Справа № 509/2189/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2016 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Черкасові Д.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, -

ВСТАНОВИВ :

16 червня 2016 року, представниця позивачки ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, в якому просила суд, стягнути на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду за пошкоджений автомобіль, який належить їй на праві власності у розмірі 16294 грн., визначеної відповідним звітом, витрати на проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 1200 грн. та судовий збір у сумі 551,21 грн. з відповідача, як заподіювача ДТП, яке сталося з його вини 26.03.2015 р. о 10:10 год. в Одеській області, Овідіопольський район, смт. Авангард, території ТОВ «Промтоварний ринок», автостоянка № 3, під час якої, ОСОБА_2, керуючи автомобілем НОМЕР_1, рухаючись заднім ходом, не впевнився в безпеці свого маневру та не переконавшись у відсутності іншого транспортного засобу, скоїв зіткнення з автомобілем НОМЕР_2 під керуванням позивачки, внаслідок чого, вказаний автомобіль позивачки, який належить їй на праві власності отримав механічні пошкодження, і за що відповідач був визнаний винним у скоєнні вказаної ДТП та постановою Овідіопольського р/с Одеської області від 27.03.2015 р. був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП з накладенням на нього штрафу в сумі 340 грн.

Позивачка в судовому засіданні повністю підтримав свій позов та просила його задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні повністю не визнав позов, вважаючи, що суму позову повинна сплатити позивачці СК «Україна», в якій була застрахована його цивільно правова відповідальність, а в нього відсутні грошові кошти на відшкодування вищевказаних сум позивачці.

Заслухавши думку учасників процесу та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Приписами статті 61 ЦПК України передбачено вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно із ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Пунктом 2 частини 4 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Відповідно до п.п. 4-7,11,16,17 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об'єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей.

Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об'єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч). Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб - то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

За вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові.

Оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV - обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може, але не обовязково, бути залучений страховик.

У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка - шкода відшкодовується завдавачем шкоди. Якщо факт завдання шкоди відповідно до статті 6 Закону № 1961-IV не є страховим випадком, то потерпілий має право вимагати відшкодування шкоди на підставі загальних правил, встановлених ЦК.

Сторонами договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому, договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам внаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобовязання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обовязок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування, в якому потерпілий, так само має право вимоги до боржника - в договірному зобовязанні ним є страховик.

Згідно із ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 20 січня 2016 року розглянув справу № 6 - 2808 цс 15, предметом якої був спір про відшкодування шкоди. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого - право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості предявити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Суд встановив, що 26.03.2015 р. о 10:10 год. в Одеській області, Овідіопольський район, смт. Авангард, території ТОВ «Промтоварний ринок», автостоянка № 3, ОСОБА_2, керуючи автомобілем НОМЕР_1, рухаючись заднім ходом, не впевнився в безпеці свого маневру та не переконавшись у відсутності іншого транспортного засобу, скоїв зіткнення з автомобілем НОМЕР_2 під керуванням позивачки, внаслідок чого, автомобіль позивачки, який належить їй на праві власності отримав механічні пошкодження, і за що відповідач був визнаний винним у скоєнні вказаної ДТП та постановою Овідіопольського р/с Одеської області від 27.03.2015 р. був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП з накладенням на нього штрафу в сумі 340 грн. (а.с. 11-13).

В судовому засіданні відповідач пояснив, що його цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ПрАТ «СК «Україна» згідно полісу, який був дійсний на момент ДТП 26.03.2015 р. і до якої він звернувся з відповідною заявою про ДТП та страхового відшкодування регламентної виплати. Однак в подальшому, він дізнався, що вказана страхова компанія вже не здійснює страхових виплат і знаходиться в процесі ліквідації (визнання банкрутом), проти чого не заперечувала позивачка, надавши до суду письмову відповідь МТСБУ № 3/1-04/25191 від 08.09.2015 р. до якої вона зверталась в порядку Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з питання виплати їй страхового відшкодування, дізнавшись про ліквідацію ПрАТ «СК «Україна», та їй було повідомлено, що на даний час МТСБУ не може застосувати до вказаної страхової компанії заходів впливу, оскільки членство ПрАТ «СК «Україна» в МТСБУ було припинено і вони не володіють інформацією щодо ліквідації вказаної страхової компанії чи визнання її банкрутом та повідомлено позивачку, що у випадку, якщо ПрАТ «СК «Україна» буде визнано у встановленому законом порядку банкрутом та коштів та майна страховика не вистачить для задоволення її вимог, що буде підтверджено затвердженим Господарським судом ліквідаційним балансом страховика, МТСБУ за заявою позивачки поновить розгляд питання щодо здійснення їй регламентної виплати, передбаченої п.п. «г» п. 41.1 вищевказаного Закону (а.с. 49).

Враховуючи вищевикладене, в судовому засіданні позивачка категорично заперечувала проти запропонованої судом пропозиції щодо залучення до участі у справі у якості співвідповідача МТСБУ, пояснив суду, що це призведе до затягування розгляду справи, в той час, як її право предявлення позову саме до винної у ДТП особи відповідача є абсолютним з посиланням на вищевказані норми Законів і зазначену вище Правову позицію ВСУ від 20 січня 2016 року, з чим погодився суд, враховуючи при цьому інтереси, свободи і права позивачки, як потерпілої від вказаної ДТП особи, а тому, на думку суду, позов законно і обґрунтовано предявлений позивачкою саме до відповідача, як заподіювача ДТП.

Згідно звіту експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості матеріальної шкоди, спричиненої позивачці як власниці а/м марки «Toyota Matrix» д/н НОМЕР_3 - № 22/15 від 05.05.2015 р., проведеного у присутності представника відповідача, його рідного брата ОСОБА_3 та позивачки вартість матеріальної шкоди, спричиненої власниці вказаного а/м становить 16294,72 грн., а вартість проведення вказаного експертного звіту становить 1200 грн., що підтверджується рахунком-фактурою № 22/15 від 01.04.2015 р. та банківською квитанцію на вказану суму № 0.0.368527406.1, сплаченою позивачкою, а разом 17494,72 грн. (а.с. 14-40).

При чому, як показав в судовому засіданні відповідач він знав про вказану суму матеріальної шкоди у розмірі 16294,72 грн., визначеної експертом, не заперечував проти неї, а тому суд не приймає до уваги безпідставні заперечення відповідача щодо завищеної суми матеріальної шкоди спричиненої а/м позивачки.

У звязку з викладеними нормами Законів, вищевказані суми підлягають стягненню з відповідача в повному обсязі, як підтверджені документально.

У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК, з відповідача на користь позивачки мають бути стягнуті документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову у сумі 551,21 грн. (а.с. 2).

Керуючись ст.ст. 10,11,57-61,88,205,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 22,1166,1187,1188,1194 ЦК України, Постановою Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», суд, -

ВИРІШИВ :

1.Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП задовольнити;

2.Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН : НОМЕР_4) на користь ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_5) матеріальну шкоду у розмірі 17494,72 грн. та суму судового збору у розмірі 551,21 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Суддя Гандзій Д.М.