УХВАЛА

іменем україни

23 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Друга Одеська державна нотаріальна контора, Шоста Одеська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Марченко О.М., про визнання недійсними заповіту, договору довічного утримання та догляду і застосування наслідків його недійсності, визнання довіреностей недійсними, визнання права власності на квартиру та земельну ділянку, зобов'язання повернути безпідставно набуту земельну ділянку; за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 3 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2009 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_8, після смерті якої вона стала спадкоємицею першої черги за законом.

Померлій на праві власності належало: 384/1000 частини квартири АДРЕСА_1 та земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_2. Зазначене майно померла заповідала їй за заповітом від 6 грудня 1999 року.

Зазначала, що з грудня 2006 року матір став навідувати ОСОБА_4

У липні 2007 року вона перенесла інсульт, був встановлений діагноз: менінгоенцефаліт, енцефалопатія ІІІ ступеню, в тому ж році мати стала інвалідом

І-ої групи і згідно з висновком Малиновської МСЕК потребувала стороннього догляду.

Вказувала на те, що ОСОБА_4 заволодів ключами від квартири матері, належними їй документами на квартиру та земельну ділянку, перешкоджав спілкуватися з нею та навідувати її, видавав себе за її сина, приносив спиртні напої та систематично споював її.

З 1 травня 2009 року стан здоров'я ОСОБА_8 став погіршуватися, трапився повторний інсульт, а ІНФОРМАЦІЯ_1 мати померла і після чого їй стало відомо про укладення оскаржуваних правочинів, в той період коли за своїм психічним станом, внаслідок стійкого психічного розладу вона не була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Дані обставини підтверджені висновками акта комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи

від 13 квітня 2010 року № 375.

Позивачка просила, з урахуванням уточнених вимог, визнати недійсними: заповіт ОСОБА_8, посвідчений Шостою Одеською державною нотаріальною конторою 12 грудня 2008 року на користь ОСОБА_4; договір довічного утримання та догляду, посвідчений Другою Одеською державною нотаріальною конторою 13 травня 2009 року та застосування наслідків його недійсності; довіреність, посвідчену Другою Одеською державною нотаріальною конторою 14 травня 2009 року, та довіреності, посвідчені Шостою Одеською державною нотаріальною конторою 12 грудня 2008 року і 24 березня 2009 року, видані від імені ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_4; визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 384/1000 частини квартири АДРЕСА_1, після смерті її матері ОСОБА_8; визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_8 на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2; зобов'язати ОСОБА_5 повернути їй безпідставно набуту вищевказану земельну ділянку.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області

від 3 листопада 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Позов ОСОБА_4 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_3 виселитись і не чинити дій, які перешкоджають ОСОБА_4 користуватися 384/1000 частин квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 та частково задовольняючи позов ОСОБА_4 й зобов'язуючи ОСОБА_3 виселитись та не чинити дій, які перешкоджають ОСОБА_4 користуватися його власністю, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_8 на момент вчинення нотаріальних дій була дієздатною, усвідомлювала значення своїх дій, а можливість підписання нотаріально посвідчених правочинів іншою особою від імені сторони правочину, прямо передбачена законом, тому не вбачав підстав для визнання зазначених правочинів недійсними.

Апеляційний суд погодився з такими висновками місцевого суду. При цьому послався на те, що при посвідченні оспорюваних договорів нотаріусами сім разів було засвідчено дієздатність ОСОБА_8 і право нотаріуса самостійно встановлювати дієздатність особи закріплено п. 39 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, на відповідачеві також лежить процесуальний обов'язок доказування своїх доводів і заперечень.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_3 - ОСОБА_8, після смерті якої вона стала спадкоємицею першої черги за законом.

ОСОБА_8 на праві власності належало: 384/1000 частини квартири АДРЕСА_1 та земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_2. Зазначене майно померла заповідала їй за заповітом від 6 грудня 1999 року.

12 грудня 2008 року ОСОБА_8 зробила заповіт на користь

ОСОБА_4, посвідчений Шостою Одеською державною нотаріальною конторою.

13 травня 2009 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 було укладено договір довічного утримання та догляду, посвідчений Другою Одеською державною нотаріальною конторою.

14 травня 2009 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 52 раніше

ОСОБА_8 психічними захворюваннями не страждала, на обліку у психіатрів не перебувала, страждала органічним емоційно-лабільним розладом, що не позбавляло її можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Згідно зі ст. 150 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Висновок визнається неповним, коли експерт не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання, у зв'язку з цим суд має обговорити питання про призначення додаткової або повторної експертизи залежно від обставин справи.

Згідно із роз'ясненнями, що містяться в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов'язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Істотними можуть визнаватися, зокрема, порушення, які призвели до обмеження прав обвинуваченого чи інших осіб. В ухвалі (постанові) про призначення повторної експертизи зазначаються обставини, які викликають сумніви у правильності попереднього висновку експерта. Проведення повторної експертизи може бути доручено тільки іншому експертові.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, позивачка посилалась на те, що дві експертні комісії, проводячи комісійні посмертні судово-психіатричні експертизи, в різні періоди часу по одній цивільній справі, на підставі однієї і тієї ж самої історії хвороби, в одному випадку встановлюють, а в іншому не встановлюють тяжке психічне захворювання у однієї і тієї ж самої померлої підекспертної особи. При цьому посилалась на те, що комісію експертів було сформовано з порушенням закону, а експертні дослідження виконано без дотримання встановленого Порядку. Зокрема, троє експертів, що проводили попередню експертизу при новому розгляді справи, входили до складу комісії по попередній експертизі, їх думка уже була викладена у висновку попередньої експертизи, а тому після повернення справи на новий судовий розгляд зазначені експерти в силу ч. 2 ст. 150 ЦПК України не мали права приймати участь у проведенні повторної експертизи, а кваліфікація четвертого експерта -

ОСОБА_9 на момент проведення експертизи не була підтверджена в Реєстрі атестованих судових експертів, а тому, залучення останнього до проведення експертизи є порушенням ч. 2 ст. 53 ЦПК України, ст. 9 Закону України «Про судову експертизу», п. 1.8 «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень».

Також указувала на те, що висновки експертів не відповідають вимогам ст. 12 Закону України «Про судову експертизу», п. З4 Порядку, дослідження проведені вибірково, що стало підставою для письмового клопотання про виклик експертів і роз'яснення висновків, у задоволенні якого було відмовлено.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК Україниапеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив, зокрема доводів про порушення Порядку проведення експертизи, про невідповідність описових частин експертних висновків їх резолютивним частинам, про невідповідність експертних висновків фактичним обставинам справи та їх суперечливість, фактичних обставин не встановив, не навів у судовому рішенні мотивів відхилення зазначених доводів.

Отже, висновки апеляційного суду про залишення без змін рішення районного суду є передчасними і ґрунтується на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Ураховуючи, що фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 3 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик