У х в а л а

іменем україни

15 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, товариства з обмеженою відповідальністю «Лекос», товариства з обмеженою відповідальністю «Магік», третя особа - відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві, про звернення стягнення на частину майна товариства з обмеженою відповідальністю, пропорційну частці учасника товариства у статутному капіталі, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 5 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 18 грудня 2012 року відповідач ОСОБА_2 позичив у неї строком на 2 місяця грошові в сумі 2 млн грн, яка в подальшому була збільшена до 6 млн грн., зі строком повернення зазначених коштів до 21 березня 2013 року, з нарахуванням 1 % від суми позики.

Зазначала, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на її користь 6 млн грн основного боргу та 60 тис. грн відсотків за користування позикою, 3 555 грн 70 коп. судового збору.

На виконання зазначеного рішення Луцьким міськрайонним судом Волинської області видано виконавчий лист, який було передано на виконання до відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби головного управління юстиції у м. Києві. Рішення суду залишається не виконаним, оскільки у боржника відсутнє нерухоме та інше майно, на яке може бути звернено стягнення.

Однак, ОСОБА_2, відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців України володіє корпоративними правами у ТОВ «Лекос» у розмірі 25% від статутного фонду, що відповідає його внеску до статутного капіталу у розмірі 5 425 000 грн, та у ТОВ «Магік» - у розмірі 50% від статутного фонду, що відповідає його внеску до статутного капіталу у розмірі 600 тис. грн.

Позивач, враховуючи викладене, враховуючи подані нею уточнення та доповнення до позовної заяви, просила суд: виділити відповідну частину майна товариств «Лекос» та «Магік», пропорційно всій частці учасника товариств - ОСОБА_3 у статутному капіталі, а саме: виділити частину майна ТОВ «Лекос», пропорційну всій частці учасника товариства у статутному капіталі, що становить 25% статутного капіталу товариства; звернути стягнення на частину майна ТОВ «Лекос», пропорційну всій частці учасника товариства у статутному капіталі, що становить 25% статутного капіталу товариства на її користь; визнати за нею право власності на 25 %, тобто ј частину нежилих приміщень торгівельного комплексу з №1 по №7 (групи : приміщень №6), №1 (групи приміщень №7), з №1 по №24 (групи приміщень №8), з №1 по №XIV підвалу, з №1 по №24 (групи приміщень №1), з №1 по №XVI поверху №1, з №1 по №9 (групи приміщень №2), з №1 по №VI поверху №11, з №1 по №10 (групи приміщень №3), №№І, II, III, IV поверху №111, №№І, II, III, IV поверху №IV, з №1 по №10 (групи приміщень №5), №№І, ІІ, III поверху №V, з №1 по №ХІІІ технічного поверху загальною площею 7243,70 кв.м., розташованих за адресою: м. Київ, вул. Андрія Малишка, 3 (літера 1 А); виділити частину майна ТОВ «Магік», пропорційну всій частці учасника товариства у статутному капіталі, що становить 50 % статутного капіталу товариства; звернути стягнення на частину майна ТОВ «Магік», пропорційну всій частці учасника товариства у статутному капіталі, що становить 50 % статутного капіталу товариства на її користь; визнати за нею право власності на 50 %, тобто на Ѕ частину приміщення № 5 загальною площею 221 кв.м., приміщення № 6, загальною площею 104,8 кв.м., що складає 15/100 частини від нежитлового будинку загальною площею 2 227,4 кв.м., що є відокремленими, та знаходяться за адресою: м. Київ, бул. Дарницький, 5; визнати за нею право власності на 50 %, тобто на Ѕ частину від 14/100 частин нежилого приміщення - магазину, яке розташоване на І поверсі в будинку № 5 літ. А по бул. Дарницькому в м. Києві, що складається з підвалу: приміщення 1 площею 13,1 кв.м., приміщення 3 - 23,7 кв.м., приміщення 6 - 15,3 кв.м., приміщення 7 - 16,0 кв.м., приміщення 8 -23,7 кв.м., частина приміщення 2 - 20,0 кв.м. (приміщення 2 загальною площею 20,8 кв.м.), всього по підвалу - 111,8 кв.м.; І поверх: приміщення І площею 6,8 кв.м., приміщення 2 - 89,2 кв.м., приміщення 3 - 32,2 кв.м., приміщення 4 - 6,8 кв.м., приміщення 5 - 2,0 кв.м., приміщення 6 - 3,4 кв.м., приміщення 7 - 1,3 кв.м., приміщення 10 - 16,1 кв.м., приміщення 11 - 9,1 кв.м., приміщення 12 - 2,8 кв.м., приміщення 13 - 5,8 кв.м., приміщення 14 - 11,0 кв.м., приміщення 15 - 6,2 кв.м., приміщення 16 - 49,8 кв.м., МЗК: приміщення 9 - 2,5 кв.м., приміщення 10 - 10,7 кв.м., всього по І поверху - 255,7 кв.м., загальна площа об'єкту становить 367,5 кв.м.; визнати за нею право власності на 50%, тобто на Ѕ частину нежилих приміщень з №1 по №11 (групи приміщень №15) в літера А, загальною площею 193,60 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, бул. Дарницькій, 5; визнати за нею право власності на 50%, тобто на Ѕ частину нежитлової будівлі загальною площею 73,5 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Андрія Малишка, ЗЖ.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року, позов задоволено частково.

Виділено частину майна товариства з обмеженою відповідальністю «Лекос», пропорційну частці учасника товариства ОСОБА_3 у статутному капіталі в розмірі 25%, та частину майна товариства з обмеженою відповідальністю «Магік», пропорційну частці учасника товариства ОСОБА_3 у статутному капіталі у розмірі 50%, для звернення стягнення на зазначені частки майна підприємств.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 у розмірі 6 063 555 грн 70 коп., в межах вказаної суми звернено стягнення на виділену частину майна товариства з обмеженою відповідальністю «Лекос», пропорційну частці учасника товариства ОСОБА_3 у статутному капіталі в розмірі 25%, та на виділену частину майна товариства з обмеженою відповідальністю «Магік», пропорційну частці учасника товариства ОСОБА_3 у статутному капіталі в розмірі 50%.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить змінити ухвалені судами рішення, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в частині визнання за нею права власності на нерухоме майно, а в решті рішення судів залишити без змін.

Отже, судові рішення в частині задоволених позовних вимог не оскаржуються, тому в цій частині в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на належне товариству нерухоме майно, виходив з того, що обраний спосіб захисту не передбачений ст. 149 ЦК України та ст. 57 Закону України «Про господарські товариства», на які посилається позивач як підставу позову, оскільки вирішення питання про звернення стягнення на конкретне майно має бути вирішено виключно в процедурі виконавчого провадження, у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», з дотриманням справедливого балансу між правами кредитора, боржника, товариства та його учасників.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2013 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто 6 млн грн. основного боргу, 60 тис. грн. відсотків за користування позикою та 3 555 грн 70 коп. судового збору, а всього на загальну суму 6 063 555 грн 70 коп.

5 листопада 2013 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області видано виконавчий лист на виконання вищезазначеного рішення.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління держаної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Мурихіна С.В. від 16.07.2014 року про повернення виконавчого документа стягувачеві виконавчий лист, виданий 05.11.2013 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу у загальній сумі 6 063 555,70 грн, був повернутий стягувачу на підставі положень п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки під час проведення виконавчих дій встановлено, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення.

Також судами встановлено, що ОСОБА_2 є учасником товариства з обмеженою відповідальністю «Лекос», з розміром внеску до статутного фонду на загальну суму 5 425 000 грн, що становить 25% статутного капіталу товариства, та учасником товариства з обмеженою відповідальністю «Магік», з розміром внеску до статутного фонду 600 тис. грн, що становить 50% статутного капіталу товариства.

Відповідно до ст. 149 ЦК України та ст. 57 Закону України «Про господарські товариства» звернення стягнення на частину майна товариства з обмеженою відповідальністю пропорційну частці учасника товариства у статутному капіталі, за його особистими боргами допускається лише у разі недостатності у нього іншого майна для задоволення вимог кредиторів. Кредитори такого учасника мають право вимагати від товариства виплати вартості частини майна товариства, пропорційної частці боржника у статутному капіталі товариства, або виділу відповідної частини майна для звернення на нього стягнення. Частина майна, що підлягає виділу, або обсяг коштів, що становлять її вартість встановлюється згідно з балансом, який складається на дату пред'явлення вимоги кредиторами. Звернення стягнення на всю частку учасника у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю припиняє його участь у товаристві.

Відповідно до положень ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Узагальнюючи викладене, слід дійти висновку, що судові рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно є законними та обґрунтованими з тих підстав, що судами вірно зроблено висновок, що предметом даної справи є визначення розміру частки з загальної маси майна товариства, на яку може бути звернено стягнення для задоволення вимог кредитора.

Окрім того, позовні вимоги позивача про визнання за ним права власності на нерухоме майно товариства не відповідають суті правовідносин, які склалися між сторонами, оскільки кредитор, у відносинах, що виникають з договору позики, в разі невиконання боржником його обов'язку повернути грошові кошти, першочергово набуває право вимоги повернення грошових коштів. Тому, до моменту встановлення державним виконавцем факту відсутності у товариств грошових коштів, на які може бути звернено стягнення або іншого майна, на яке боржник, скориставшись своїм правом, запропонує звернути стягнення в першу чергу, неможливості реалізації на прилюдних торгах нерухомого майна, яке є предметом інтересу позивача, позовні вимоги про визнання права власності на нерухоме майно товариств є передчасними і необґрунтованими.

Суди, ухвалюючи рішення, врахували вищевказані вимоги закону, та дійшли вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання права власності.

Доводи касаційної скарги, матеріали витребуваної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Таким чином судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 5 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:Д.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель С.Ф. Хопта В.А. Черненко С.П. Штелик