Справа № 161/1787815-ц Головуючий у 1 інстанції: Подзіров А.О.
Провадження № 22-ц/773/900/16 Категорія: 39 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів Стрільчука В.А., Карпук А.К.

секретар судових засідань Кирилюк О.О.,

з участю позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_4 про визнання частково недійсним договору дарування та визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 21 квітня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_4 про визнання частково недійсним договору дарування та визнання права власності на спадкове майно відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з'ясування цих обставин, порушення норм матеріального права.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено і це відповідає матеріалам справи, що ОСОБА_9 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 1979 року, який рішенням Луцького міського народного суду Волинської області від 01.04.1991 року було розірвано. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу 21.08.1992 року складено актовий запис № 509 про розірвання шлюбу (а. с. 5 - 6, 58).

Від спільного подружнього життя у ОСОБА_9 та ОСОБА_4 народилось троє дітей: син - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, син - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

З договору купівлі-продажу від 25.04.1985 року, вбачається, що ОСОБА_4 придбала цілий житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1. Вказаний будинок був придбаний за час шлюбу з ОСОБА_9 та ОСОБА_4 (а. с.17-18).В судовому засіданні встановлено, що придбаний згідно даного договору житловий будинок, був знесений та на його місці збудовано новий.

Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта садибної забудови, побудоване ОСОБА_4 домоволодіння по АДРЕСА_1 прийнято в експлуатацію. Вказаний акт був затверджений рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 17.05.2008 року № 326-5 (а. с. 48-51).

Право власності на будинок в АДРЕСА_1 було зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 10.12.2009 року (а. с. 26).

Згідно договору дарування від 30.03.2015 року ОСОБА_4 подарувала весь житловий будинок з господарсько - побутовими спорудами АДРЕСА_1 ОСОБА_5 (а. с. 10 - 11, а. І.С.55-57).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а. с. 4) ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Звертаючи до суду з даним позовом ОСОБА_2 вказував, що позбавлений можливості реалізувати своє право на спадкування після смерті батька ОСОБА_9, в частині житлового будинок з господарсько - побутовими спорудами АДРЕСА_1 та просив його захисти в обраний ним спосіб.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217, 1235 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

З матеріалів справи вбачається, що 20 вересня 2010 року було розпочато спадкову справу до майна померлого ОСОБА_9.(а. с. 20). З заявою про прийняття спадщини 20.09.2010 року звернувся ОСОБА_2, а 19.10.2010 року ОСОБА_5 подала заяву про відмову від належної їй частки спадщини за законом, що залишилась після смерті ОСОБА_9 на користь ОСОБА_2 Свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_9 нотаріусом не видавались.

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.91 р. N 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Згідно п. 31 Додатку 1 «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року N 56, що діяла на момент будівництва спірного будинку, до переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР входять, зокрема: акт про закінчення будівництва і введення будівлі в експлуатацію.

Пунктом 4 зазначеної інструкції передбачено, що реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селиш міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності.

Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих.

Пунктом 1 зазначеної інструкції передбачено, що реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих.

З матеріалів справи вбачається, що станом на 20.04.1990 року по спірному будинку були зроблені технічні обміри та зроблений план будинку, в який 04.11.1998 року та 03.12.2009 року були внесені поточні зміни з зміною загальної площі з 105,4 м.кв до 114, 5 м.кв. (а. І.С. 24-30).

За життя ОСОБА_9 не зареєстрував у встановленому законодавством, що діяло на той час, порядку право власності на спірний житловий будинок на себе.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 29 КпШС України (чинної на час розірвання шлюбу між ОСОБА_9 та ОСОБА_4.), поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Відповідно до ухвали Луцького міського суду від 06.03.1995 року (а. с. 61) в ході розгляду справи за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_4 було затверджено морову угоду. За змістом даної ухвали ОСОБА_9 відмовився від заявленого ним позову про поділ спільного майна. В свою чергу ОСОБА_4 зобов'язувалась до 15 березня 1995 року повернути ОСОБА_9 рухоме майно відповідно до переліку. Питання щодо поділу житлового будинку з господарськими - побутовими спорудами АДРЕСА_1 позивачем не заявлялось.

Таким чином, ОСОБА_4 реалізував своє право на поділ спільного майна подружжя, пред'явивши у 1995 році відповідний позов до ОСОБА_4. Беручи до уваги зміст наведеної ухвали ОСОБА_9 не бажав доводити свої право на будинок АДРЕСА_1, як спільне майно подружжя.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів приходить до висновку, що будинок з господарсько - побутовими спорудами АДРЕСА_1 не ввійшов до спадкової маси, яка залишилась після смерті ОСОБА_9, а тому не міг бути успадкований будь-ким із спадкоємців померлого.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом даної норми права підставою звернення до суду є належність особі відповідного права підтвердженого належними та допустими доказами.

ОСОБА_2 на підтвердження порушення свого права, а саме неможливість отримати свідоцтво про право на спадщину на частину будинку АДРЕСА_1, надав лише свідоцтво про шлюб батьків та договір купівлі-продажу даного будинку, вважаючи що набуте майно під час перебування в зареєстрованому шлюбі автоматично набуває статусу спільної сумісної власності подружжя. Однак такі його твердження не ґрунтуються на нормах права, що регулюють дані правовідносини.

Спадкове право ОСОБА_2 є похідним від права спадкодавця. За життя ОСОБА_9 не скористався своїм правом та не набув у власність частину будинок АДРЕСА_1, а тому дане майно не могло ввійти до спадкової маси, що залишилась після його смерті.

Позивач всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надав жодних доказів на підтвердження доводів викладених в позовній заяві та апеляційній скарзі про наявність правових підстав для визнання за ним права власності на частину спірного будинку, як на спадкове майно після смерті ОСОБА_9

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

З врахуванням відсутності правових підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1, відсутні правові підстави для визнання частко недійсним договору дарування від 30.03.2015 року, за умовами якого ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 спірний житловий будинок. Укладенням даного договору дарування жодні права та законні інтереси ОСОБА_2 не були порушені.

Суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову.

Доводи апеляційної скарги про підставність позовних вимог є власним тлумаченням встановлених обставин справи, були предметом дослідження суду першої інстанції і їм суд в сукупності з іншими доказами по справі дав правильну юридичну оцінку.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

З позивача ОСОБА_2 слід стягнути 6699 грн. судового збору в дохід держави, сплата яких була відстрочена ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 23 травня 2016 року при зверненні позивача з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 6699 гривень судового збору в дохід держави.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: