Справа № 450/2704/15-ц Провадження № 2/450/378/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2016 р.Пустомитівський районний суд Львівської області
в складі: головуючого - судді -ОСОБА_1.
при секретарі -ОСОБА_2

за участю представників ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про виселення без надання іншого житла, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивач за дорученням ОСОБА_1»яновська Ю.Д. 02.11.2015 року звернулася в суд з даним позовом та просить виселити ОСОБА_7 із житлового будинку № 48 по вул. Січових Стрільців в с. Кротошино, Пустомитівського району Львівської області без надання іншого житлового приміщення, а судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що за час перебування позивача у шлюбі з відповідачем у 2006 році нею, за кошти її матері ОСОБА_8, був придбаний житловий будинок № 48 по вул. Січових стрільців, в с. Кротошино Пустомитівського району Львівської області.

Рішенням Пустомитівського районного суду від 11.12.2012 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, та в силу полежень ст.3 СК України та ч.2 ст.64ЖК України відповідач не є членом сім»ї власника будинку.

Зазначає, що відповідач систематично порушує правила співжиття, чинить відносно позивачки протиправні дії, виганяє з будинку, погрожує фізичною розправою, чинить на неї психологічний тиск, з приводу таких дій відповідача позивач неодноразово зверталася в Пустомитівський РВ ГУ МВС України у Львівській області, та працівниками органів внутрішніх справ неодноразово застосовувалися заходи впливу відносно відповідача.

Вказує, що дії відповідача, порушують її права, як власника вказаного будинку, які передбачають можливість безперешкодно користуватися будинком, та вчиняти будь-які дії щодо нього, відповідно до закону, незалежно від волі інших осіб.

Представник позивача в судове засідання зявилася, позовні вимоги підтримала повністю з вище зазначених підстав та просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, з підстав вказаних ним у письмових запереченнях, пояснив що в матеріалах справи відсутні належні докази того, що в діях відповідача є систематичне порушення правил співжиття та про те, що відносно відповідача застосовувалися заходи попередження та громадського впливу. А притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного порушення, згідно постанов Пустомитівського районного суду Львівської області від 20.11.2012 р. та 30.04.2013 р., на які посилається позивач, лише підтверджує той факт, що між сторонами у справі періодично виникають конфлікти на ґрунті побутових питань, які не носять системного характеру та не можуть тягнуть виселення без надання іншого жилого приміщення. Згідно характеристики Кротошинської сільської ради на відповідача, слідує, що антигромадська поведінка зі сторони ОСОБА_6 в сільській раді відсутня, скарги на ОСОБА_5 щодо порушень правил співжиття до сільської ради не надходили. Окрім цього, зазначає, що відповідач не має іншого житла, а будинок з якого просить його виселити позивач є його єдиним місцем проживання. На підставі наведеного в задоволення позову просить відмовити.

Вислухавши доводи сторін, з»ясувавши дійсні обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, давши їм оцінку, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає.

Встановлено, що позивач ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.12.2006 р., являється власником житлового будинку № 48 по вул. Січових Стрільців, в с. Кротошин, Пустомитівського району, Львівської області.

В даному будинку зареєстрований та проживає відповідач ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, що визнається сторонами та стверджується характеристикою, виданою Кротошинською сільською радою Пустомитівського району Львівської області.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 11.12.2012 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, зареєстрований 20.09.1997 року розірвано.

Відповідно до ст. 64 ЖК УССР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК.

Таке виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як розяснено у пункті 17 Пленум Верховного суд України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.85, при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УССР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення)

Виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, відповідно до правил ст. 29 ЦПК про допустимість засобів доказування, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами.

Всупереч вищевказаному належних доказів на підтвердження систематичних порушень правил співжиття з боку відповідача, щодо чого були вжиті відповідні заходи попередження чи громадського впливу та які не дали позитивних результатів у розумінні вимог частини 1 статті 116 ЖК УССР позивачем не надано.

Згідно до ч.4 ст. 156 ЖК УРСР, припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, а у разі відсутності угоди між власником квартири і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих правовідносин застосовуються правила, встановлені ст.162 ЖК УРСР.

Враховуючи вищенаведені обставини та вимоги закону, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 57-59 ЦПК України на підтвердження заявлених вимог.

А постанови про відмову в порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_6 від 27.08.2012 року та постанови про притягнення ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП від 20.11.2012 року та від 30.04.2013 року, на які посилається позивач не містять відомостей про вжиття до останнього офіційних попереджень про недопущення у подальшому неправомірної поведінки, крім того цими постановами достовірно не встановлено фактів систематичного порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі на час подачі позову.

Окрім цього, як вбачається з характеристики Кротошинської сільської ради на ОСОБА_6, вбачається, що останній за роки проживання в с. Кротишин зарекомендував себе з позитивної сторони, антигромадська поведінка зі сторони ОСОБА_6 в сільській раді відсутня. Скарги на ОСОБА_6 зі сторони ОСОБА_5 щодо порушення правил співжиття до Кротошинської сільської ради не надходило.

При вирішенні спору суд керується позицією Європейського суду з прав людини викладеною у рішенні у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» № 8863/06 від 02.12.2010 року в якій судом зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням ст.. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п.2 ст.8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатися як « необхідне в демократичному суспільстві». Також зазначено, що в контексті вказаної Крнвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням в якому проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих звязків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

На підставі наведеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст. 116 ЖК України, ст.ст.319,391 ЦК України, ст.ст. 8,10,11,57, 60,88, 209,212-215, 223-228,292, 294 ЦПК України, суд,- Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про виселення без надання іншого житла відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Львівської області через Пустомитівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

СуддяОСОБА_1