Справа № 133/64/16-ц Провадження № 22-ц/772/2290/2016Головуючий в суді першої інстанції Крейдін О. О.
Категорія 54Доповідач Сопрун В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого: Сопруна В.В.,

суддів: Луценко В.В., Матківської М.В.,

при секретарі: Маркевич Я.С.,

за участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, третьої особи Дацюк О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Козятинського міського територіального центру соціального обслуговування, за участю третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог - директора Козятинського міського територіального центру соціального обслуговування Дацюк Ольги Олексіївни про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В січні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Козятинського міського територіального центру соціального обслуговування, за участю третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог - директора Козятинського міського територіального центру соціального обслуговування Дацюк Ольги Олексіївни про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 17.10.2012 року наказом №233-к від 16.10.2012 року позивач була прийнята на роботу до Козятинського територіального центру соціального обслуговування за строковим трудовим договором на посаду соціального робітника відділення соціальної допомоги вдома на час соціальної відпустки основного працівника ОСОБА_6 по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В подальшому дізналася, що соціальний робітник ОСОБА_7 влітку 2013 року, перебуваючи у зазначеній соціальній відпустці, народила ще одну дитину.

Знаючи, що термін укладеного між нею і відповідачем строкового трудового договору спливав ІНФОРМАЦІЯ_1 року, або у разі виходу основного працівника раніше, після зазначеної дати, вона продовжувала працювати соціальним робітником, отримувати заробітну плату та виконувати свою роботу.

Згідно з наказом №36-к/о від 07.12.2015 року директора Козятинського міського територіального центру соціального обслуговування Дацюк О.О., її було звільнено із займаної посади соціального робітника ОСОБА_2 в зв'язку із виходом з декретної відпустки основного працівника з 09.12.2015 р.

З 09.12.2015 р. перебувала на лікарняному до 17.12.2015 р.

За час її хвороби директором Козятинського міського територіального центру соціального обслуговування Дацюк О.О., керуючись ч.3 ст.40 КЗпП України, від 11.12.2016 року було видано наказ №38-к/о, за яким її звільнення з роботи перенесено на 17.12.2015 р.

Вважає звільнення її з роботи незаконним, оскільки з нею було укладено строковий трудовий договір за наказом №233-к від 16.10.2012 року на строк до досягнення дитиною ОСОБА_7 трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 р., а після вказаної дати трудові відносини фактично тривали і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення, не було видано окремого наказу про продовження терміну дії строкового договору з нею, вважає, що дія цього договору є продовженою на невизначений строк.

Просила визнати незаконним та скасувати накази директора Козятинського міського територіального центру соціального обслуговування Дацюк О.О. за №36-к/о від 07.12.2015 року за №38-к/о від 11.12.2015 року «Про звільнення з роботи соціального працівника ОСОБА_2 з 17.12.2015 року за п. 2 ст. 36 КЗпП України; визнати, що від 25.06.2014 року дія строкового трудового договору, укладеного згідно з наказом № 233-к від 16.10.2012 р. між нею та відповідачем, вважається продовженою на невизначений строк; поновити на попередній роботі в Козятинському міському територіальному центрі соціального обслуговування; стягнути з відповідача на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі незаконно звільненого працівника; відносно директора Козятинського міського територіального центру соціального обслуговування Дацюк О.О. винести окрему ухвалу суду; покласти на відповідача витрати, пов'язані з розглядом справи.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23 травня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Колегія суддів, заслухавши осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, прийшла до висновку, що остання задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішенням, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_2 не надала доказів про звільнення її з роботи з порушенням трудового законодавства. Відповідачем дотримані вимоги чинного законодавства про працю щодо звільнення з займаної посади працівника ОСОБА_2 в зв'язку з виходом з декретної відпустки основного працівника ОСОБА_7

Судом першої інстанції встановлено, що наказом №194-к від 12.08.2011 року ОСОБА_7 - соціальному робітнику ІV розряду відділення соціальної допомоги вдома - надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 13.08.2011 р. по ІНФОРМАЦІЯ_1 р. включно згідно написаної ОСОБА_7 заяви від 12.08.2011 року та свідоцтва про народження дитини (а.с.25-27).

Наказом №153-к від 13.08.2011 року ОСОБА_7 - соціальному робітнику ІV розряду відділення соціальної допомоги вдома - надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 14.08.2013 р. по ІНФОРМАЦІЯ_2 р. включно згідно написаної ОСОБА_7 заяви від 13.08.2013 р. та свідоцтва про народження дитини (а.с.28-30).

З листа від 27.28.2015 року №252 Козятинського міського територіального центру соціального обслуговування вбачається, що ОСОБА_2 зверталася до адміністрації місця роботи із зверненням від 29.07.2015 року стосовно переведення останньої на постійне місце роботи (а.с.8).

Наказом №233-к/о від 16.10.2012 року позивач згідно написаної заяви була прийнята на роботу соціальним робітником відділення соціальної допомоги вдома, тимчасово, на час соціальної відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_7 з випробувальним терміном з 17.10.2012 р. по 16.11.2012 р.(а.с.31-32).

Наказом №260-к/о від 16.11.2012 року позивач була переведена соціальним робітником відділення соціальної допомоги вдома, тимчасово, на час соціальної відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_7, як така, що пройшла випробувальний термін успішно (а.с.5-7).

Як вбачається з матеріалів справи, основний працівник ОСОБА_7, яка перебувала у відпустці по догляду за дитиною, 30.11.2015 р. написала заяву про достроковий вихід на роботу з 10.12.2015 р. (а.с.24).

Наказом №36-к/о від 07.12.2015 року ОСОБА_2 звільнено із займаної посади соціального робітника в зв'язку із виходом з декретної відпустки основного працівника з 09.12.2015 р. на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с.9).

Як вбачається з наказу №227-к від 30.11.2015 року, ОСОБА_7 є такою, що приступила до виконання обов'язків соціального робітника з 10.12.2015 р. на повний робочий день, в зв'язку з достроковим виходом з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с.72).

З листка непрацездатності серія АГЦ № 217731 від 09.12.2015 р. вбачається, що ОСОБА_2 перебувала на лікарняному в період з 09.12.2015 р. по 16.12.2015 р. (а.с.71).

Наказом № 38-к/о від 11.12.2015 року внесено зміни в п.1 Наказу № 36-к/о від 07.12.2015 р. «Про звільнення соціального робітника» та викладено його в такій редакції: «Звільнено із займаної посади соціального робітника ОСОБА_2 в зв'язку із виходом з декретної відпустки основного працівника з 17.12.2015 р.» (а.с.10).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач власноручно написала заяву про прийняття на роботу на час соціальної відпустки основного працівника по догляду за досягнення дитиною трирічного віку. Таким чином, ОСОБА_2 достовірно знала та свідомо мала намір працювати тимчасово, на умовах строкового трудового договору до моменту фактичного виходу на роботу ОСОБА_7 Позивач була ознайомлена з наказами про прийняття останньої на роботу, що підтверджується матеріалами справи.

У разі звільнення працівника по п. 2 ст. 36 КЗпП він не повинен подавати заяву про звільнення, а роботодавець не зобов'язаний попереджати його про звільнення, оскільки під час прийняття на роботу працівник давав згоду на укладення саме строкового трудового договору. Звільнення у зв'язку з закінченням терміну трудового договору за п. 2 ст. 36 КЗпП проводиться напередодні дня виходу на роботу основного працівника.

Оскільки, основний працівник ОСОБА_7 згідно поданої заяви повинна була приступити до роботи з 10.12.2015 року, позивача правомірно було звільнено з роботи 09.12.2015 року згідно наказу № 36-к/о від 07.12.2015 року.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої прийшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, так як звільнення позивача з роботи відбулось без порушенням трудового законодавства. Відповідачем дотримані вимоги чинного законодавства про працю щодо звільнення з займаної посади працівника ОСОБА_2 в зв'язку з виходом з декретної відпустки основного працівника ОСОБА_7

При цьому, суд правильно зазначив про те, що вказаний в наказі про прийняття на роботу строк, пов'язувався з умовою відсутності основного працівника, чий достроковий вихід із відпустки, допускав звільнення ОСОБА_2 у зв'язку із закінченням строку трудового договору.

Таким чином, при вирішенні даної справи судом першої інстанцій правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст..308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Луценко В.В.

Матківська М.В.

З оригіналом вірно: Сопрун В.В.