У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Карпенко С.О., Мостової Г.ВІ.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Брюховицької селищної ради Львівської області до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Львівська регіональна філія державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», управління Держкомзему у м. Львові, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу КарпалоГалина Василівна, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним правочину за касаційною скаргою заступника прокурора Львівської області на рішення апеляційного суду Львівської області від 10 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2008 року заступник прокурора Львівської області інтересах держави в особі Брюховицької селищної ради Львівської області звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 26 жовтня 2005 року ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий № НОМЕР_1 площею 0,10 га для дачного будівництва, серії НОМЕР_2, з посиланням на рішення 16 сесії 24 скликання Брюховицької селищної ради Львівської області № 514 від 29 вересня 2005 року, проте такого рішення селищна рада не приймала.

У подальшому ОСОБА_3, який у встановленому законом порядку земельну ділянку у власність не набув, на підставі договору купівлі-продажу від 31 жовтня 2005 року відчужив спірну земельну ділянку ОСОБА_4

З огляду на зазначене, заступник прокурора Львівської області, посилаючись на ст. ст. 116, 118 ЗК України та ст. ст. 21, 203, 215 ЦК України, просив визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий № НОМЕР_1 площею 0,10 га для дачного будівництва, серії НОМЕР_2, виданий ОСОБА_3 26 жовтня 2005 року, і визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 31 жовтня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 Крім цього, просив поновити строк позовної давності, який ним пропущено з поважних причин.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2010 року позов задоволено.

Поновлено строк позовної давності і визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий № НОМЕР_1 площею 0,10 га для дачного будівництва, серії НОМЕР_2, виданий ОСОБА_3 26 жовтня 2005 року.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 31 жовтня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 2 лютого 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2010 року залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 10 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2010 року скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Додатковим рішенням апеляційного суду Львівської області від 18 березня 2016 року ухвалу апеляційного суду Львівської області від 2 лютого 2012 року скасовано.

У касаційній скарзі заступник прокурора Львівської області просить скасувати рішення апеляційного суду Львівської області від 10 березня 2015 року та залишити в силі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2010 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судами встановлено, що 26 жовтня 2005 року Брюховицькою селищною радою ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 площею 0,10 га, розташовану у смт. Брюховичі Львівської області.

У державному акті зазначено, що він виданий на підставі рішення 16 сесії 24 скликання Брюховицької селищної ради від 29 вересня 2005 року № 514.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 29 жовтня 2005 року зазначену земельну ділянку ОСОБА_3 продав ОСОБА_4

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_3 селищна рада не приймала, тому відсутні підстави для видачі державного акта на право власності на земельну ділянку, а її відчуження відбулося за недійсним договором купівлі-продажу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з недоведеності видачі державного акта на право власності на земельну ділянку за відсутності відповідного рішення Брюховицької селищної ради Львівської області про надання земельної ділянки ОСОБА_3 та з неправильно обраного способу захисту прав Брюховицької селищної ради в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Підставою ухвалення додаткового рішення суд вказав необхідність скасування відповідно до ст. 318 ЦПК України ухвали апеляційного суду, постановленої за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_4

Проте повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ст. 126 ЗК України).

Обґрунтовуючи позов, заступник прокурора посилався на те, що рішенням Брюховицької селищної ради Львівської області № 514 від 29 вересня 2005 року питання щодо передачі ОСОБА_3 у приватну власність спірної земельної ділянки не вирішувалось.

Суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі письмові докази, а також показання свідка ОСОБА_9 слідчого прокуратури, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог заступника прокурора Львівської області та ухвалив рішення про задоволення позову, поновивши строк позовної давності.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши письмові докази, які є у справі, та показання свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11 і ОСОБА_12, дійшов висновку про недоведеність позову, скасував рішення суду першої інстанції та відмовив у позові.

Проте до такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов з порушенням норм процесуального права, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Відповідно до ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ч. 2 ст. 303 ЦПК України).

У п. 14 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12 Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що за змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК України апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Зі змісту ухваленого апеляційним судом рішення вбачається, що воно постановлено, в тому числі, на підставі оцінки показань свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11 і ОСОБА_12, які судом першої інстанції допитані не були.

Обґрунтування необхідності та можливості їх допиту з огляду на процесуальні повноваження суду апеляційної інстанції, ухвала не містить; не містить такого обгрунтування і клопотання ОСОБА_3

Статтею 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Такі принципи оцінки доказів обов'язкові і для апеляційної інстанції.

В той же час показанням свідка ОСОБА_9 як доказу, що досліджений судом першої інстанцій, відомостям виконавчого комітету Брюховицької селищної ради щодо відсутності у селищі вулиці з назвою «Б.Макаренка», відсутності відомостей про зміну цільового призначення земельної ділянки і нерозроблення кварталу забудови за цією адресою апеляційний суд оцінки не дав.

Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та обов'язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень, апеляційний суд не врахував, що обставини, на які посилається позивач, як і заперечення ОСОБА_3, мають бути підтверджені певними засобами доказування з урахуванням предмета та підстав позову.

Так, до позову прокурором надана завірена копія рішення від 29 вересня 2005 року № 514, зроблена із оригіналу, що міститься у матеріалах кримінального провадження № 0000220, з якої судом першої інстанції встановлено, що цим рішенням питання про надання ОСОБА_3 земельної ділянки не вирішувалося. Апеляційний суд, зробивши висновок про недоведення позову, не вказав на належні і допустимі докази, що спростовують зміст цього доказу.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, у порушення ст. 212 ЦПК України, не дотримався принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи оцінює докази як кожен окремо, так і сукупності; зосередившись виключно на ненаданні заступником прокурора Львівської області оригіналу або належно завіреної копії рішення Брюховицької селищної ради Львівської області № 514 від 29 вересня 2005 року, апеляційний суд залишив поза увагою інші докази, досліджені судом першої інстанції, та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, а інші позовні вимоги залежать від вирішення цієї.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з такими порушенням ст.ст. 212, 213, 214 ЦПК України, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду апеляційної інстанції, скасуванню підлягає і додаткове рішення цього суду від 18 березня 2016 року.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргузаступника прокурора Львівської області задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 10 березня 2015 року та додаткове рішення цього суду від 18 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова