ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/5424/15-ц
Провадження № 2/362/179/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2016 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Лебідь-Гавенко Г.М.,

при секретарі Даниленко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства УкрСиббанк до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства УкрСиббанк, третя особа - ОСОБА_2, про визнання договору про надання споживчого кредиту від 24.07.2008 року недійсним,

в с т а н о в и в:

У липня 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив суд солідарно стягнути на його користь з відповідачів суми боргу по поверненню кредитних коштів та відсотків за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту в розмірі 17801,47 долар США, а також суму боргу по сплаті пені за вказаним договором в розмірі 20050,08 грн. та сплачений ним судовий збір.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 24 липня 2008 року між Акціонерним товариством інноваційним банком «УкрСиббанк» - з 21.12.2009 року ПАТ «Укрсиббанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту. Відповідно до умов даного договору він надав відповідачу ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті в сумі 35000 доларів США, а відповідач зобовязувалася повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 24 липня 2018 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 15,00 % річних. Для забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_1 було укладено договір поруки між позивачем та ОСОБА_2 Станом на 08.07.2015 року заборгованість ОСОБА_1 по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені становить 17801,47 доларів США та пеня у розмірі 20050,08 грн. Відповідачам було направлено вимоги про погашення простроченої заборгованості, однак, відповідачі свої зобовязання не виконали, а тому позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

10 лютого 2016 року від ОСОБА_1 до суду надійшов зустрічний позов до ПАТ «УкрСиббанк», в якому вона просила визнати договір про надання споживчого кредиту, укладений між нею та Акціонерним товариством інноваційним банком «УкрСиббанк» - з 21.12.2009 року ПАТ «Укрсиббанк», недійсним.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що під час укладення оскаржуваного договору банком, з нею не виконано переддоговірної роботи, що є підставою для визнання договору недійсним. Крім того, з підвищенням курсу іноземної валюти виникла істотна зміна становища щодо виконання боргових зобовязань за договором, а саме: сума боргу, яку необхідно сплачувати, значно зросла, в звязку з чим значно погіршився її фінансовий стан. Подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час, є порушенням принципу справедливості, а тому такі умови договору є несправедливими.

Ухвалою суду від 27 липня 2016 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до спільного розгляду з позовною заявою ПАТ «УкрСиббанк» (а.с.140-141).

Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, просив первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 в судовому засіданні первісний позов не визнав та просив суд відмовити в його задоволенні, а зустрічний позов просив задовольнити.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 первісний позов не визнав, просив застосувати строк позовної давності і з цих підстав відмовити в задоволенні первісного позову щодо нього.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити.

Судом встановлено, що 24 липня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» - з 21.12.2009 року ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з п.1.1. якого Банк зобовязувався надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті в сумі 35000,00 доларів США, а позичальник, згідно п.1.2.2 зобовязується повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до договору, але не пізніше 24 липня 2018 року. П. 1.3.1 договору визначає, що за користування кредитними коштами процентна ставка встановлюється у розмірі 15,00 % річних, які позичальник зобовязувався, згідно п. 1.3.4 сплачувати з 01 по 25 число кожного місяця, наступного за тим, за який вони були нараховані. Відповідно до п. 4.1 договору, за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобовязань, передбачених договором, банк має право вимагати додатково сплатити банку пеню. Відповідно до п. 7.13 договору, сторони домовилися вважати, що, уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчує, що перед укладенням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с. 6-12).

Як вбачається з додатку № 1 до договору та додаткової угоди № 1 від 27 квітня 2009 року, якою було змінено графік погашення кредиту, позичальник зобовязувався щомісячно здійснювати погашення кредиту не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору (а.с. 13-19).

24 липня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» - з 21.12.2009 року ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 219041, за п. 1.1. якого, останній як поручитель зобовязується перед кредитором відповідати за виконання ОСОБА_1 усіх її зобовязань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № 0 укладеного 24 липня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с. 20-22).

Отримання ОСОБА_1 суми кредиту підтверджено меморіальним ордером № НОМЕР_1 від 24 липня 2008 року та випискою за особовим рахунком за 24.07.2008 року (а.с. 148, 150).

Відповідно до довідки-розрахунку, ОСОБА_1, починаючи з 25.06.2014 року дати сплати згідно графіку погашення, припинила погашення за наданим кредитом. Станом на 08 липня 2015 року загальна заборгованість позичальника становить 17801,47 доларів США, що складає заборгованість за кредитом в розмірі 16333,76 доларів США і за відсотками в розмірі 1467,71 дол. США (а.с. 24-34).

24 лютого 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 направлено вимоги про погашення простроченої заборгованості, що отримані відповідачами за первісним позовом 28 лютого 2015 року (а.с. 41-46).

Згідно з положеннями ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України)

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) (далі- Декрет), визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Незазначення в договорі, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, Австралії чи Канади тощо), може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу.

Відповідно до ст. 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

З огляду на це уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором чи договором банківського вкладу в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті.

Вказана правова позиція закріплена в Постанові Верховного суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 та в абз. 3 п. 14 постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», яким роз'яснено, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК, ч. 3 ст. 533 ЦК, Декрет № 15-93).

Враховуючи вище викладене, судом встановлено невиконання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 своїх зобовязань за кредитним договором від 24 липня 2008 року, то вбачається за необхідне первісний позов щодо ОСОБА_1 задовольнити та стягнути з неї заборгованість в розмірі 17 801 долар США 47 центів, пеню у розмірі 20 050 грн. 08 копійок, а в задоволені вимог щодо поручителя ОСОБА_2 відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Як зазначалося вище, сторони встановили строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів.

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Згідно ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певним моментом (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, яка розглядається, судом установлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору, погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами: щомісячно не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Вказана правова позиція закріплена у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі за № 6-20цс14, а також враховуючи правові позиції Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року №6116цс13 та від 16 квітня 2014 року №624цс14.

Враховуючи викладене, аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, враховуючи момент порушення ОСОБА_1 строку погашення кредиту, з якого починається перебіг позовної давності та дату звернення позивачем до суду, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором про надання споживчого кредиту слід відмовити в звязку із закінченням строку позовної давності.

Разом з тим, судом не вбачається правових підстав для задоволення зустрічного позову та визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним, виходячи з наступного.

Підстави вважати договір про надання споживчого кредиту недійсним відсутні, оскільки, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з положеннями ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У частині третій вказаної статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 1.2 Постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року "Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" встановлено, що ці правила регулюють порядок надання банками споживачу повної необхідної, доступної достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.

З матеріалів справи судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами.

Підстав вважати, що ОСОБА_1 при укладенні договору не було надано інформацію відповідно до вказаної статті Закону немає, оскільки, як було встановлено судом вище, виконання банком свого обовязку по письмовому повідомленню позичальника про кредитні умови перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, підтверджено позивачем, який особисто підписав кредитний договір, чим засвідчив отримання вищевказаної інформації та те, що він погодився з умовами цього договору (п. 7.13 договору).

ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між нею та Банком, є несправедливим, оскільки при підписанні даного договору ОСОБА_1 ознайомилася та погодилася з його умовами, а підвищення курсу іноземної валюти, що не залежало від відповідача за зустрічним позовом, не потягло за собою змін в договорі, лише, як вказує позивачка за зустрічним позовом, потягло погіршення її особистого фінансового стану, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність в останньому несправедливих умов.

Таким чином, враховуючи все вище зазначене, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним, а тому зустрічний позов необхідно залишити без задоволення. Разом з тим, зобовязання, які випливають з вказаного договору підлягають виконанню, а їх невиконання тягне за собою наслідки, передбачені договором.

Оскільки первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у вигляді судового збору підлягають стягненню з ОСОБА_1

Керуючись ст. 99 Конституції України, ст.ст. 11, 192, 203, 215, 253, 254, 256, 261, 267, 509, 526, 530, 554, 638, 1054 ЦК України, ДекретКабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Постанов Верховного суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, від 19 березня 2014 року по справі за № 6-20цс14, від 06 листопада 2013 року №6116цс13 та від 16 квітня 2014 року №624цс14, ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 3, 4, 8, 10, 11, 15, 57, 58, 60, 61, 88, 209, 212-215, 223, 360-7 ЦПК України,

в и р і ш и в :

Позов публічного акціонерного товариства УкрСиббанк до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на користь публічного акціонерного товариства УкрСиббанк заборгованість за кредитним договором від 24 липня 2008 року в розмірі 17 801 (сімнадцять тисяч вісімсот один) долар США 47 центів, пеню у розмірі 20 050 грн. 08 копійок та 3 654 грн. сплаченого судового збору.

У задоволенні решти вимог відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства УкрСиббанк, третя особа - ОСОБА_2, про визнання договору, про надання споживчого кредиту від 24.07.2008 року недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 23 вересня 2016 року.

Суддя Г.М. Лебідь-Гавенко