Номер провадження: 22-ц/785/4826/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Суворова В.О., Артеменка І.А.

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 липня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2011 року ПАТ Б «Приватбанк» звернулося до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості посилаючись на те, що 16.10.2006 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № ODH0RX07050266, відповідно до умов якого позивач прийняв на себе зобовязання по видачі кредиту в сумі 3064,59 грн., а ОСОБА_3 зобовязувалася своєчасно повернути позивачу всю суму кредиту, відсотки та дотримуватися строків та умов, вказаних у договорі.

В порушення умов вказаного договору відповідач прострочив виконання грошового зобовязання, що призвело до виникнення заборгованості, у звязку з чим представник позивача просив суд стягнути з ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 25094,11 грн., а також судові витрати по справі у розмірі 259,94 грн.

Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 травня 2012 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість в розмірі 25999,46 грн. та судові витрати в розмірі 370,94 грн..

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 листопада 2012 року заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення повернуто заявнику.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 травня 2013 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 відхилено, ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 листопада 2012 року залишено без змін.

15 квітня 2015 року ОСОБА_3 повторно звернулась до суду із завою про перегляд заочного рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 травня 2012 року.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 квітня 2015 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 травня 2012 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 13 жовтня 2015 року апеляційну скаргу представника ПАТ КБ «Приватбанк» відхилено, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 липня 2015 року змінено, у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено з підстав, викладених в описовій частині рішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 23 березня 2016 року касаційну скаргу ПАТ КБ ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково, рішення апеляційного суду Одеської області від 13 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1,3 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «Приват Банк» суд помилково дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що 16 жовтня 2006 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір № ОDН0RХ07050266, згідно до якого відповідачка отримала кредит в сумі 3064 грн. 59 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості кредитом з кінцевим терміном повернення 16 жовтня 2007 року.

05 жовтня 2007 року відповідачка ОСОБА_4 одружилась та змінила прізвище на «Карп».

Згідно до наданого ОСОБА_6 Банком розрахунку заборгованість за кредитом склала 25999 грн. 46 коп., з яких заборгованість за кредитом 3064 грн. 60 коп., заборгованість за відсотками 11238 грн. 38 коп., пеня 9982 грн. 22 коп., 1714 грн. 26 коп. штраф.

Згідно ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобовязання. Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно ст.1050 ЦК України - якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків, а також відповідно до ст.550 ЦК України сплатити неустойку (штраф, пеню).

Відповідно до ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до матеріалів справи та норм ст.ст.260,261 ЦК України строк позовної давності за вимогами ОСОБА_6 почав відраховуватися 16 жовтня 2007 року і загальний строк сплив через три роки 17 жовтня 2010 року. В суд ОСОБА_6 звернувся в червні місяці 2011 року, тобто з пропущенням строку давності. Помилковим є висновок суду, що в умовах надання споживчого кредиту фізичним особам п.6.6., строк давності встановлений в 5 років не може бути взятим до уваги судом, бо ця умова суперечить нормам ст.259 ЦК України немає письмової угоди про збільшення строку, а умови надання споживчого кредиту фізичним особам підписані лише ОСОБА_6 Банком, але не підписані відповідачкою.

Відповідно до ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Строк позовної давності для вимог ОСОБА_6 сплив, заява про застосування строку від відповідача надійшла.

Вважаючи пропущеним строк позовної давності суд відмовив позивачу у задоволенні позову.

З таким висновком суду колегія не погоджується виходячи з наступного.

Вирішуючи спір, суд не дотримався встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й обєктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Судом першої інстанції належним чином не досліджений розрахунок заборгованості та докази що містяться в матеріалах справи.

Частиною 1 ст. 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. З ст. 264 ЦК України).

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з врахуванням конкретних обставин справи, належати визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Судом не досліджено розрахунок заборгованості та не враховано дії відповідача, якими було перервано строки позовної давності. Позичальник частково сплачував кредитну заборгованість, що є наслідком переривання строку позовної давності. Останній платіж було сплачено позичальником 12.05.2008 року.

З розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник сплачував частково заборгованість. Таким чином, суду необхідно було встановити, чи є вказані дії такими, що свідчать про визнання ним свого боргу перед банком, що свідчить про переривання ним цього строку.

Відповідно до ч. І ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно із умовами кредитного договору його складовою є умови надання споживчого кредиту фізичним особам. Згідно умов договору позовну давність за вимогами про стягнення заборгованості за кредитом, процентів за користування ним, пені, штрафу сторонами встановлено тривалістю в 5 (п'ять) років. Банк звернувся до суду у 2011 році, тобто в межах строку позовної давності.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Тобто, права банку порушені у зв'язку з несплатою чергового платежу позичальником, а саме з червня.2008 року.

З урахуванням збільшеної позовної давності у 5 років, банк мав право звернутися до районного суду за захистом свої порушених прав до червня. 2013 року. Однак, дії відповідача свідчать про визнання свого боргу та переривання строків позовної давності. Відповідно до ч. З ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районним судом неповно зясовано викладені обставини, висновок суду не відповідає встановленим обставинам, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового, по суті позовних вимог.

Надані позивачем докази на думку колегії суддів щодо розрахунку заборгованості є належними та допустимими, та є підставою для задоволення позову, а.с. 47 т. 1.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, п.1, 3 ч.1, п.1 ст.309, ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 16 липня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення яким позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса 68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Маршала Жукова, буд. 7, ІПН НОМЕР_1, паспорт КК № 091830, виданий Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області 10.09.1998 року на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», 49094, м. Дніпропетровськ (Дніпро), вул. Набережна Перемоги, буд. 50, р/р 3111 заборгованість за кредитом від 16.10.2006 року 25999 грн. (двадцять пять тисяч девятсот девяносто девять) 46 коп. та судові витрати у розмірі 370 грн. 94 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: В.О. Суворов

ОСОБА_7