У Х В А Л А

13 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», подану представником Проходою Інною Володимирівною, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18 січня 2016 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого безбалансового відділення № 10007/0265 філії-Запорізького обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого безбалансового відділення № 10007/0265 філії-Запорізького обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 25 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 6 жовтня 2015 року, в задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого безбалансового відділення № 10007/0265 філії-Запорізького обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2016 року касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого безбалансового відділення № 10007/0265 філії-Запорізького обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» відхилено, рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.

У травні 2016 року від публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» надійшла заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2016 року з підстави передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 ЦПК України - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме частини 1 статті 598, статей 599-601, 604-609 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Для прикладу наявності зазначеної підстави заявник додає ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2011 року та Верховного Суду України від 18 травня 2011 року та від 26 травня 2010 року, в яких, на його думку, зазначена норма матеріального права застосована по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд першої інстанції, з висновком якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанцій, встановивши, що строк кредитного договору сплинув 16 березня 2010 року відмовив в позові у зв'язку зі спливом позовної давності відповідно до статей 253, 256 - 258, 261, 267 ЦК України, про застосування якого заявлено позивачем.

Разом з тим, у наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 травня 2010 року, суд касаційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором з огляду на те, що суд першої інстанції встановивши, що строк кредитного договору сплив 29 грудня 2005 року, а позивач звернувся до суду в липні 2008 року, тобто в межах позовної давності, обґрунтовано вважав, що зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином, наявність судових рішень про стягнення боргу та процентів за інші періоди невиконання боржником зобов'язань й відкриття виконавчого провадження за цим рішенням за відсутності реального виконання боржником (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних відносин сторін відповідно до статей 509, 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України.

В ухвалі Верховного Суду України від 18 травня 2011 року суд касаційної інстанції скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції виходив з того, що суди встановивши, що кредитний договір укладений зі строком до 1 жовтня 2010 року, а позивач звернувся до суду у березні 2008 року дійшли необґрунтованого висновку про відмову в позові, оскільки не врахували положень статей 509, 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України та порушили норми процесуального права, зокрема статті 338 ЦПК, так як не встановили чи погашена фактично боржником заборгованість за кредитним договором, час її погашення, період, за який нараховані проценти, пеня та інфляційні витрати, їх розрахунок і розмір, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Отже, порівняння зазначених судових рішень, наданих заявником на підтвердження неоднакового застосування судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Що стосується наданої для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2011 року, то вона не може бути прикладом неоднакового застосування норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направив справу на новий розгляд з підстави, передбаченої статтею 338 ЦПК України в зв'язку з порушенням норм процесуального права, оскільки судами не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Із огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені у заяві публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», поданій представником Проходою І.В. доводи не вказують на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а тому в допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого безбалансового відділення № 10007/0265 філії-Запорізького обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменнюк

Н.П. Лященко