АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Коробенко С.В.
№ 22-ц/796/3002/2016 Доповідач - Борисова О.В.
справа № 760/8940/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Соколової В.В., Ратнікової В.М.

при секретарі: Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 та за апеляційною скаргоювідповідача ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» про визнання недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати недійсним кредитний договір № 500/11/2013/0053 від 27.11.2013 року.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києвавід 21.12.2015року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що про укладений кредитний договір від 27.11.2013 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та її чоловіком ОСОБА_2, вона дізналася нещодавно з листа претензії, що надійшов на адресу їхнього спільного проживання з ОСОБА_2 Відповідач ОСОБА_2 готівкові кошти за вказаним договором не отримував і на потреби сім'ї не використовував.

Зазначає, що згоди на отримання вказаного кредитного договору вона не надавала.

Крім того, судом першої інстанції не витребовувалися та не досліджувалися матеріали кредитної справи, в якій містилися в анкетні дані надані ОСОБА_2 про те чи перебуває він у шлюбі; не досліджувався факт чи були видані кредитні кошти позичальнику ОСОБА_2

Вказує, що в обґрунтування відмови в задоволенні її позовних вимог суд першої інстанції посилався на те, що на момент укладення оспорюваного кредитного договору апелянт не перебувала у шлюбі з позичальником, проте рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.05.2015 року встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживаються спільною сімє'ю з 23.04.2001 року, тобто на момент укладення вказаного кредитного договору останні проживали спільно однією сім'єю, і ОСОБА_2 не вправі був розпоряджатися наявними та майбутніми доходами без згоди позивача.

Судом не враховано, що виконувати свій обов'язок за кредитним договором ОСОБА_2 має за рахунок доходів, які об'єктом спільної сумісної власності.

Також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1

Вказує, що відповідно до укладеного кредитного договору від 27.11.2013 року між ним та ПАТ АБ «Укргазбанк» грошей він фактично не отримував, оскільки банк зробив перерахування з одного рахунку відкритого в банку на інший рахунок, який також було відкрито в цьому банку.

Зазначає, що окрім кредитних відносин ПАТ АБ «Укргазбанк» зобов'язав ОСОБА_2 до кінця строку дії кредитного договору укладати договори страхування , а відповідальність у розмірі 16% в разі невиконання та чи несвоєчасного виконання умов договору, які завуальовані під виглядом збільшеної відсоткової ставки (п.п.1.4.2 п.1.4. кредитного договору) суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема, щодо прозорої та чесної підприємницької діяльності.

Крім того, суд першої інстанції розглянув дану справу у його відсутності, оскільки на момент розгляду справи він знаходився в лікарні та просив перенести слухання справи, проте суд не задовольнив його клопотання, чим грубо порушив його права передбачені ст.27 ЦПК України.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник відповідача ОСОБА_2 апеляційні скарги підтримали, просили їх задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача ПАТ АБ «Укргазбанк» в судовому засідання проти доводів апеляційних скарг заперечував, просив їх відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг колегія суддів вважає, що скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позову.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що 27.11.2013 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №500/11/2013/0053.

Згідно пункту 1.1. та 1.3.1 кредитного договору банк надає ОСОБА_2 кредит, у сумі 210 642,08 грн. 08 коп. на строк з 27.11.2013 року по 26.11.2018 року.

Пунктом 1.2. кредитного договору передбачено, що кредит надається на погашення кредитної заборгованості по кредитному договору від 29.05.2007 року №99-Ф/07, укладеного між банком та ОСОБА_2

Відповідно до 1.5. кредитного договору кредит надається банком позичальнику шляхом перерахування на рахунок позичальника НОМЕР_1 та на рахунок НОМЕР_2 для внесення планових платежів по кредиту, дострокового погашення заборгованості по кредиту, процентів за користування кредитними коштами передбачених цим договором.

Пунктом 8.4 кредитного договору 500/11/2013/0053 від 27.11.2013 року визначено детальний розпис загальної вартості платежів по цьому договору, що включає у себе суму планових платежів по поверненню кредиту, процентів, інших супутніх платежів та розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки визначається цим договором та додатком №1, що є його невід'ємною частиною (а.с. 67-74).

Банк виконав свої зобов'язання за вказаним кредитним договором та перерахував кошти на рахунок відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Також ч.3 цієї статті передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається в роз'яснень, викладених в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний судом недійсним лише з підстав визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.05.2015 року встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 23.04.2001 року.

Зазначений факт встановлено судом майже через два роки після укладення оспорюваного кредитного договору.

Згідно з роз'ясненнями викладеними в п.25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», що при оспорюванні кредитного договоручи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого.

Положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір, є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Таким чином, вимоги ст. 65 СК України та ч. 4 ст. 369 ЦК України не поширюються на правовідносини, що виникли при укладанні кредитного договору (отримання кредитних коштів). А тому не може бути підставою визнання кредитного договору недійсним у зв'язку з відсутністю згоди позивача ОСОБА_1 на його укладення.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12.09.2012 року у справі № №6-88цс12, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Крім того, як зазначено в постанові Верховного Суду України від 16.05.2012 року у справі № №6-36цс12, встановлення факту перебування сторін у цивільному шлюбі після укладення правочину не може бути підставою для визнання такого правочину щодо розпорядження майном недійсним з підстав ненадання згоди на його укладення другим з подружжя (у цивільному шлюбі).

Колегія суддів вважає, що укладення між ОСОБА_2 та банком кредитного договору не порушує прав та не породжує обов'язків для позивача, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів (отриманих та використаних не в інтересах сім'ї, що не є розпорядженням спільним майном) і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для відповідача ОСОБА_2, а тому права позивача станом на день укладення договору відповідіачами не були порушені.

Доводи апеляційних скарг про те, що ОСОБА_2 не отримував грошові кошти за кредитним договором колегія суддів відхиляє, оскільки факт виконання банком своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором та отримання ОСОБА_2 суми в розмірі 210642,08 грн. шляхом перерахування банком коштів на вказаний в договорі рахунок НОМЕР_2 підтверджується копією виписки/особовим рахунком НОМЕР_1 від 27.11.2013 року по 30.10.2014 року (а.с.29-30).

Посилання апелянта ОСОБА_2 про не застосування судом першої інстанції ч.2 ст.6 Закону України «Про страхування» як підставу визнання кредитного договору недійсним колегія суддів відхиляє виходячи з наступного.

В силу вимог ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

За змістом ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При укладенні вказаного кредитного договору ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 визначили зміст кредитного договору на основі вільного волевиявлення та дійшли згоди щодо усіх істотних умов викладених в договорі, в тому числі і щодо обов'язку страхування життя позичальника, що передбачені в п.п.4.3.6 та 4.3.8 кредитного договору.

При цьому ОСОБА_2 з позовом до суду про визнання кредитного договору недійсним не звертався.

Згідно з ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнаться судом недійсним.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивачем відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України не надано доказів на підтвердження того, що кредитний договір був укладений ОСОБА_2 під впливом обману та внаслідок нечесної підприємницької діяльності.

Судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема про те, що суд не відклав розгляд справи чим порушив права останнього розглянув справу у його відсутності не є суттєвими, не дають підстави для висновку про неправильне застосування норм матеріального права, які призвели або могли привести до неправильного вирішення спору.

Твердження апелянта ОСОБА_2 щодо неможливості пред'явити зустрічний позов колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказана справа знаходилася на розгляді в суді першої інстанції з травня 2015 року по грудень 2015 року, відповідач ОСОБА_2 був обізнаний про розгляд даної справи та мав достатньо часу щоб скористатися своїм правом подати зустрічний позов.

Відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 та апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді