Провадження № 22-ц/783/4824/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Берези В.І., Ніткевича А.В.,

секретар: Симець В.І.,

за участі представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 2 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу частини квартири недійсним, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 02 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу 2/5 частини квартири №140 в будинку №376 на вул. Шевченка в м. Львові, посвідченого 15.10.2011 р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за №1075 недійсним відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2

В апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 у повному обсязі. Вважає рішення таким, що винесене з порушенням чинних законодавчих норм України. Зазначає, що судом не зясовано належним чином питання щодо повідомлення ОСОБА_2 про умови та ціну продажу квартири в межах Цуманської виправної колонії де він перебував на час укладення договору. Також, зазначає, що ОСОБА_5 жодних грошових коштів ні до, ні після укладення договору передано не було, про що свідчить відсутність будь-яких документів, які б підтверджували протилежне. Також, судом не дано оцінку тому факту, що він перебуваючи у ВК не міг виконати умови договору щодо звільнення квартири до 15.11.2011 року.

Позивач в судове засідання не зявився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у його відсутності, зважаючи на те, що такий повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України та те, що його інтереси в судовому засіданні захищав представник.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 1, 3, 15, 203, 204, 215, 237, 241, 244, 261, 655 ЦК України та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що 15 листопада 2010 року ОСОБА_2 підписав довіреність на імя ОСОБА_4 (його матері), яку посвідчив начальник Цуманської виправної колонії №84 у Волинській області. Цією довіреністю ОСОБА_2 уповноважив свою матір ОСОБА_4 на укладення та підписання від його імені договору про зміну форми власності на квартиру №140 на вул. Шевченка, 376 в м. Львові зі спільної сумісної на спільну часткову, за яким йому буде належати 1/5 частина квартири, а також продати за ціну та на умовах йому відомих належну йому на праві приватної власності частину квартири. Згодом, між відповідачами було укладено договір купівлі-продажу, який оспорюється. Із змісту довіреності, яка підписана позивачем добровільно судом першої інстанції зроблено висновок про те, що розмір частки позивача у праві власності на квартиру, ціна за яку буде продаватись та купуватись його частка, умови договору купівлі-продажу були позивачу відомі та погоджені з ним до підписання цієї довіреності. Також, судом встановлено, що ОСОБА_4 не перевищила своїх повноважень представника, оскільки саме для укладення такого договору їй і була надана позивачем довіреність. Щодо доводів про введення в оману ОСОБА_4 при укладенні договору, то такі, як встановлено судом першої інстанції теж не є обґрунтованими, оскільки, як ствердила сама ОСОБА_4 ціна договору обговорювалась сторонами та була повністю узгоджена як і порядок оплати, в оману її ОСОБА_5 не вводив. Решта доводів позову теж судом до уваги не взято та додатково констатовано, що даючи довіреність терміном на 1 рік матері ОСОБА_4 на укладення договору купівлі-продажу його частки в квартирі, ОСОБА_2, перебуваючи в місцях позбавлення волі, мав можливість довідатися про те чи укладено такий договір та про його зміст. Така можливість у нього була і після звільнення з місць позбавлення волі 06.02.2015 року. Тому, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за безпідставністю таких.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують.

Як вбачається із матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції, а також і підтверджено особами, що беруть участь у справі, зокрема, і представником позивача у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції, позивач 15.11.2010 року маючи намір та волю на відчуження належної йому частки квартири №140 на вул. Шевченка, №376 в м. Львові, перебуваючи в місцях позбавлення волі, надав відповідачу ОСОБА_4 (своїй матері) довіреність на укладення від його імені договорів про зміну форми власності квартири із спільної сумісної в спільну часткову, згідно якого йому належатиме 1/5 частка квартири, а також купівлі-продажу вказаної частки при цьому вказуючи про те, що ціна та умови такого продажу йому відомі (довіреність а.с. 28).

Зважаючи на вказане, а також те, що представником позивача стверджено і про те, що його довірителю була відома ціна, за яку продали частку квартири згідно оспорюваного договору, підстав вважати, що позивачу не було відомо про умови договору та розмір коштів, які він повинен був отримати за таким немає.

Доводи представника позивача про те, що підписуючи довіреність позивач формально визнав викладені в ній умови, не до кінця розуміючи її зміст, зокрема, що стосується умов договору купівлі-продажу частки квартири та ціни, за яку такий буде здійснено, спростовуються наведеними поясненнями самого представника, у яких той ствердив, що його довірителю були відомі і умови договору і сума продажу частки квартири, такий мав волю та наміри на укладення такого, однак позивачу його представник (мати) не повернула належної йому частки коштів.

Крім цього, такі доводи спростовуються і тим, що згадана довіреність ні повністю, ані у будь-якій частині ним не оспорювалась з будь-яких підстав та визнана недійсною не була. Аналогічно не оспорювавася і договір про зміну форми власності і розподілу часток у квартирі від 30.12.2010 року.

Наведеним спростовуються і доводи позивача про введення його в оману при укладенні договору купівлі-продажу, оскільки: ним особисто такий не укладався; умови та ціна договору йому були відомі; довіреність видана ним представнику не оспорена та є чинною; представник за такою діяла у період строку її дії та в межах наданих їй повноважень, а спір щодо неповернення певної частки коштів від продажу частки квартири між позивачем та його матірю (відповідачем по справі) не свідчить про недійсність договору купівлі-продажу частки квартири.

Решта доводів скарги вірних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зважаючи на вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу відхилити, рішення ж суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 2 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: В.І. Береза

ОСОБА_8