АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3093/16 Справа № 199/7423/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Якименко Л. Г. Доповідач - Волошин М.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Волошина М.П.,

суддів - Куценко Т.Р., Демченко Е.Л.,

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 29 січня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обгрунтування позову посилався на те, що 01 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем був укладений кредитний договір №DNXRRX08350733 на суму 3597,59 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Позичальник зобов'язання за кредитним договором не виконував, у зв'язку з чим станом на 14 серпня 2014 року виникла заборгованість в розмірі 36 285,51 грн.

Разом з тим, сума в розмірі 3 918,44 грн. була стягнута з відповідача на підставі судового наказу від 07 травня 2008 року. Таким чином на теперішній час заборгованість відповідача складає 34 485,42 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача, а також понесені витрати по справі у розмірі 344,85 грн..

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 29 січня 2015 року у задоволенні позовні вимоги позивача задоволені у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПритватБанк» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №DNXRRX08350733 на суму 3597,59 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних на суму залишку заборгованості за кредитом строком на 12 місяці. Договір був укладений у формі заяви.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до ст.. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно застосовуються.

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська 07 травня 2008 року видав судовий наказ, за яким стягнено із ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №DNXRRX08350733 в розмірі 3918,44 грн..

Відповідно до п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту «Розстрочка» термін позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років, але суд не може прийняти ці обставини як доказ по справі, так як Умови надання споживчого кредиту не підписані сторонами.

Згідно ст. 1054 ЦК України, обов'язком позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним.

В Постанові №7 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року «Про внесення змін і доповнень до Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» п. 31 викладено у такій редакції: при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною 11 статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача, як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність.

Згідно вимог ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова "лише" (аналог "тільки", "виключно"), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи, відповідач ОСОБА_2 подав до суду заяву про застосування строку позовної давності, оскільки строк виконання спірного кредитного договору закінчився 01.09.2008 року, а тому у суду першої інстанції були всі правові підстави для вирішення питання щодо пропуску такого строку, як підставу відмови у позові.

Доводи апеляційної скарги про те, що зобов'язання відповідача перед банком не припинені, оскільки припиняються повним виконанням, проведеним належним чином - протирічить п. 5.5. кредитного договору та п.7 ч. 13 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", тому не можуть бути взяті до уваги. А доводи про те, що договір між банком та відповідачем укладений на необмежений час - протирічать ст. 252 ЦК України та спростовуються умовами кредитного договору (зворот а.с.7), у якому зазначено дата погашення кредиту: 01.09.2008 року.

Посилання заявника на те, що відповідач на погашення заборгованості платив кошти у 2009 та 2012 роках - спростовуються випискою про рух коштів, яка наявна в матеріалах справи та не надано доказів, як в суді першої інстанції, так і при апеляційному розгляді, на підтвердження цих фактів, відсутні письмові дані (платіжні документи).

Відповідно до положень ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Ухвалене судом рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, що регулює зазначені правовідносини, підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308,315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 29 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.П.Волошин

Судді: Е.Л.Демченко

Т.Р.Куценко