АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1005/16 Справа № 187/856/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Говоруха В. О. Доповідач - Свистунова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Синенка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року позивач звернувся до Петриківського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Уточнивши у січні 2015 року свої позовні вимоги ОСОБА_2, у останній їх редакції, просила суд визнати угоду купівлі-продажу автомобіля «Реugeot 407», укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 недійсною; в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, поділити спільно нажите майно - автомобіль «Реugeot 407», між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом визнання цього автомобіля спільним сумісним майном подружжя та визнати за кожним право власності на 1/2 ідеальну частку вказаного автомобіля; витребувати у ОСОБА_4 1/2 ідеальну частку автомобіля «Реugeot 407» седан-В, номер кузову НОМЕР_3.

У обґрунтування уточнених позовних вимог, ОСОБА_2 посилалась на ті обставини, що з 13 лютого 1993 року вони з ОСОБА_3 перебували у шлюбі. За час перебування у шлюбі, ними було придбано автомобіль «Реugeot 407» седан-В, номер кузову НОМЕР_3, на підставі довідки-рахунку і який 14.12.2011 року було зареєстровано за ОСОБА_3, а згідно особливих відміток ОСОБА_2 було надано право користування. У подальшому, 07.05.2013 року вказаний транспортний засіб було знято з обліку для реалізації та 07.05.2013 року було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_4, а 07.05.2013 року він знятий з обліку для реалізації. Оскільки, вибуття вказаного автомобіля зі спільної власності відбулося без її згоди, тому, позивач і звернулась звіндикаційним позовом до ОСОБА_4, брата її колишнього чоловіка, як нового власника автомобіля.

Також позивач доповнила, що фактично подружні стосунки з відповідачем припиненні з 25.04.2013 і саме з цього часу сторони почали проживати окремо. Позивач зазначала, що саме в літку 2011 роки вони з відповідачем за спільні кошти придбали спірний автомобіль Реugeot 407, але, під час розгляду справи про поділ спільного майна, з наданих відповідачем матеріалів, вона дізналась, що вказаний автомобіль вибув з їх спільної власності. Заперечує, що надавала згоду на відчуження вказаного автомобіля. Зазначила, що будь-яких позик від ОСОБА_4 вони з відповідачем не отримували.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2015 року відмовлено узадоволенні позовних вимог.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, оскільки вважає, що рішення першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом було встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 лютого 1993 року по 08 листопада 2013 року, що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу та рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 29.10.2013 про розірвання шлюбу між сторонами (а.с. 6, 7).

Фактично шлюбні відносини між сторонами припинились з 25.04.2013 року і саме з цього часу сторони почали проживати окремо.

За інформацією ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 09.10.2015 вбачається, що станом на 06.10.2015 автомобіль Реugeot 407, номерний знак НОМЕР_1, 2005 року випуску, синього кольору, номер кузову НОМЕР_3, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 від 07.05.2013, був зареєстрований за громадянином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та 12.06.2015 знятий з обліку для реалізації по дорученню громадянином ОСОБА_5

Крім того, з вищевказаної довідки вбачається, що 14.12.2011 даний автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_3 з наданням права на керування ОСОБА_2, на підставі довідки-рахунку НОМЕР_11 від 20.08.2011.

У той час, в даній довідці зазначено, що 07.05.2013 автомобіль Реugeot 407 знятий з обліку для реалізації, та в той же день зареєстрований за ОСОБА_4. При цьому у довідці міститься запис про операцію: «40-Вторинна реєстрація ТЗ, придбаного в торгівельній організації» (а.с. 79-82 ) .

Відомості вказані в довідці ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 09.10.2015 відповідають відомостям зазначеним у довідці ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 08.07.2013, довідці ДАІ з обслуговування Петриківсього району та копії технічного паспорта на автомобіль, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги (а.с. 8,10,62).

Судом апеляційної інстанції було перевірено вказану інформацію.

Так, відповіддю від 12.03.2016 року, наданою Регіональним сервісним центром у Дніпропетровській області повідомлено, що станом на 10.03.2016 року автомобіль «Реugeot 407», номерний знак НОМЕР_2, синього кольору, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_3, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 від 14.12.2011, було зареєстровано за громадянином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешкає за адресою: Дніпропетровська обл., Петриківський р-н, смт. Петриківка, вул. Крутогорна, 21, за довідкою-рахунком НОМЕР_10 від 20.08.2011. Надати завірені копії документів, що стали підставою для реєстрації вищевказаного автомобіля немає можливості у зв'язку з тим, що термін зберігання закінчився (ст. 204 Гп, 3 роки).

Вказаний транспортний засіб 07.05.2013 було знято з обліку для реалізації та 07.05.2013 було зареєстровано за громадянином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешкає за адресою: м. Дніпропетровськ, Красногвардійський р-н, вул. Ізмайлівська, буд. 65, свідоцтво про реєстрацію АДРЕСА_1, на підставі довідки-рахунка НОМЕР_9 від 07.05.2013. Завірені копії документів, що стали підставою для вищевказаної реєстраційної операції надано в додатку.

Вказаний автомобіль 12.06.2015 було знято з обліку для реалізації у ВРЕР ДАІ м. Біла Церква та 11.02.2016 зареєстровано у Центрі 4643 за громадянином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешкає за адресою: Львівська обл., Пустомитівський р-н, с. Липники, вул. Стрийська, 25, з номерним знаком НОМЕР_7, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 за довідкою-рахунком НОМЕР_8 від 18.11.2015.

Отже, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що автомобіль «Реugeot 407» придбано подружжям під час шлюбу та є спільною власністю подружжя.

Підстави недійсності правочину визначено ст.215 ЦК України.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6ст.203 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин можу бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові № 9 Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Пунктом 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. N 1388 (Далі Порядку), визначено, що документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою:

-довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери;

-договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби;

-копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин;

-довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску;

-акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача;

-митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери;

-договір фінансового лізингу;

-акт про проведений аукціон або постанова та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби.

Суд першої інстанції, проаналізувавши конкретні обставини даної справи прийшов до висновку, що позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження існування укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 будь-якого правочину, в тому числі, договору купівлі-продажу на існуванні якого наполягає позивач. Суд першої інстанції звернув увагу на неприпустимість обґрунтування доказуваних обставин справи припущеннями та зазначив, що суд позбавлений можливості перевірити правову природу правочину на підставі якого було відчужено спірний автомобіль та, відповідно, посилання позивача щодо існування підстав для визнання такого правочину недійсним.

Однак, із зазначеним висновком суду першої інстанції повністю погодитись не можливо, оскільки, суд у відповідності до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 214 ЦПК України мав з»ясувати чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Вищевказані висновки суду першої інстанції спростовуються відповіддю від 12.03.2016 року, наданою Регіональним сервісним центром у Дніпропетровській області, що вказаний транспортний засіб 07.05.2013 було знято з обліку для реалізації та 07.05.2013 було зареєстровано за громадянином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який мешкає за адресою: м. Дніпропетровськ, Красногвардійський р-н, вул. Ізмайлівська, буд. 65, свідоцтво про реєстрацію АДРЕСА_1, на підставі довідки-рахунка НОМЕР_9 від 07.05.2013. Завірені копії документів, що стали підставою для вищевказаної реєстраційної операції, долучені до матеріалів справи.

Крім того, колегія суддів не може взяти до уваги посилання відповідача ОСОБА_3, що вибуття з сумісної власності його та позивача спірного автомобіля, відбулось шляхом передачі його ОСОБА_4 в рахунок повернення боргового зобов'язання, грошові кошти за яким використані на потреби сім'ї. Оскільки, зазначені обставини не доведені у суді належними доказами та спростовані здобутими доказами, а саме, наявністю довідки-рахунку НОМЕР_9 від 07.05.2013 року.

Крім того, 15.06.2015 року, вказаний автомобіль «Реugeot 407», синього кольору, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 був знятий з обліку для реалізації та перереєстрований на іншого власника, згідно довідки-рахунку НОМЕР_8 від 18.11.2015 року виданої ТОВ ВКФ «КОБУС».

11.02.2016 року зареєстровано у Центрі 4643 за громадянином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешкає за адресою: Львівська обл., Пустомитівський р-н, с. Липники, вул. Стрийська, 25, з номерним знаком НОМЕР_7, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 за довідкою-рахунком НОМЕР_8 від 18.11.2015.

Оскаржуване рішення суду ухвалено 29 жовтня 2015 року.

Суд першої інстанції у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання угоди купівлі-продажу автомобіля «Реugeot 407», укладеної між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, недійсною відмовив з підстав не доведеності. Однак, колегія суддів вважає, що з таким обґрунтуванням підстав відмови ОСОБА_2 у її позовних вимогах щодо визнання недійсною угоди купівлі-продажу автомобіля «Реugeot 407», укладеної між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 погодитись не можна, оскільки, воно не відповідає обставинам справи та діючому матеріальному закону, а тому, колегія суддів приходить до висновку щодо необхідності зміни обґрунтування підстав відмови позивачу у цій частині її позовних вимог.

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

Установивши, що спірний автомобіль придбано за час шлюбу та за спільні кошти подружжя, суд дійшли до помилкового висновку про те, що майно не належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі.

Однак, відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

У випадку порушення письмової форми надання згоди на вчинення відчуження цінного спільного майна подружжя (правочину) якщо один з подружжя надав таку згоду усно, а другий з подружжя погодився з такою згодою, то такий правочин може бути визнаний дійсним.

Судом першої інстанції встановлено, зокрема, з пояснень позивачки та заперечень відповідача, що спірне майно - автомобіль, є спільною власністю подружжя, оскільки був придбаний під час шлюбу і зазначене також не було спростовано у суді апеляційної інстанції. А оскільки майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, відповідно це майно і є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів вважає, що в ході розгляду справи було доведено та встановлено що спірне майно - автомобіль «Реugeot 407», синього кольору, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 є спільною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та належить кожному з подружжя по ? частині. Також, достеменно встановлено, що спільне майно подружжя, автомобіль «Реugeot 407», за договором, у вигляді довідки-рахунку НОМЕР_9 від 07.05.2013 року, на визначену сторонами суму, тобто за відплатним договором, перейшло у володіння від ОСОБА_3 до ОСОБА_4, а на теперішній час, спірне майно перейшло у володіння вже від ОСОБА_4 до ОСОБА_6, також за відплатним договором.

Також, в ході розгляду справи було встановлено, що позивачу не було відомо про намір її чоловіка розпорядитись спірним майном і будь-якої згоди на такі дії вона не надавала.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

Відповідно до роз'яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, законодавцем визначено спосіб захисту порушених прав одного з подружжя при відчуженні майна, яке є об'єктом спільної сумісної власності, без його згоди.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання угоди купівлі-продажу автомобіля «Реugeot 407», укладеної між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, недійсною виходив з підстав не доведеності. Однак, колегія суддів вважає, що з таким обґрунтуванням підстав відмови ОСОБА_2 у її позовних вимогах щодо визнання недійсною угоди купівлі-продажу автомобіля «Реugeot 407», укладеної між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 погодитись не можна, оскільки, воно не відповідає обставинам справи та діючому матеріальному закону, а тому, колегія суддів приходить до висновку щодо необхідності зміни обґрунтування підстав відмови позивачу у цій частині її позовних вимог.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому, при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, між відповідачами у справі існували договірні відносини на підставі довідки-рахунку на визначену сторонами суму, тобто за відплатним договором. Тому, колегія вважає, що висновки суду першої інстанції щодо неможливості застосування до спірних відносин положень ст.ст. 387-388 ЦК України з підстав не надання позивачем належних та допустимих доказів на існування будь-якого правочину між відповідачами, а відтак і позбавлення суд можливості перевірити обґрунтованість позовних вимог щодо протиправності вибуття з спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спірного автомобіля «Реugeot 407» є безпідставними.

Колегія суддів вважає, що в ході розгляду справи було доведено та встановлено, що спірне майно - автомобіль «Реugeot 407», синього кольору, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 є спільною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 А в силу вимог ст. 70 СК України частки чоловіка та дружини у спільній власності подружжя є рівними, доказів наявності між сторонами будь якої домовленості з цього приводу чи наявності шлюбного договору, суду не надано. Також, достеменно встановлено, що спільне майно подружжя, автомобіль «Реugeot 407», за договором, у вигляді довідки-рахунку НОМЕР_9 від 07.05.2013 року, на визначену сторонами суму, тобто за відплатним договором, перейшло у власність від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 Таким чином, ОСОБА_4 набув право власності на спірне майно, що є предметом спільної сумісної власності подружжя за відплатним договором. Матеріали справи не містять заяви позивача, якою остання надавала б згоду на здійснення відчуження спільного майна подружжя своєму чоловіку ОСОБА_3 Тобто, спірне майно вибуло з володіння другого з подружжя поза його волею, а добросовісний набувач ОСОБА_4 набув його за оплатним договором у відповідача - ОСОБА_3, який не мав права його відчужувати.

Разом з тим, оскільки витребувати можна лише індивідуально визначене майно, а спірне майно є неподільною річчю, тому, не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо витребування ідеальних часток вказаного автомобіля.

Що не позбавляє права на звернення до суду з вимогами щодо стягнення вартості частини майна, що є спільною власністю подружжя.

Відповідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Колегія суддів з урахуванням положень ч.2 ст.214 ЦПК України враховує правові позиції Верховного Суду України за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення із мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15 та від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168 цс 15.

Апеляційний суд у відповідності до вимог ст..303 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що зазначене вище не позбавляє права позивача на захист свого порушеного права у інший спосіб.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції про відмову позивачці у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним правочину, а також щодо витребування 1/2 ідеальної частки спірного автомобіля - залишенню без змін, однак, з інших, вищевикладених, правових підстав.

У іншій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог про визнання автомобіля «Реugeot 407», синього кольору, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 спільною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 А у іншій оскаржуваній частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2015 року - в частині відмови позивачу у задоволенні позовних вимог: щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля «Реugeot 407», синього кольору, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4у вигляді довідки-рахунку НОМЕР_9 від 07.05.2013 року; щодо витребування 1/2 ідеальної частки спірного автомобіля «Реugeot 407», синього кольору, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 - залишити без змін, змінивши правове обґрунтування підстав відмови.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2015 року - в частині відмови у визнанні автомобіля «Реugeot 407», синього кольору, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 спільним сумісним майном подружжя - скасувати та у скасованій частині ухвалити нове рішення.

Визнати автомобіль «Реugeot 407», синього кольору, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Уіншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.Ю.Міхеєва

В.А.Ремез