АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 758/5383/15 Головуючий у 1-й інстанції: Супрун Г.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючого - Музичко С.Г.

Суддів - Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

при секретарі - Ігнатьєву Є.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Універсал банк» Луканіної Любові Віталіївни на рішення Подільського районного суду м. Києва від 07 червня 2016 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання договору частково недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 07 червня 2016 року позов ПАТ «Універсал банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2, на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором №CL211 від 07.08.2007 року в розмірі 44392,68 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 26 630,16 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом 17 762,52 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ПАТ «Універсал Банк» про визнання договору частково недійсним, задоволено. Визнано недійсним пункт 2.4 кредитного договору СL221 від 07.08.2007 року та пункт «Щорічна підвищена процента ставка (у разі простроченная платежу)» додатку 1 до кредитного договору.

Стягнуто з ОСОБА_2, на користь ПАТ «Універсал банк» судові витрати в розмірі 443,92 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ПАТ «Універсал банк» ЛуканінаЛ.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує на те, що при винесені рішення по справі суддя помилково застосував положення ЗУ «Про захист прав споживачів» та зробив хибні висновки стосовно правової природи поняття щодо підвищених відсотків. Відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що положення п. 2.4. кредитного договору порушують його права щодо підвищення процентної ставки на 90 %.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що відповідачами не виконані умови договору кредиту та поруки. Дійшовши висновку про задоволення зустрічного позову про визнання недійсним договору кредиту в частині, суд керувався Законом України «Про захист прав позивачів» та виходив з того, що розмір підвищеної відсоткової ставки 90% перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 07.08.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №CL211, згідно з яким банк надав відповідачу кредит в розмірі 35000,00 грн., зі сплатою 30% річних, підвищена процентна ставка - 90% річних; строком до 20.07.2014 року (а.с. 12).

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором, 07.08.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_3 укладено договір поруки №CL211, згідно з яким поручитель зобов'язався перед кредитором відповідати по зобов'язаннях позичальника, що випливають з кредитного договору, в повному обсязі, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с. 29-31).

20.06.2009 року між сторонами було укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до умов якої сторони погодили, що починаючи з 20.06.2009 року, за користування кредитними коштами встановлюються наступні процентні ставки: 30% річних - базова процентна ставка (а.с. 15-18).

Банк свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі встановленому договором, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1.

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем зобов'язань позивачем 03.04.2015 року ОСОБА_2 була направлена вимога від 27.02.2015р. про необхідність погашення заборгованості по кредитному договору та сплати процентів за користування кредитом в сумі 104 686,11 грн. (а.с. 27, 28).

Поручителю вказана вимога направлена 17.04.2015р. ( а.с.32,33).

Станом на 09.04.2015 року заборгованість за кредитним договором становить 44 392,68 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту за період з 20.11.2009 року до 20.07.2014 року в розмірі 26630,16 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 17762,52 грн. за процентною ставкою 30% річних (а.с.24-26).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.09.2014 р. № 6-53цс 14, яка є обов'язковою для застосування за правилами статті 360-7 ЦПК України, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четверте 559 ЦК України; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України; протягом одного року від дня укладення договору (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої ст. 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку) саме позовної заяви, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення, при цьому, не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строк) виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Отже, відповідно до п. 1.1. кредитного договору та індивідуальних умов надання та погашення кредиту встановлених додатком 1 до договору, позичальник зобов'язався виконати основне зобов'язання за договором у строк до 20.07.2014 року. Проте, банк звернувся до суду з позовом лише в травні 2015 року, у зв'язку з чим суб'єктивний обов'язок поручителя припинився.

За таких обставин, висновок суду щодо припинення поруки є вірним.

Відповідно до п. 2.4 кредитного договору за користування кредитом понад встановлений трок (прострочення термін) сплати щомісячного платежу) встановлюється підвищена процентна ставка, що вказана в додатку-1 до договору. Якщо оплата простроченої суми основного боргу позичальника не була здійснена протягом перших трьох календарних днів з дати прострочення плати суми основного боргу, то на прострочену суму основного боргу позичальника нараховуюється підвищена процентна ставка, починаючи з першого дня виникнення такого прострочення.

Пунктом "Щорічна підвищена процентна ставка (в разі прострочення платежу)" додатку -1 о договору розмір процентної ставки визначено у розмірі 90% річних.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч. 1.2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Виходячи з цього районний суд дійшов вірного висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості, починаючи з 20.11.2009 року банк в односторонньому порядку збільшив підвищену проценту ставку з 90% до 108% річних, нарахувавши відповідачу заборгованість за період з 20.11.2009 року до 09.04.2015 року в розмірі 63569, 01 грн. (а.с. 25-26).Таким чином, банк неправомірно збільшив підвищену процентну ставку до 108%.

Зі змісту укладеного сторонами кредитного договору вбачається, що ним передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч.3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 252 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому із аналізу ст. 261 ЦК України слідує, що початок перебігу строку позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1.1 кредитного договору позичальник зобов'язався погасити кредит, сплатити проценти за листування ним на умовах та в порядку визначених договором та додатком 1.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Оскільки позичальником останнє погашення кредиту було здійснено 21.01.2013 року року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, щоперебіг позовної давності переривався, а тому вимоги банку підлягають задоволенню.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Універсал банк» Луканіної Любові Віталіївни відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 07 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді