АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/994/16 Головуючий І інстанції -
Справа: № 642/7367/15-ц ОСОБА_1
Категорія: договірні Доповідач Костенко Т.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Костенко Т.М.

суддів: Колтунової А.І., Пономаренко Ю.А.

за участю секретарів Рязанової С.А., Кравченко О.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним іпотечного договору,-

встановила:

27.08.2015 року ОСОБА_4 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним іпотечного договору.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2015 року по справі №642/1094/15-ц за ОСОБА_4 визнано право власності на житловий будинок №9 літ. «Б-1» по пров. Смоленському в м. Харкові. ОСОБА_4 стало відомо про наявність іпотечного договору від 04 лютого 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстровий номер 76, відповідно до якого ОСОБА_6 передала в іпотеку ОСОБА_2 житловий будинок № 9 літ. «Б-1» з надвірними будівлями по пров. Смоленському в м. Харкові. Просив цей договір визнати недійсним.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2015 року, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним іпотечного договору, задоволено.

На зазначене судове рішення ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апелянт вважає, що ОСОБА_6 як єдиний власник спірного будинку, мала право передати його в іпотеку. З огляду на те, що відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, іпотекодавець ОСОБА_6, безпосередньо з позивачем у цивільно-правові відносини не вступали, відсутність в спірному договорі від 04.02.2015 року розміру та кадастрового номеру земельної ділянки, жодним чином не порушує прав або законних інтересів позивача, який не є стороною договору і не довів суду яким чином оспорюваний ним договір порушує його права, а тому обставини про нібито порушені права позивача є недоведеними. Судом безпідставно не враховані правові позиції Верховного Суду України, які відповідно до статті 360-7 ЦПК України є обовязковими при застосуванні таких норм судами загальної юрисдикції, та не навів відповідних мотивів з приводу цього. В порушення статті 212 ЦПК України суд не навів результатів оцінки доказів, наданих сторонами, та мотивів відмови в прийнятті доказів відповідачів. Суд не надав оцінки деклараціям на прибуток ТОВ «ОСОБА_7 Україна», в яких не відображені операції з будівництва на суму 11 162 037,00грн., що свідчить про те, що вказане товариство не виконувало будівництво спірного житлового будинку, позивач ОСОБА_4 не сплачував вказані кошти підряднику.

Крім того, на зазначене судове рішення ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, в якій вона посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, вважає рішення незаконним.

Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, обєктивному та неупередженому розгляду справи.

Апелянт зазначив на те, що задовольняючи позовні вимоги суд не звернув уваги на те, що позивач ОСОБА_4 не є стороною оспорюваного договору, останній не був і не є власником спірного будинку літ. «Б-1» з надвірними будівлями, що є предметом іпотеки. ОСОБА_6 як єдиний власник спірного будинку, мала право передати його в іпотеку. В рішенні суду не доведено, яким чином відсутність в договорі від 04.02.2015 року кадастрового номеру та розміру земельної ділянки впливає, порушує права чи інтереси позивача ОСОБА_4 Судом безпідставно не враховані правові позиції Верховного Суду України з цього питання, які відповідно до статті 360-7 ЦПК України, є обовязковими при застосуванні таких норм судами загальної юрисдикції, та не навів відповідних мотивів з приводу цього. В порушення статті 212 ЦПК України суд не навів результатів оцінки доказів, наданих сторонами, та мотивів відмови в прийнятті доказів відповідачів. Суд не надав правової оцінки деклараціям на прибуток ТОВ «ОСОБА_7 Україна» які містяться в матеріалах справи. В останніх не відображені операції з будівництва на загальну суму 11 162 037,00грн. Вказане підтверджує, що дане товариство не здійснювало будівництво спірного житлового будинку, а позивач ОСОБА_4 не здійснював оплату підряднику.

Враховуючи викладене вище, апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_8 зі ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Проте, у даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Ухвалюючи рішення у справі та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, районний суд виходив із того, що договір іпотеки від 04 лютого 2015 року не містить частини істотних умов, тим самим порушує законні інтереси та охоронювані законом права позивача, а відтак є недійсним.

Судова колегія не може повністю погодитись із зазначеним висновком районного суду, виходячи з наступного.

Як встановлено в суді першої інстанції, підтверджено наявними у справі доказами та не заперечується сторонами, у 2004 році ОСОБА_6 та ОСОБА_9, що перебували у шлюбі, придбали відповідно до договору купівлі-продажу житловий будинок №9 по пров. Смоленському у м. Харкові, житловою площею 39,0 кв. метри.

Судом також встановлено, що рішенням Ленінського районного суду від 8 липня 2011 року на житловий будинок №9 по пров. Смоленському у м. Харкові загальною площею 102, 6 кв. метри визнано право власності за ОСОБА_6 яка в період 2005-2006 років разом з чоловіком знесли старий будинок та замість нього збудували новий будинок.

04 лютого 2015 року ОСОБА_6 уклала договір іпотеки з ОСОБА_2, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстровий номер 76. За умовами зазначеного договору іпотекодавець ОСОБА_6 передала в іпотеку ОСОБА_2 житловий будинок літ «Б-1» з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою м. Харків пров. Смоленський,9. ОСОБА_8 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, індексний номер: 32969739, сформований 31 січня 2015 року реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції, право власності на вказане вище нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, зареєстровано за іпотекодавцем - ОСОБА_6 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 8566709, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 01.

На час розгляду справи рішення Ленінського районного суду від 08 липня 2011 року скасоване Апеляційним судом Харківської області та в задоволенні позову щодо визнання права власності на спірний будинок ОСОБА_6 відмовлено.

Таким чином, договір іпотеки від 04 лютого 2015 року, що є предметом спору у даній справі, укладений у той час, коли ОСОБА_6 була власником спірного будинку на законних підставах.

Обгрунтовуючи своє порушене право та звертаючись до суду із позовом про визнання договору іпотеки від 04 лютого 2015 року недійсним, ОСОБА_4 посилався, в тому числі, і на заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2015 року, яким за ним визнано право власності на житловий будинок літ.»Б-1» загальною площею 102, 6 кв. метри розташований по пров. Смоленському, 9 у м. Харкові.

Однак, на час розгляду справи у суді вказане судове рішення також скасоване і в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення районного суду, аналізуючи апеляційні доводи відповідачів, судова колегія зважає на наступне.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Порушенням (невизнанням, оспорюванням) суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, свободи чи інтересу, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати.

Положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України, визначені способи захисту цивільних прав і інтересів.

При цьому предметом позову має бути матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими; обов'язком позивача, відповідно до ст. 60 ЦПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

За приписами ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист прав та свобод.

Таким чином, здійснюючи передбачене ст. 55 Конституції України, право на судовий захист та звертаючись до суду, особа вказує в позовній заяві власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Тож, якщо особа вважає, що її суб'єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізовано належним чином, така особа має право звернутися за судовим захистом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

ОСОБА_8 з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" (пункт 5 частини 5) ро*яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Тобто, якщо при розгляді справи судом не буде встановлено факту порушення прав чи інтересів позивача, то навіть у разі, якщо має наявність порушення законодавчих норм сторонами іпотечного договору, підстави для задоволення позову будуть відсутні. Звернення позивача до суду є способом захисту його порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у цивільних правовідносинах.

Такою є практика Верховного Суду України із зазначених питань. Так, у постанові від 10.04.2012 року (справа № 21-1115вс10) Верховний Суд зазначив, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників правовідносин.

Крім того, обґрунтовуючи недійсність оспорюваного правочину, ОСОБА_4 посилався на відсутність у ньому декількох істотних умов, передбачених Законом, а саме, розмір та кадастровий номер земельної ділянки.

Так, відповідно до п. 1.1 іпотечного договору від 04.02.2015 року іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: житловий будинок літ. «Б-1» з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: м. Харків, провулок Смоленський, 9, а за змістом п. 1.2 іпотечний договір від 04.02.2015 року забезпечує вимоги іпотеко держателя, що випливають з договору позики, посвідченого 21 січня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим номером 40.

Задовольняючи вимоги позивача, районний суд виходив із того, що оспорюваний договір є недійсними в силу п.3 ч.І ст.18 ЗУ «Про іпотеку», оскільки він укладений без дотримання вимог цієї норми щодо узгодження таких істотних умов, як розмір та кадастровий номер земельної ділянки. При цьому судом залишено поза увагою вимоги ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України про те, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, і не встановлено, чи дійсно порушуються права позивача у звязку з відсутністю в договорі іпотеки зазначених умов, їх істотності, а також судом не зясовано, в чому саме полягає порушення законних прав позивача.

Такий висновок районного суду суперечить правовій позиції, викладеній в Постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-69цс13, від 9 грудня 2015 року № 6-849цс15, що відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів на території України.

В постановах, зокрема, зазначено, що згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

В цій частині апеляційні доводи є законними та обґрунтованими.

Погоджується судова колегія і з такими доводами.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 377 ЦК України та ч. 6 ст. 120 ЗК України, розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю чи споруду, є істотними умовами, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли унаслідок завданої цим порушенням шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це положення діючого законодавства повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, що відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Посилання позивача на недійсність укладеного іпотечного договору від 04.02.2015 року, оскільки договір укладено з порушенням норм діючого законодавства за відсутності в ньому кадастрового номеру та розміру земельної ділянки, є безпідставним та необгрунтованим, оскільки, як вбачається зі змісту іпотечного договору його сторонам (іпотекодавцю та іпотекодержателю) при укладанні цього договору було відомо про відсутність кадастрового номеру та розміру земельної ділянки. Сторонам договору також були відомі причини щодо цього і вони досягли згоди з цього приводу. Будь-яких заперечень з боку сторін з приводу цього договір не містив.

Отже, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено, яким чином відсутність в іпотечному договорі від 04.02.2015 року кадастрового номеру та розміру земельної ділянки впливає на його права чи інтереси.

Посилання позивача на документи, що свідчать, на його думку, про будівництво ним спірного будинку, в даному випадку вирішального значення не має, оскільки це не є предметом розгляду зазначеної справи.

Районний суд такі обставини детально не вивчив, а тому прийшов до помилкового висновку про задоволення вимог ОСОБА_4

Інші апеляційні доводи судова колегія вважає несуттєвими, оскільки безпосередньо суті справи вони не стосуються, а тому до уваги не приймає.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі пункту 3 ст. 309 ЦПК України як таке, в якому висновки суду не відповідають обставинам справи та наявним у справі доказам, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з зазначених вище підстав.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 309, 316, 319 ЦПК України, судова колегія, -

Вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2015 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним іпотечного договору відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Т.М. Костенко

Судді: А.І. Колтунова

ОСОБА_10