Компанія Авангард»договору про відступлення права вимоги від 1 квітня 2013 року, останнього не існувало, оскільки згідно зі статутом цього товариства воно було утворено загальними зборами учасників лише 16 грудня 2013 року,а статут цього товариства було зареєстровано 19 грудня 2013 року, тому у позивача відсутнє право вимоги до ОСОБА_3

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 16 грудня 1996 року між малим колективним підприємством «Авангард», правонаступником якого є закрите акціонерне товариство «Авангард», а в подальшому - ТОВ «Компанія Авангард», та ОСОБА_4 укладено договір № 7-315, за умовами якого товариство як власник споруди гаражного комплексу несе відповідальність за роботу енергозбереження та водопостачання, каналізації, телефонізації, системи пожежогасіння, а власник гаража щомісячно до 15 числа сплачує кошти за надані послуги.

1 квітня 2013 року між ТОВ «Компанія Авангард» та ТОВ «БК «Авангард» укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого ТОВ «Компанія Авангард» передала, а ТОВ «БК «Авангард» прийнялаправо вимоги оплати за надані послуги за укладеними договорами про надання послуг, у тому числі і по договору від 16 грудня 1996 року № 7-315.

22 лютого 2014 року на адресу ТОВ «БК «Авангард» надійшов лист від ОСОБА_4, в якому він повідомив товариство про укладення 6 лютого 2014 року між ним і ОСОБА_3 договору дарування нежитлового приміщення, згідно з яким останній набув право власності на гараж-стоянку НОМЕР_1 загальною площею 23,3 кв. м у гаражному комплексі по АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», у редакції чинній на час утворення ТОВ «Компанія Авангард», Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення органів державної влади, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» передбачено, що якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Так, згідно з витягом з Єдиного державного реєстру дату реєстрації закритого акціонерного товариства «Авангард» вказано - 26 червня 1997 року, дату включення до реєстру - 8 грудня 2006 року, припинення дії у результаті реорганізації з 12 жовтня 2011 року; дату реєстрації ТОВ «Компанія Авангард», що утворена в результаті перетворення, вказано - 13 жовтня 2011 року.

Проте апеляційний суд на зазначені обставини уваги не звернув та дійшов передчасного висновку, що ТОВ «Компанія Авангард», яка є правонаступником закритого акціонерного товариства «Авангард», утворена в грудні 2013 року, а не в жовтні 2011 року.

При цьому апеляційний суд не врахував, що у грудні 2013 року була затверджена нова редакція статуту ТОВ «Компанія Авангард», а до цього діяв статут товариства у попередній редакції, тому затвердження нової редакції статуту не призвело до утворення ТОВ «Компанія Авангард», яке й існувало до цього.

У ч. 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Проте апеляційний суд, пославшись на те, що договір про відступлення права вимоги від 1 квітня 2013 року не міг бути укладеним між ТОВ «Компанія Авангард» та ТОВ «БК «Авангард», не врахував, що копія даного договору наявна в матеріалах справи і доказів його недійсності сторонами не надано, що презюмує його правомірність.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Також суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки положенню п. 4.2 договору про надання послуг від 18 грудня 1996 року № 7-315, згідно з яким реорганізація малого колективного підприємства «Авангард», а також зміна власника не є підставою для зміни умов чи розірвання чинного договору.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вимоги закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не надавналежної правової оцінки зібраним у справі доказам, що має суттєве значення для правильного вирішення спору та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову ТОВ «БК «Авангард».

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Авангард» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 11 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

В.А.Черненко

С.П.Штелик