У Х В А Л А

16 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в :

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 лютого 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено, визнано поважними причини пропуску строків позовної давності та поновлено строк позовної давності для звернення до суду, визнано недійсним договір дарування нежитлових приміщень, укладений 3 червня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 березня 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2015 року касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилено, рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 березня 2016 року залишено без змін.

У серпні 2016 року ОСОБА_4, від імені якої діє представник ОСОБА_5, звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 березня 2016 року посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 203, 215, 233, 717 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах цих норм матеріального права.

На обґрунтування заяви заявниця надала ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня та 21 листопада 2012 року, 11 грудня 2014 року та постанову Верховного Суду України від 3 червня 2015 року (справа 6-232цс15).

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4, суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції, який відмовляючи у задоволенні позову виходив із недоведеності позивачем укладення спірного договору під впливом тяжкої для дарувальника обставини, а саме наявність крайніх форм несприятливого становища. Крім того, договір дарування є безоплатним, а отже позивачкою не доведено суду, що такий договір укладений на вкрай невигідних для неї умовах.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня, 21 листопада 2012 року і 11 грудня 2014 року суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які встановивши укладення договорів дарування під впливом тяжких обставин та на край невигідних умовах, визнали такі договори недійсними.

У судових рішеннях, наданих заявницею на підтвердження підстав для перегляду судового рішення, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 3 червня 2015 року (справа 6-232цс15) викладено правовий висновок в якому зазначено, що відповідно вимог до ч.3 статті 203, ч. 1 ст. 233 ЦК України при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного. Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не є вільним і не відповідає його внутрішній волі. При цьому судом встановлено, що під час укладення спірного договору волевиявлення дарувальника не відповідало його внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених цим договором.

Правовий висновок суду касаційної інстанції у справі, яка переглядається, не суперечить висновку викладеному в постанові Верховного суду України, оскільки у справі, яка переглядається, та у справі, за результатами якої Верховним Судом України прийнято це рішення, наявні різні фактичні обставини.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4, від імені якої діє представник ОСОБА_5, обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним за заявою ОСОБА_4, від імені якої діє представник ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 березня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук