Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 318/2472/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Васильченко В.В.
Номер провадження 22-ц/778/1383/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Спас О.В.

Суддів Бабак А.М.

ОСОБА_2

При секретарі: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 20 січня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Камянсько-Дніпровська державна нотаріальна контра про визнання права власності, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Камянсько-Дніпровська державна нотаріальна контра про визнання права власності, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що він та відповідач ОСОБА_4І є рідними братами.

15 жовтня 2002 року помер їх батько - ОСОБА_5 На момент смерті він проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Батько у приватній власності мав земельну ділянку площею 0,28 га, по вул. 9 Травня, 247, в с. Дніпровка Камянсько-Дніпровського району Запорізької області, що посвідчено державним актом серії ЗП від 23 березня 1995 року та яка виділена йому для будівництва житлового будинку. Тому, будинок, який на ній побудований з часом, є спільною сумісною власністю батьків.

Спадщину після смерті батька прийняв, шляхом подачі до державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, відповідач у справі ОСОБА_4 Мати та позивач ОСОБА_3 прийняли спадщину в силу ст. 548 ЦК України в редакції 1963 року.

28 липня 2004 року померла мати ОСОБА_6 За життя, матері належала на праві приватної власності земельна ділянка (пай) площею 0,22 га, яка розташована за адресою: с. Дніпровка, Камянсько-Дніпровського району, Запорізької області по вул. 9 Травня, 249, що посвідчено державним актом, серії ЗП-1134 від 05 травня 1995 року. Земельна ділянка разом із розташованим на ній будинком, перейшла у спадщину ОСОБА_7 від її матері.

За час життя мати ОСОБА_6 склала заповіт відповідно до якого житловий будинок та земельну ділянку площею 0,22 га, які розташовані за адресою: с. Дніпровка Кам'янсько-Дніпровського району, Запорізької області, вул. 9 Травня, буд. 249, заповіла ОСОБА_3

Позивач ОСОБА_3 своєчасно звернувся до нотаріальної контори та оформив спадщину. Йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 грудня 2006 року за № 1409 на земельну ділянку площею 0,22 га, яка розташована у с. Дніпровка, Камянсько-Дніпровського району, Запорізької області, вул. 9 Травня, 249. Також він успадкував після смерті матері внески, які зберігаються на рахунках, про що отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 грудня 2006 року.

У січні 2014 року відповідач ОСОБА_4 у справі звертався до суду з позовом про визнання права власності на майно в порядку спадкування та просив суд встановити факт володіння ОСОБА_5 житловим будинком, який знаходиться за адресою: с. Дніпровка, Камянсько-Дніпровського району,Запорізької області по вул. 9 Травня, буд. 247. Просив суд визнати за ним право власності на вказаний будинок.

У березні 2014 року він, ОСОБА_3 подав зустрічний позов, в якому зазначив, що батько з матірю в рівних частках володіли побудованим в період їх шлюбу спірним житловим будинок, тому будинок є спільною власністю подружжя.

Розгляд справи закінчився укладанням мирової угоди, за умовами якої за ОСОБА_4 суд визнав право власності на житловий будинок в цілому, а він, ОСОБА_3 отримав грошову компенсацію за належну йому по праву спадкування частку домоволодіння. Під час розгляду вказаної справи питання розподілу земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок, не ставилося.

У 2014 році ОСОБА_3 дізнався, що його брат ОСОБА_4 оформив свої права на батьківську землю у 2006 році. З моменту укладання мирової угоди брати вели розмови про розподіл землі, на якій розташований житловий будинок № 247. ОСОБА_3 вважає, що земельна ділянка розміром 0,28 га, в с.Дніпровка, Камянсько-Дніпровського району Запорізької області по вул. 9 Травня, 247 також повинна бути розділена між ним і ОСОБА_4 на рівні частки в порядку спадкування.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визнати за ним право власності на ? частину земельної ділянки, яка розташована в с. Дніпровка, Камянсько-Дніпровського району, Запорізької області, по вул. 9 Травня, 247 та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_4 21.12.2006 року.

Рішенням Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 20 січня 2016 року позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки суд першої інстанції помилково вважав, що ОСОБА_6 відмовилась від спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_5 та не звернув увагу на те, що вона прийняла спадщину на підставі ч.1 ст. 549 ЦК України, 1963 року. Тому, після смерті ОСОБА_5 спадщину прийняли ОСОБА_6 та ОСОБА_4, а тому їх частки на житловий будинок та земельну ділянку є рівними.

Оскільки, ОСОБА_6 склала заповіт та все своє майно заповіла йому, тому до нього, як спадкоємця перейшло право на житловий будинок та земельну ділянку біля нього, що розташовані в с.Дніпровка, Камянсько-Дніпровського району Запорізької області по вул. 9 Травня, 249, а також право на ? частку домоволодіння та земельну ділянку біля нього що розташовані в с.Дніпровка, Камянсько-Дніпровського району Запорізької області по вул. 9 Травня, 247. Суд зазначене залишив поза увагою, тому просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким задовольнити його позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_8 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є рідними братами. Їх батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які перебували у зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_5 помер 15 жовтня 2002 року. За життя, батько сторін по справі, мав у приватній власності земельну ділянку площею 0,28 га по вул. 9 Травня, 247 в с. Дніпровка, Кам'янсько-Дніпровського району Запорізької області, яка належала йому на підставі державного акту серії ЗП від 23 березня 1995 року.

28 липня 2004 року померла мати ОСОБА_6 За життя, матері належала на праві приватної власності земельна ділянка (пай) площею 0,22 га, яка розташована за адресою: с. Дніпровка, Камянсько-Дніпровського району, Запорізької області по вул. 9 Травня, 249, що посвідчено державним актом, серії ЗП-1134 від 05 травня 1995 року.

За час життя мати ОСОБА_6 склала заповіт, відповідно до якого житловий будинок та земельну ділянку площею 0,22 га, які розташовані за адресою: с. Дніпровка Кам'янсько-Дніпровського району, Запорізької області, вул. 9 Травня, буд. 249, заповіла ОСОБА_3

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 після смерті батька відмовився від спадщини, тому в силу вимог закону вважається таким, що не прийняв спадщину, а тому відсутні підстави для визнання за ним права власності на 1/2 частину земельної ділянки, що розташована в с. Дніпровка, Камянсько-Дніпровського району, Запорізької області, по вул. 9 Травня, 247 та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_4 від 21.12.2006 року на земельну ділянку, що розташована в с. Дніпровка, Камянсько-Дніпровського району, Запорізької області, по вул. 9 Травня, 247.

Судова колегія вважає, що висновок суду є вірним. Розглядаючи спір, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 212-214 ЦПК України, повно, всебічно та обєктивно зясував обставини справи на які посилалися сторони, дав належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між учасниками процесу, та закон, що їх регулює.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 помер 15 жовтня 2002 року (а.с.63).

Згідно з вимогами ст. 548,549 ЦК України 1963 року, які діяли на момент відкриття спадщини після померлого 15.10.2002 року ОСОБА_5, для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, та якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Судом першої інстанції встановлено, що спадкоємцями померлого ОСОБА_5 за законом є його дружина ОСОБА_6 та сини - ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Із заявою про прийняття спадщини 27.12.2002 року звернувся ОСОБА_4 (а.с.60).

ОСОБА_6 та ОСОБА_3 відмовилися від прийняття спадщини після померлого ОСОБА_5, надавши до нотаріальної контори відповідні заяви (а.с.61-62).

За нормами ст. 553 Цивільного кодексу Української РСР, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Оскільки, у спадковій справі, копія якої наявна в матеріалах справи, міститься заява ОСОБА_3 від 27.12.2002 року про відмову від спадщини після померлого 15.10.2002 року ОСОБА_5, яка подана ним у строки визначені ст. 553 ЦК Української РСР, він вважається таким, що відмовився від спадщини батька, тому права на прийняття спадщини після смерті батька не має.

За цих обставин, доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що він такої заяви не писав, належними доказами не підтверджені та не спростовують наявність такої заяви в матеріалах спадкової справи. Рішення суду щодо неправомірності дій нотаріуса щодо наявності такої заяви, відсутнє, а в силу ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У спадковій справі після смерті ОСОБА_5 наявна також заява про відмову від спадщини і ОСОБА_6 Незважаючи на те, що вона подана нотаріусу 11.11.2003 року, тобто понад строки, визначені ст. 553 ЦК Української РСР, така заява прийнята нотаріусом та з її урахуванням видано свідоцтво про право на спадщину за законом 21.12.2006 року на спадкоємця ОСОБА_4 Рішення суду щодо неправомірності дій нотаріуса відносно наявності такої заяви у спадковій справі, відсутнє.

Враховуючи наведені обставини справи, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3, оскільки у звязку з наявністю у спадковій справі після померлого ОСОБА_5 заяв ОСОБА_6 та ОСОБА_3 про відмову від прийняття спадщини, вони є такими, що відмовилися від прийняття спадщини та втратили право на спадщину після померлого ОСОБА_5

Таким чином, оскільки мати ОСОБА_6 відмовилася від спадщини після померлого ОСОБА_5, права на спадщину за заповітом на ? частину домоволодіння та земельної ділянки в с.Дніпровка, Камянсько-Дніпровського району Запорізької області по вул. 9 Травня, 247, ОСОБА_3 не має.

У звязку з цим рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 є законним та обґрунтованим.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Докази та обставини, на які посилається апелянт були предметом дослідження судом першої інстанцій, при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновком суду першої інстанції з їх оцінкою. Підстав для скасування рішення та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 20 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: