Єдиний унікальний номер 219/4540/15-ц Номер провадження 22-ц/775/1759/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Курило В.П.

суддів Будулуци М.С., Космачевської Т.В.

за участі секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав ,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 серпня 2015 року,-

В С Т А Н О В И В :

5 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом до ОСОБА_2 указавши, що відповідач батько неповнолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. Мати дитини померла ІНФОРМАЦІЯ_6 року .

У зв'язку з відсутністю турботи батька, дитина мешкає з ним. Відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, долею своєї дитини не цікавився та не цікавиться , не надає матеріальної допомоги на його виховання, не спілкується з сином, не виявляє до нього батьківської турботи, жодного разу не відвідував ні дитячій садок, ні школу , де зараз син навчається . Позивач просив позбавити відповідача батьківських прав.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 серпня 2015 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 позбавлений батьківських прав у відношенні неповнолітнього сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог. Посилається на те, що розглядаючи справу, суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права. Він розглянув справу у його відсутність, не повідомивши про час та місце розгляду справи. Суд безпідставно зробив висновки про те, що він самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків. Протягом з 16 лютого 2012 року по 21 серпня 2016 року він постійно проживав і працював в смт. Каланчак Херсонської області. Перша дружина ОСОБА_4 за їх двосторонньою домовленістю не зверталась до органів виконавчої служби для стягнення з нього аліментів. Тому, коли з нього почали стягувати аліменти в дохід ОСОБА_1, тоді тільки він дізнався про те, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 року, що він за рішення суду позбавлений батьківських прав щодо сина ОСОБА_5, а дитині наданий статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Всі ці документи були оформлені без його думки щодо цього. Він бажає забрати і виховувати сина і вважає, що саме він може дати дитині більше, ніж його дідусь та бабця, які є особами похилого віку. Зараз вони перешкоджають його спілкуванню із сином.

З пологового будинку він не забрав дитину через те, що не знав про її народження. Народження сина відбулося у його відсутність. На той час вони припинили шлюбні відносини з матір'ю дитини і проживали окремо. Він не вживає алкогольних або наркотичних напоїв, є позитивною людиною. Має сім'ю та ще одного сина ОСОБА_6, 2009 року народження і хоче аби його діти зростали в одній сім'ї разом.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради просив апеляційну скаргу розглядати у його відсутність, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 109-110).

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, прокурора Бевз О.В., який просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного.

Згідно статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до частини 1 статті 6 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", що ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 6 ЦПК України розгляд справ у всіх судах проводиться усно і відкрито.

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.

Відповідно до статті 158 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Згідно частині 1 статті 74 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Порядок вручення судової повістки передбачений статтею 76 ЦПК України, зокрема, йдеться про вручення судової повістки під розписку. А розписка має бути повернута до суду і додана до матеріалів цивільної справи.

Відповідно до статті 169 ЦПК України у разі: неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки, суд відкладає розгляд справи.

З матеріалів справи видно, що 25 серпня 2015 року суд розглянув справу у відсутність відповідача - ОСОБА_2 До цього справа призначалась до слухання на 3 серпня 2015 року. Проте, в матеріалах справи відсутні розписки про отримання відповідачем судової повістки на будь який день розгляду справи.

Тому доводи відповідача про те, що він не знав і не міг знати про час та місце розгляду справи в суді є переконливими і не спростовані будь якими доказами.

За таких умов суд порушив права та інтереси відповідача, що йому гарантовані статтями 6 ЦПК України і 6 Європейської "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод".

Розглядаючи справу у відсутність відповідача, суд першої інстанції позбавлений був можливості повно, всебічно і об'єктивно перевірити доводи і заперечення сторін.

Суд встановив, що відповідач є батьком ОСОБА_9 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 . Матір вказаної дитини ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 року (а.с.8).

Звертаючись в суд з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач не виконує покладені на нього законом обов'язки . Він зовсім не спілкується з сином, не проявляє батьківську турботу, не цікавиться та не відвідує його, не турбується про фізичний та духовний розвиток, не надає матеріальної допомоги на його виховання. Він не відвідував дитячі установи сина. Ухиляється від сплати аліментів, що стягнуті за рішенням суду від 17 грудня 2003 року.

Задовольняючи вказані позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, тому є підстави для позбавлення його батьківських прав.

Але з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можливо через те, що від ґрунтується на доказах, які не повно з'ясовані в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

21 лютого 1990 року Україна підписала, а 27 лютого 1991 року ратифікувала Конвенцію Організації Об'єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року. В статті 3 цієї Конвенції проголошено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 5 Конвенції держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов'язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім'ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. (статті 9 Конвенції).

З приведеного видно, що розгляд цивільних справ щодо неповнолітніх дітей мають бути розглянуті судом за принципом якнайкраще забезпечення інтересів дитини.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 дійсно не забирав свого сина з пологового будинку і з часу народження неповнолітній ОСОБА_9 з батьком не проживав, проживав з матір'ю - ОСОБА_10. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав, відповідач ОСОБА_2 посилався на те, що з ОСОБА_10 припинили шлюбні відносини через три місяці після реєстрації шлюбу. Після народження сина він не був впевненим, що він є його батьком і звернувся в суд з позовом про виключення запису про батька в актовому записі про народження дитини. Рішення суду йому в цьому було відмовлено. Колишня дружина чинила йому перешкоди у спілкуванні із сином. Зараз такі перешкоди чинить позивач ОСОБА_1 Тому він позбавлений був можливості спілкуватися з ним.

Про смерть ОСОБА_11 він повідомлений не був і дізнався про це лише у 2016 році після отримання відомостей про свою аліментну заборгованість. Проте, він вважає, що може більше дати неповнолітньому сину як батько, ніж позивач по справі - дідусь похилого віку. У нього є дружина, неповнолітній син від другого шлюбу і їм буде добре зростати разом в його сім'ї.

Доводи відповідача не спростовані наданими сторонами доказами. Навпаки, приведені відповідачем доводи підтверджені копією рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 1 червня 2005 року у справі а позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_12 про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини. (а.с. 53). З вказаного рішення видно, що сторони дійсно спільно проживали нетривалий час, розійшлися і проживали окремо. ОСОБА_2 дійсно не визнавав себе батьком ОСОБА_5 і оспорював запис про своє батьківство в актовому запису про народження дитини.

Проте, вказані факти не давали суду підстави зробити висновок про необхідність позбавлення його батьківських прав щодо сина ОСОБА_5.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 - молода людина ІНФОРМАЦІЯ_2. Він працездатний, сучасний, тимчасово не працює, позитивно характеризується як за місцем останньої роботи так і за місцем проживання, на обліку в міському наркологічному диспансері міста Слов'янська не перебував і не перебуває, раніше не судимий. Навіть і під час слухання справи в суді позивач ОСОБА_1 не надавав будь які докази, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 веде аморальний образ життя, вчиняє протиправні проступки, що в майбутньому може негативно відобразитися на житті неповнолітнього ОСОБА_4.

Позивач по справі - дідусь неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, досяг 76 річного віку, тобто людина похилого віку, пенсіонер. Він позитивно характеризується, любить свого онука, створив для нього належні умови для проживання і навчання після смерті матері дитини, бажає займатися вихованням дитини без батька останнього і в майбутньому.

Проте, відповідно до частини 1 статті 151 Сімейного Кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Таке переважне право на особисте виховання свого сина ОСОБА_5 має і відповідач ОСОБА_2 перед позивачем по справі ОСОБА_1

В матеріалах справи є довідка відділу державної виконавчої служби Артемівського міськрайонного управління юстиції про наявність у ОСОБА_2 заборгованості з плати аліментів на утримання сина ОСОБА_5 на користь ОСОБА_11 (а.с. 16-17). Проте, наявність цієї заборгованості у розумінні статті 164 Сімейного Кодексу України не є підставою для позбавлення його батьківських прав. Більш того, відповідач пояснив, що він фактично сплачував ОСОБА_13 грошові кошти на утримання сина за домовленістю з нею без виконавчого листа.

Сам по собі факт наявності заборгованості з аліментів не свідчить про негативне ставлення відповідача до своїх батьківських обов'язків. Крім того, апеляційний суд встановив, що виконавчий лист від 17 грудня 2003 року про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_11 на утримання сина ОСОБА_5 виданий судом його отримувачу 19 лютого 2014 року. Про це свідчить копія виконавчого листа, що на аркуші справи 41. Вказаний факт побічно підтверджує доводи відповідача про наявність домовленості між батьком та матір'ю ОСОБА_11 щодо способу сплати відповідачем аліментів.

Отже, з врахуванням обставин справи, віку позивача і його дружини, позитивної характеристики відповідача і його бажання приймати участь у долі сина ОСОБА_5, його вихованні і утриманні, апеляційний суд вважає, що з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини неповнолітній ОСОБА_11 має бути забезпечений батьківським піклуванням, яке йому надасть батько ОСОБА_2 Відповідач є найближчою рідною людиною для неповнолітнього ОСОБА_11. В його сім'ї є неповнолітній син ОСОБА_6 - рідний брат ОСОБА_11. І спілкування з ними, в їх родині у тому числі, призведе до налагоджування відносин між відповідачем та сином ОСОБА_5 , покращення їх родинних стосунків. Тому доводи позивача про те, що син ОСОБА_5 негативно відноситься до батька не можуть бути підставою для його позбавлення батьківських прав.

Той факт, що згідно висновку Артемівської міської Ради Донецької області відповідача доцільно позбавити батьківських прав у відношенні неповнолітнього сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 так як відповідач не створює належних умов для проживання виховання дитини , які необхідні для нормального розвитку дитини ,також не створюють належних умов для фізичного і психічного розвитку дитини ,не виявляє батьківської уваги і турботи про сина ,не надає матеріальної допомоги на його утримання .(арк.с.12, 46-47)) не може бути підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Судом встановлено, що орган опіки та піклування розглядав питання про дачу згоди на позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, у відсутність самого ОСОБА_2, не прийнявши необхідних мір для його повідомлення про час та місце засідання органа опіки та піклування. Пояснення ОСОБА_2 з цього приводу не були витребувані органом опіки та піклування, причини , що спонукали ОСОБА_2 не спілкуватися з сином, органу опіки та піклування не відомі і не досліджувались. Фактично висновок органу опіки та піклування ґрунтується лише на поясненнях самого ОСОБА_1, який є зацікавленою особою, у тому числі і в установленні дитині статусу дитини, позбавленої батьківського піклування. А висновки про самоусунення відповідача від виконання ним батьківських обов'язків ґрунтується на припущеннях.

Відповідно до статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Розглядаючи справу, суд порушив норми процесуального законодавства, що призвело до неправильного вирішення справи, неповно з'ясував обставини,що мають значення для справи, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи і ухвалив незаконне рішення, яке відповідно до статті 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Враховуючи, що позовні вимоги не ґрунтуються на законі, в їх задоволені необхідно відмовити.

Керуючись ст. 303-316 ЦПК України, апеляційний суд,-

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 серпня 2015 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з часу його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Судді: