22-ц/775/591/2016(м)
Категорія 69 Головуючий у 1-й інстанції Гальченко І.В.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

Іменем України

29 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого Ткаченко Т.Б.,

суддів Песоцької Л.І., Баркова В.М.,

секретар Брежнев Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за заявою ОСОБА_2, заінтересована сторона: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Волноваського районного управління юстиції, про встановлення факту смерті за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 18 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті ОСОБА_3, який помер 01 січня 2016 року в м. Донецьк Донецької області. В обґрунтування заяви посилалась на те, що з ОСОБА_3 проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу з листопада 2003 року по листопад 2005 року. Під час проживання однією сімєю 03 травня 2005 року у них народився син, ОСОБА_4, батьком якого зареєстрований ОСОБА_3 На утримання сина рішенням Петровського районного суду м. Донецьк з ОСОБА_3 були стягнуті аліменти, але свої обовязки по утриманню і вихованню дитини ОСОБА_3 не виконував. 01 січня 2016 року в телефонному режимі сусідка її повідомила про смерть ОСОБА_3 в м. Донецьк. Його поховали в смт. Старомихайлівка Марїнського району Донецької області 06 січня 2016 року, де проживають батько з мачухою, які зареєстрували смерть та вислали їй свідоцтво про смерть, посвідчене печаткою ДНР. Для отримання пенсії на дитину по втраті годувальника їй необхідно надати свідоцтво про смерть батька дитини, ОСОБА_3 Однак в реєстрації смерті останнього та у видачі свідоцтва про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Волноваського райуправління юстиції їй було відмовлено у звязку з тим, що медичне свідоцтво про смерть видане в м.Донецьк не відповідає встановленій формі та заповнене на тимчасово окупованій території Донецької області.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 18 травня 2016 року у задоволенні вимог ОСОБА_2 про встановлення факту смерті ОСОБА_3, який помер 01 січня 2016 року в м.Донецьк Донецької області відмовлено у звязку з необґрунтованістю заявлених вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення її заяви про встановлення факту смерті ОСОБА_3

Зокрема зазначає, що суд відмовив у задоволенні її заяви посилаючись на те, що був допитаний лише один свідок, не обґрунтував чим передбачено встановлення факту смерті на поясненнях не менш двох свідків

Судом було проігнорована сукупність наданих нею доказів, а саме: лікарського свідоцтва, свідчення свідка та її пояснення, які підтверджують факт смерті особи.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності представника заінтересованої особи: Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Волноваського районного управління юстиції у Донецькій області, який належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи (а.с.43).

Заслухавши суддю доповідача, пояснення заявника, яка підтримала апеляційну скаргу, просила рішення суду скасувати і ухвалити нове про задоволення її заяви про встановлення факту смерті, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими ґрунтувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні данні (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначенням положенням норм законодавства рішення суду не відповідає .

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2 про встановлення факту смерті ОСОБА_3, суд дійшов висновку, що заявниця не надала суду доказів цього факту і не просила суд їх десь витребувати. В суді лише один свідок підтвердив цей факт, заявниця не була на похованні співмешканця, а надані заявником документи про смерть ОСОБА_3 для суду є недійсними.

З таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно до п. 8 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Як розяснено в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.

Відповідно до п. 18 постанови зазначеної постанови рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх отримання.

Згідно ст. 14 ЦПК України рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду.

Згідно абз.2 ч. 1 ст.257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їх представниками до суду за межами такої території України.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи листом Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Волноваського районного управління юстиції у Донецькій області від 01 квітня 2016 року № 03.2-25/1187 ОСОБА_2 розяснено про можливість звернення до суду для встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлої. Такого розяснення було надано державним органом у звязку з тим, що ОСОБА_2 для реєстрації смерті ОСОБА_5 не має можливості отримати та надати медичне свідоцтво про смерть останнього встановленої форми та заповнене відповідно до вимог діючого законодавства України на тимчасово окупованій території Донецької області (а.с.14).

Відповідно до свідоцтва серія 1-НО № 012804, виданого виконкомом Златоустівської сільської ради Волноваського району Донецької області 11 травня 2005 року, про народження 03 травня 2005 року ОСОБА_4, актовий запис № 8, батьком дитини являється ОСОБА_3, мати ОСОБА_2 (а.с.6).

Встановлення факту смерті ОСОБА_3, заявник обґрунтовує необхідністю надати свідоцтво про смерть померлої особи для призначення і отримання пенсії по втраті годувальника на дитину ОСОБА_4 (а.с.2-4).

Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперчення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових докакзів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції був допитаний в якості свідка ОСОБА_6, який підтвердив факт смерті ОСОБА_3 01 січня 2016 року в м.Донецьк, пояснив, що є рідним братом померлого та надав свідоцтво про своє народження ( а.с. 26), пояснив також, що займався організацією поховання ОСОБА_3 у смт. Старомихайлівка, Марїнського району Донецької області, де живуть його батько та мачуха.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_3, заявником надано до матеріалів справи дублікат лікарського свідоцтва за № 14 від 29 березня 2016 року, яке видане лікарем Республіканського бюро судово-медичної експертизи ДНР м. Донецьк, з якого вбачається, що ОСОБА_3 помер 01 січня 2016 року в м. Донецьк, та дублікат довідки про причину смерті ОСОБА_3 від 29 березня 2016 року, якою визначено гостра коронарна недостатність (а.с.10,12).

Також надано свідоцтво про смерть, 01 січня 2016 року, ОСОБА_3, яке видано Петрівським відділом РАГС м. Донецька Державної ОСОБА_7 Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки від 18 березня 2016 року (а.с.11).

Законом України від 15 квітня 2014 року № 1207-УІІ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на тимчасово окупованій території. Відповідно до норм зазначеного закону будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч.3 ст.9 цього закону, є недійсним і не створює правових наслідків.

Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть та довідку про причину смерті, колегія суддів виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави; Чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйзні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобовязані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але « у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смерті і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці.

Так у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v/ Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) ЄСПЛ приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобовязання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v/ Turkey 10.05.2001, § 96) При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v/ Turkey 10.05.2001, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «Першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, § 142).

Таким чином, колегія суддів вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європйського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на неконтрольованій території, як доказів, оскільки розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного, сімейного життя, матеріального забезпечення, тощо.

Згідно п. 3.4 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Правил реєстрації актів громадянського стану в Україні» від 18 жовтня 2000 року № 52/5 судове рішення є підставою для реєстрації факту смерті особи, яка проводиться за місцем проживання заявника в державних органах запису актів цивільного стану.

Враховуючи зазначене та вимоги закону, колегія суддів вважає, що рішення суду, як таке, що не відповідає вимогам ст. ст. 10, 60, 214-215 ЦПК України, ст. 256, 257-1 ЦПК України, підлягає скасуванню.

Ухвалюючи нове рішення, колегія суддів вважає факт смерті ОСОБА_3 01 січня 2016 року встановленим.

Враховуючи положення п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, а саме, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час, колегія суддів не находить підстав для встановлення обставин причини смерті.

У звязку з чим заява ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 18 травня 2016 року скасувати.

Заяву ОСОБА_2 про встановлення факту смерті ОСОБА_3 задовольнити частково.

Встановити факт смерті 01 січня 2016 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання чинності шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.Б.Ткаченко

Судді: Л.І.Песоцька

ОСОБА_8