Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Державного підприємства «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів» до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, завданої підприємству у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Одеської області від 19 серпня 2015 року,

встановила:

У серпні 2014 року Державне підприємство «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів» (далі - ДП «Чоразморшлях») звернулось до суду з позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1 під час тимчасового виконання обов'язків начальника ДП «Чоразморшлях» здійснив звільнення з роботи ОСОБА_2

Вказував, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 8 серпня 2012 року ОСОБА_2 було поновлено на роботі, визнано наказ про його звільнення з роботи незаконним, стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2012 року вказане рішення суду першої інстанції було скасовано, у задоволенні позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 лютого 2013 року рішення апеляційного суду Одеської області в частині позовних вимог щодо поновлення ОСОБА_2 скасовано, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 8 серпня 2012 року в цій частині залишено в силі, в решті - направлено на новий розгляд.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 12 червня 2013 року було закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ДП «Чоразморшлях» у зв'язку із затвердженням мирової угоди, згідно якої відповідач здійснює на користь ОСОБА_2 виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 95 306 грн 64 коп., які були нараховані на рахунок ОСОБА_2 до 16 грудня 2013 року.

На думку позивача, незаконне звільнення ОСОБА_2 відбулося з вини ОСОБА_1, а тому просив стягнути з нього шкоду у розмірі 130 884 грн 60 коп., заподіяну у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу за рішенням суду, з яких: 95 306 грн 64 коп. - сума середньої заробітної плати з урахуванням обов'язкових податків та внесків перерахованої ОСОБА_2 та 35 577 грн 96 коп. - єдиний соціальний внесок, перерахований до Пенсійного фонду України, та судовий збір у розмірі 1 308 грн 85 коп.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДП «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів» суму майнової шкоди, завданої незаконним звільненням працівника, у розмірі 95 306 грн 64 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача матеріальної шкоди в повному розмірі за наведених обставин, однак при цьому помилково послався на вимоги ч. 4 ст. 136 КЗпП України про те, що у даному випадку право на подачу позову має не ДП «Чоразморшлях», а Міністерство інфраструктури України.

Суд виходив із того, що у даній справі відповідач функції керівника підприємства не виконує, оскільки він був звільнений з посади керівника з 6 серпня 2012 року, а отже ДП «Чоразморшлях» наділено повноваженнями звернутись з позовом про стягнення шкоди з відповідача з підстав, передбачених ст.ст. 134 ч. 1, 237 ч. 1 п. 8 КЗпП України.

Однак погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вказаним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що згідно мирової угоди, затвердженої судом, ДП «Чоразморшлях» нарахувало для виплати звільненому ОСОБА_2 95 306 грн 70 коп., з урахуванням податків та внесків, які були виплачені працівникові у період з 18 липня 2013 року по 13 грудня 2013 року, після утримання необхідних платежів та внесків, в сумі 78 094 грн 20 грн.

Позивач, заявляючи позов про стягнення з ОСОБА_1 збитків, посилався на те, що саме з вини відповідача був незаконно звільнений з роботи працівник ОСОБА_2, виплатою якому заробітної плати за час вимушеного прогулу понесено витрати коштів, тому останній зобов'язаний відшкодувати дані витрати відповідно до вимог п. 8 ст. 134 та ст. 237 КЗпП України.

Статтею 237 КЗпП України передбачено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Згідно з п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 11 листопада 1992 року (з подальшими змінами) при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, виконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п. 8 ст. 134 та нової редакції ст. 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» № 14 від 29 грудня 1992 року (з подальшими змінами), застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 ст. 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП України при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу (ч. 8 ст. 134 цього Кодексу).

Згідно зі ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, а керівниками підприємств, установ, організацій, та їх заступниками ‒ за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу або за заявою прокурора.

Судом установлено, що згідно наказу Міністерства інфраструктури України від 7 жовтня 2011 року № 170-о ОСОБА_1 призначено з 11 жовтня 2011 року виконуючим обов'язки начальника ДП «Чоразморшлях».

Наказом Міністерства інфраструктури України від 29 грудня 2011 року ОСОБА_1 призначено начальником ДП «Чоразморшлях» з 29 грудня 2011 року на умовах контракту.

29 листопада 2011 року ОСОБА_2 було звільнено з посади виконуючого обов'язки головного бухгалтера ДП «Чоразморшлях» відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу виконуючого обов'язки начальника ДП «Чоразморшлях» ОСОБА_1 від 29 листопада 2011 року.

Наказом Міністерства інфраструктури України від 6 серпня 2012 року ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника ДП «Чоразморшлях» з 7 липня 2012 року відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з достроковим розірванням укладеного з ним контракту.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 8 серпня 2012 року ОСОБА_2 було поновлено на роботі, визнано наказ про його звільнення з роботи незаконним, стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2012 року вказане рішення суду першої інстанції було скасовано, у задоволенні позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 лютого 2013 року рішення апеляційного суду Одеської області в частині позовних вимог щодо поновлення ОСОБА_2 скасовано, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 8 серпня 2012 року в цій частині залишено в силі, в решті - направлено на новий розгляд.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 12 червня 2013 року було закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ДП «Чоразморшлях» у зв'язку із затвердженням мирової угоди, згідно якої відповідач здійснює на користь ОСОБА_2 виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 95 306 грн 64 коп., які були нараховані на рахунок ОСОБА_2 до 16 грудня 2013 року.

Наказом тимчасово виконуючого обов'язки начальника ДП «Чоразморшлях» від 16 квітня 2013 року ОСОБА_2 було поновлено на посаді головного бухгалтера ДП «Чоразморшлях».

Висновок судупро те, що відповідач на даний час не перебуває у трудових відносинах з ДП «Чоразморшлях», а отже, не обіймає керівну посаду, тому позовні вимоги повинні вирішуватись в загальному порядку, є обґрунтованим.

Доводи касаційної скарги щодо неналежного позивача не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Частинами 3, 4 ст. 233 КЗпП України встановлено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу або прокурора.

Апеляційний суд, в порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України, на вказане уваги не звернув, не з'ясував, коли саме стало відомо позивачу про заподіяну шкоду, тобто не встановив належним чином фактичних обставин справи, не з'ясував характер та суть позовних вимог, не визначив норми права, на яких вони ґрунтуються, та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 343-345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 19 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик