Номер провадження: 22-ц/785/4415/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого Сватаненка В.І.

суддів Артеменка І.А., Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 «Про стягнення заборгованості шляхом визнання права власності на предмет іпотеки», за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «УкрСоцбанк» на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 18 березня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

08.05.2015 року ПАТ «УкрСоцбанк» звернулись до суду із зазначеним позовом, по якому просили стягнути з ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 167 116,47 доларів США за курсом на день ухвалення рішення, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, а саме: земельну ділянку загальною площею 0,086 га. для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: Одеська обл., Комінтернівська сільська рада, с. Ліски, вул. Новоселів, 16, яка належить відповідачам на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії за ПАТ «Укрсоцбанк», ціну встановити на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом, а також стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в сумі 3 654 грн.

В обґрунтування вимог, позивач посилався на те, що 21.05.2007 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір кредиту № 2007/13-2.06/318, відповідно до якого позивач зобовязався надати окремими частинами кредит в межах максимального ліміту заборгованості 88 440 дол. США з кінцевим терміном повернення заборгованості до 20.05.2022 року зі сплатою 13 % річних. 08.08.2008 року був укладений договір про внесення змін № 1 до договору кредиту № 2007/13-2.06/318 від 21.05.2007 року, відповідно до якого максимальний ліміт заборгованості склав 111 800 дол. США, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 20.05.2017 року зі сплатою 14 % річних. На забезпечення виконання ОСОБА_2 обовязків за договором кредиту, 21.05.2007 року між банком і ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір, згідно з яким банку передано в іпотеку земельну ділянку загальною площею 0,086 га. для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за вищезазначеною адресою. ОСОБА_2 не виконуються умови договору кредиту порушуються строки повернення кредиту та сплати процентів, що призвело до виникнення заборгованості.

Представник ПАТ «Укрсоцбанк» позов підтримав, просив його задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 позов не визнали та заперечували проти його задоволення, посилаючись на те, що відповідно до п.п.2.6, 2.8, 2.9, 3.3.6, 3.3.7, 3.3.8 договору кредиту № 2007/13-2.06/318 від 21.05.2007 року та п.п. 2.3, 3.1-3.2.1 додаткової угоди № 1 про внесення змін до договору кредиту № 2007/13-2.06/318 від 21.05.2007 року, ОСОБА_2 зобовязана не пізніше 10 числа кожного місяця сплачувати проценти та погашати кредит. Згідно довідки банку від 12.08.2014 року, датою останнього платежу відповідача по кредиту є 30.09.2011 року. З 11.10.2011 року почали діяти положення п. 4.5 договору кредиту, яким передбачається, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обовязків, визначених п.п. 3.3.6, 3.3.7, 3.3.8 договору, більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобовязаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції. Таким чином, строк користування кредитом вважається таким, що сплинув, з 10.01.2012 року, та з 11.01.2012 року почався перебіг строку позовної давності, який закінчився 11.01.2015 року. Позов датований 27.04.2015 року, тобто з пропущенням строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 18.03.2016 року у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено.

21.04.2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» подали апеляційну скаргу на вказане рішення районного суду, по якій просять рішення районного суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на безпідставність рішення, а також на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст. 212 ЦПК України з врахуванням положень ст. ст. 57-66 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк», районний суд вважав, що сплив строк позовної давності до основної вимоги, а відповідно позовна давність сплила і до додаткової вимоги (накладення стягнення на заставне майно-іпотеку). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Також, районний суд посилався на те, що позивачем не надано первинних документів щодо отримання ОСОБА_2 суми кредитного договору та щодо погашення нею отриманого кредиту і відсотків. Розрахунок заборгованості за кредитним договором позивачем не надано.

Третьою підставою для відмови у задоволенні вимог банку районний суд зазначив відсутність оцінки предмету іпотеки субєктом оціночної діяльності на момент предявлення відповідної вимоги, клопотання про проведення такої оцінки кредитором не заявлялось.

З наведеними висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову банку колегія суддів погоджується частково, оскільки наведені висновки суду зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, тому судове рішення підлягає скасуванню.

Одночасно, колегія суддів зазначає, що скасовуючи судове рішення, вважає, що у задоволенні вимог банку слід відмовити з інших підстав.

Судом встановлені такі обставини у справі та відповідні ним правовідносини.

14 травня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» (у подальшому назву банку змінено на ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_2 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 2007/13-2.06/318 (Договір кредиту), згідно з п.п.1.1, 1.1.1 якого кредитор зобовязується надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання окремими частинами зі сплатою 13,0 процентів річних та комісій в межах максимального ліміту заборгованості 88 440,00 доларів США з встановленим графіком повернення кредиту та з кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за кредитом до 20.05.2022р.

8 серпня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін № 1 до Договору кредиту № 2007/13-2.06/318 від 21.05.2007 року, відповідно до якого кредитор зобовязується надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання окремими частинами зі сплатою 14,0 процентів річних та комісій в межах максимального ліміту заборгованості 111 800,00 доларів США з встановленим графіком повернення кредиту та з кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за кредитом до 20.05.2017р.

Відповідно до п.п.2.5, 2.9, 3.3.6, 3.3.8 договору кредиту № 2007/13-2.06/318 від 21.05.2007р., ОСОБА_2 зобовязана не пізніше 10 числа кожного місяця сплачувати проценти та погашати кредит.

Згідно з п.4.5 договору кредиту, у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обовязків, визначених п.п.3.3.6, 3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобовязаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції.

Згідно довідки ПАТ «Укрсоцбанк» № 10.1-186/96-11232 вд 12 серпня 2014 року, останній платіж за договором кредиту було здійснено ОСОБА_2 30.09.2012 року.

Відповідно до положень статей 1049, 1050, 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а згідно до вимог ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Посилаючись на вказані обставини у справі та норми матеріального права, районний суд вважав, що 11.10.2011 року починають діяти положення п.4.5. кредитного договору та зазначив, що строк користування кредитом вважається таким, що сплинув з 10.01.2012 року та з 11.01.2012 року почався перебіг позовної давності, який закінчився 11.01.2015 року, а оскільки банк із зазначеним позовом звернувся до суду 08.05.2015 року, це є підставою для відмови у задоволенні позову, на чому наполягала ОСОБА_2.В.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду не відповідає умовам кредитного договору та нормам матеріального права.

У даному випадку, наслідками порушення відповідачкою умов кредитного договору є припинення її права користуватися кредитними коштами та виникнення зобовязання погасити кредит у повному обсязі, що також передбачено вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

У даній справі, строк позовної давності може бути застосований лише відносно чергових платежів, передбачених договором (за заявою зацікавленої сторони). Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Наведені міркування колегії суддів ґрунтуються на правової позиції Верховного Суду України, викладеної у Постанові по справі № 6-11цс13 від 6 листопада 2013 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Отже, ствердження районного суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову банку у звязку зі спливом строку позовної давності не ґрунтується на положеннях норм матеріального права та усталеній судовій практиці.

Крім того, районний суд не врахував, що предметом позову у даній справі є не стягнення заборгованості за договором кредиту, а звернення стягнення на предмет іпотеки. У такому разі суду слід виходити із наступного.

На забезпечення виконання ОСОБА_2 обовязків за договором кредиту, 21 травня .2007 року між банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, згідно з яким було передано в іпотеку земельну ділянку загальною площею 0,086 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: Україна, Одеська область, Комінтернівська сільська рада, село Ліски, вул.Новоселів, 16, яка належить відповідачам на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 944494 на праві спільної часткової власності ( ОСОБА_2 1/3, ОСОБА_3 2/3). ( а.с..54)

8 серпня 2008 року між позивачем, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір про внесення змін до іпотечного договору, згідно з яким зокрема змінено п.п.1.4.1, 1.4.2 іпотечного договору, з викладенням їх в наступній редакції: повернення позичальником кредиту, що надається, у сумі 111 800,00 доларів США, буде здійснюватися окремими частинами, з графіком змін максимального ліміту заборгованості, передбаченим основним зобовязанням, з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом 20.05.2017р. на умовах, визначених договором про внесення змін № 1 від 08.08.2008 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14,0 відсотків річних.

01.10.2010р. між позивачем, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір про внесення змін № 1 до іпотечного договору, згідно з яким зокрема змінено п.п.1.4.1, 1.4.2 Іпотечного договору, з викладенням їх в наступній редакції: повернення кредиту в сумі складає: 90 263,24 доларів США, залишок заборгованості за нарахованими процентами 23 547,58 доларів США, передбаченим Основним зобовязанням, з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом 20.05.2022р. (включно), що здійснюється до 10 числа (включно) кожного місяця, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14,42 відсотків річних.

Згідно з п.4.1 іпотечного договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобовязання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 4.5 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань в порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку», або шляхом продажу предмету іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», або шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

Відповідно до п. 4.6 зазначеного іпотечного договору, у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному рішенні суду, а саме шляхом продажу предмету іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-прродажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», або шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Виклавши дані обставини справи та посилаючись на положення ст.ст. 37, 39 Закону України «Про іпотеку», керуючись розясненнями, наведеними в п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», районний суд вважав, що позивач обрав належний спосіб захисту судового захисту свого права, однак не довів вимоги належними доказами суму заборгованості по кредиту та визначив вартість предмету іпотеки на підставі оцінки субєктом оціночної діяльності на момент предявлення позову, клопотання про проведення такої оцінки не завив.

З такими висновками районного суду колегія суддів не погоджується, виходячи із такого.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України Про іпотеку звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України Про іпотеку договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України Про іпотеку.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, системний аналіз зазначеним норм матеріального права, надає зробити висновок про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом.

Оскільки суд першої інстанції не врахував вимоги ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та не прийняв до уваги умови договору іпотеки, слід вважати помилковим висновком про можливість застосуваи спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, що не передбачено застосовувати у судовому порядку, тому у позові ПАТ «Укрсоцбанк» слід відмовити саме з цих підстав.

Наведений висновок колегії суддів відповідає правової позиції Верховного Суду України, викладений у Постанові від 30 березня 2016 року по справі № 6-1851цс15, який є обовязковим для судів України відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України.

Колегія суддів також звертає увагу на ту обставину, що банк в позові вимагав стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором кредиту в розмірі 167116,47 доларів США, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки та стягнути з неї судовий збір.

Наведена невідповідність предявлення позову до ОСОБА_2 та до ОСОБА_3 та безпосередня вимога про задоволення позову тільки до ОСОБА_2 не була усунута районним судом в порядку ст. 10 ЦПК України.

Дане порушення процесуального закону позбавляє апеляційний суд розглянути справу по суті, оскільки апеляційний суд не наділений повноваженнями усувати недоліки позовних вимог та приводити їх до відповідності до норм процесуального права.

Зазначений недолік позовних вимог є додатковою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог банку.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати або змінити рішення суду.

Отже, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи, висновку суду першої інстанції не відповідають обставинам справи і вимогам закону, суд порушив норми матеріального і процесуального права, колегія суддів задовольняє апеляційну скаргу, рішення скасовує із прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з інших підстав, відповідно до вимог п.п. 1,3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСоцбанк» - задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 18 березня 2016 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_4

ОСОБА_5

ОСОБА_6

22.06.2016 року м. Одеса