Провадження № 2/643/254/16
25.04.2016 року м. Харків
Московський районний суд м. Харкова у складі: головуючого судді Мамалуй М.В., секретаря Бровкіної М.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного комерційного банку «Європейський», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю Міжнародна юридична фірма Ді енд Ді Лоєрс, про визнання кредитного договору частково недійсним,-
ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 22 січня 2008 року між АКБ «Європейський» (далі відповідач, Банк) та нею укладений Кредитний договір №К/005/2009 під заставу нерухомого майна (далі - Кредитний договір). 10 листопада 2008 року підписана додаткова угода №1 до Кредитного договору (далі Додаткова угода), за умовами якої процентна ставка за кредитом збільшена на 4% річних та з 20.11.2008 року склала 19%. Пунктом 8.1 Додаткової угоди передбачено, що у разі несвоєчасного погашення платежів, позичальник зобовязується сплатити Банку неустойку у розмірі 1% від суми позики за кожен день прострочення.
Позивач вважає, що встановлення пені у вказаному розмірі, що становить 360% від суми неповерненого кредиту та несплачених процентів на рік, порушує вимоги Закону України Про захист прав споживачів щодо принципів розумності та добросовісності. На підставі вказаного, просить визнати недійсним з дня укладення пункт 8.1. додаткової угоди № 1 до Кредитного договору №К/005/2009 від 22 січня 2008 року, укладеного між відповідачем та ОСОБА_1
У судове засідання представник позивача, що діє на підставі довіреності, не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримав вимоги із підстав вказаних у позові, не заперечує проти винесення заочного рішення.
Представник відповідача і третьої особи у судове засідання не зявилися, про судове засідання повідомлялися відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України.
Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача на підставі ст.224 ЦПК України та ухвалити заочне рішення.
Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
22 січня 2008 року між ОСОБА_1 та представником Акціонерного комерційного банку «Європейський» укладений Кредитний договір №К/005/2009 під заставу нерухомого майна (а.с.4-6).
10 листопада 2008 року підписана додаткова угода №1 до Кредитного договору, пунктом 8.1 якої встановлено: за порушення строків здійснення платежів на погашення частини заборгованості за кредитом та/або на сплату комісії за цим Договором Позичальник сплачує пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (а.с.7-18).
Згідно з чч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Оскільки, відповідно до умов кредитного договору від 22 січня 2008 року, що укладений між сторонами, Банк надав кредит для придбання квартири, тобто на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».
Крім того, необхідність застосування цього Закону України до споживчого кредитування звернуто увагу у Рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг).
У цьому Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.
Частина 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.
Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку відповідачка посилалась, обґрунтовуючи свої заперечення за вимогами Банка та свої вимоги за зустрічним позовом, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.
Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором.
Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача:
1) такі положення також підлягають зміні; або
2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.
Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.
Вказане узгоджується із позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленою в ухвалі від 19 червня 2013 року.
З урахування наведеного, суд вважає, що пункт 8.1. Кредитного договору щодо встановлення сторонами договору пені у розмірі 1% за кожен день прострочення виконання зобовязання за споживчим кредитом, що становить 365% від суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів за рік, є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду позичальника ОСОБА_1, як споживача послуг банку, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобовязань за спірним договором.
На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 208-209, 213-215, 224 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до Акціонерного комерційного банку «Європейський», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю Міжнародна юридична фірма Ді енд Ді Лоєрс, про визнання кредитного договору частково недійсним задовольнити.
Визнати недійсним пункт 8.1. додаткової угоди № 1 до Кредитного договору №К/005/2009 від 22 січня 2008 року, укладеного між Акціонерним комерційним банком «Європейський» та ОСОБА_1, з дня укладення - 22 січня 2008 року.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова до Апеляційного суду Харківської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Головуючий суддя М.В.Мамалуй