АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/4958/2016 Головуючий у 1-й інстанції - Парамонов М.Л.
Доповідач - Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору частково недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору кредиту №389/25/12-Ж від 07.12.2006 року, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1, недійсним в частині положень п.4.1, 4.2 та 4.3. договору та виключення цих положень з умов договору - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

У липні 2015 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання окремих положень кредитного договору недійсними.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 07.12.2006 року між позивачем та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач, було укладено Договір кредиту №389/25/12-Ж, відповідно до якого позивачу банком було надано споживчий кредит (цільове використання кредиту - придбання однокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1), тобто на споживчі потреби.

Вважаючи окремі положення укладеного кредитного договору, а саме - п.4.1 (у разі порушення Позичальником умов цільового використання Кредиту, визначеного п.1.2 цього Договору, Позичальник зобов'язаний сплатити Кредитору штраф у розмірі 25% від суми коштів, використаних не за цільовим призначенням), п.4.2 (у разі прострочення Позичальником терміну сплати комісії за оформлення кредитної справи та відкриття Позичкового рахунку, визначеного в п. 3.3.14 цього Договору, терміну сплати комісії за дострокове повернення Кредиту /частини кредиту/, визначеного в п.3.3.15 цього Договору, строків сплати процентів, визначених в п.2.4 цього Договору, а також прострочення строків повернення Кредиту, визначених будь-яким з п.п.1.1, 2.6.3, 3.2.3, 4.4, 4.5, 5.4 цього Договору Позичальник сплачує Кредиторові пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє у цей період); та п.4.3 (у разі порушення Позичальником вимог п.п.3.3.2, 3.3.15 цього Договору, Позичальник зобов'язаний сплатити Кредитору штраф у розмірі 10% від суми Кредиту, визначеного п.1.1 цього Договору, за кожний випадок), - несправедливими, наслідком яких (положень) є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»); закладенням в Кредитний договір явно несправедливих умов Банк (відповідач) порушив встановлені Законом України «Про захист прав споживачів» гарантії Позивача як споживача фінансової послуги, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оскільки позивач дізнався про несправедливість умов Договору кредиту 03.06.2014 року, тому просить суд ухвалити рішення, яким визнати п.4.1, п.4.2 та п.4.3 Кредитного договору недійсними починаючи з 03.06.2014 року та виключити зазначені пункти з умов Договору.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що згідно наданої позивачем копії договору - 07.12.2006 року між позивачем та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач, було укладено Договір кредиту №389/25/12-Ж, відповідно до якого позивачу банком було надано кредит (цільове використання кредиту - на придбання однокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 - п.1.2 Договору) у розмірі 60000,00 доларів США; за умовами Договору - зі сплатою 12,5% річних та з кінцевим терміном повернення - до 06.12.2021 року (п.1.1 Договору, а.с.8-10).

Як вбачається з Договору про внесення змін та доповнень від 20.07.2007 року до Договору кредиту №389/25/12-Ж від 07.12.2006 року, сторонами внесені зміни до Договору кредиту №389/25/12-Ж, але від 07.12.2005 року, а внесені зміни стосуються Договору кредиту №389/41/07-Пі від 20.07.2007 року (а.с.29).

Згідно п.4.1 Договору кредиту №389/25/12-Ж від 07.12.2006 року у разі порушення Позичальником умов цільового використання Кредиту, визначеного п.1.2 цього Договору, Позичальник зобов'язаний сплатити Кредитору штраф у розмірі 25% від суми коштів, використаних не за цільовим призначенням.

Згідно п.4.2 Договору кредиту №389/25/12-Ж від 07.12.2006 року у разі прострочення Позичальником терміну сплати комісії за оформлення кредитної справи та відкриття Позичкового рахунку, визначеного в п. 3.3.14 цього Договору, терміну сплати комісії за дострокове повернення Кредиту (частини кредиту), визначеного в п.3.3.15 цього Договору, строків сплати процентів, визначених в п.2.4 цього Договору, а також прострочення строків повернення Кредиту, визначених будь-яким з п.п.1.1, 2.6.3, 3.2.3, 4.4, 4.5, 5.4 цього Договору, Позичальник сплачує Кредиторові пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє у цей період.

Згідно п.4.3 Договору кредиту №389/25/12-Ж від 07.12.2006 року у разі порушення Позичальником вимог п.п.3.3.2 - 3.3.15 цього Договору, Позичальник зобов'язаний сплатити Кредитору штраф у розмірі 10% від суми Кредиту, визначеного п.1.1 цього Договору, за кожний випадок.

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи і не заперечуються сторонами.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1, 3, 5 ст.203 цього Кодексу.

Як стверджував представник позивача в суді першої інстанції, на даний час між сторонами існує спір щодо реструктуризації кредитних зобов'язань, однак, на підтвердження цієї обставини, існування простроченої заборгованості позичальника, в тому числі такої, що випливає з положень п.п.4.1, 4.2, 4.3 Договору, позивач суду не надав.

Пояснення позивача про те, що при підписанні оспорюваного (в частині) кредитного договору Відповідач вніс в нього умови (п.п.4.1, 4.2, 4.3), які прямо суперечать законодавству та порушують права позивача, як споживача фінансових послуг, є несправедливими відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції вважав не доведеними в судовому засіданні достатніми та належними доказами; за умовами п.4.2 Договору визначений розмір пені обмежений в установленому законом розмірі - «не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє у відповідний період», тощо.

Згідно положень ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, а відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що вимоги позивача визнати недійсними положення п.п.4.1, 4.2, 4.3 Кредитного договору №389/25/12-Ж від 07.12.2006 року та виключити їх з умов Договору з 03.06.2014 року, не відповідають способу захисту права та інтересу особи відповідно до положень статей 16 та 217 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що твердження позивача про те, що договір кредиту в частині, що оспорюється, був укладений сторонами з порушеннями законодавства України, а саме - Закону України «Про захист прав споживачів»(ст.18) та умови договору в цій частині є несправедливими, що є підставою для визнання кредитного договору в цій частині недійсними, є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження в суді.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував, що за змістом пунктів 4.1., 4.2, 4.3 кредитного договору відповідачем внесено у договір істотні умови, що прямо суперечать законодавству та порушують права громадян, є несправедливими та такими, що встановлюють вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за цим договором, зазначаючи при цьому, що банк скористався юридичною необізнаністю позивача, колегія суддів не приймає до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до п. 4.1 Договору у разі порушення позичальником умов цільового використання кредиту, визначеного п.1.2 цього Договору, позичальник зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 25% від суми коштів, використаних не за цільовим призначенням.

В суді апеляційної інстанції встановлено та не заперечується представником позивача, що кредитні кошти використані позивачем за цільовим призначенням, тому даний пункт не могло бути порушено, а тому не може бути використано банком для нарахування штрафу 25% за цим пунктом, оскільки відповідальність позичальника не наступала.

Відповідно до п.4.2 договору у разі прострочення позичальником терміну сплати комісії за оформлення кредитної справи та відкриття Позичкового рахунку, визначеного в п. 3.3.14 цього Договору, терміну сплати комісії за дострокове повернення Кредиту (частини кредиту), визначеного в п.3.3.15 цього Договору, строків сплати процентів, визначених в п.2.4 цього Договору, а також прострочення строків повернення Кредиту, визначених будь-яким з п.п.1.1, 2.6.3, 3.2.3, 4.4, 4.5, 5.4 цього Договору, позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє у цей період.

Відповідно до п.4.3 Договору у разі порушення позичальником вимог п.п.3.3.2-3.3.15 цього Договору, позичальник зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 10% від суми Кредиту, визначеного п.1.1 цього Договору, за кожний випадок.

Зазначені пункти договору за своїм змістом не суперечать діючим нормам ЦК України і повністю узгоджуються з положеннями ст. 549 ЦК України, якими визначено види забезпечення виконання зобов'язань. У разі ж порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором (ст. 611 ЦК України).

При укладенні договору сторони узгодили між собою його умови, в тому числі - передбачили відповідальність за порушення або неналежне виконання умов договору.

Крім того, вказуючи на несправедливість умов договору, скаржник не надав ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду доказів (вимоги банку, розрахунку тощо) на підтвердження того, що у разі невиконання взятих зобов'язань по кредитному договору, він відповідно до оскаржуваних пунктів договору буде сплачувати непропорційно велику суму компенсації (понад 50% вартості продукції), що давало б суду можливість з урахуванням положень п. 5 ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнати пункти 4.1, 4.2, 4.3 договору - несправедливими.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що позивачем не доведено суду відповідність вимог про визнання недійсними та виключення з умов договору пунктів 4.1, 4.2, 4.3 Кредитного договору та визнання їх несправедливими саме з 03.06.2014 року враховуючи положення статті 16 ЦК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді