Справа № 465/6113/14 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/783/1815/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1; В.Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретар Симець В.І.,

з участю: позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, Львівське комунальне підприємство «Затишне», Франківський районний відділ міграційної служби у м. Львові, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

встановила:

рішенням Франківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2015 року вищевказаний позов задоволено. Усунено перешкоди в користуванні власністю ОСОБА_2 квартирою № 12а в будинку № 6 на вул. І.Богуна у м. Львові, шляхом зняття з реєстрації за адресою м. Львів, вул. І.Богуна, 6/12а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Позбавлено права користування житловим приміщенням за адресою: м. Львів, вул. І.Богуна, 6/12а ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішення суду оскаржили відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, просять його скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні вимог, посилаючись на те, що таке не відповідає фактичним обставинам справи. Так, зокрема, заявники зазначають, що акти про їх відсутність у спірній квартирі працівники ЛКП «Затишне» не могли складати після закінчення робочого часу, оскільки такий закінчується у них о 18.00 год., а відтак такі акти не можна класти в основу доказової бази вимог позивача; посилання на те, що по спірній квартирі існує заборгованість по комунальним платежем є ніщо інше як видумки ЛКП «Затишне», голослівним є посилання на те, що вони проживають ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки вони проживають в спірній квартирі.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу на заперечення апеляційної скарги, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Пункт 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини вказане вище покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Встановлено, що стверджується договором купівлі-продажу від 15 листопада 2002 року, ОСОБА_6 продав, а позивачка ОСОБА_2, від імені якої діяла її законний представник ОСОБА_4 (мати позивача) купила 16/25 часток квартири № 12-а в будинку № 6, що знаходиться в м. Львові по вул. Богуна (а.с.5-6).

Відповідно до цього договору квартира в цілому складається з двох кімнат, жилою площею 32,2 кв. м. та кухні. Загальна площа квартири 51,4 кв. м.

В постійне користування ОСОБА_2, відповідно до договору перейшло приміщення, позначені в технічному паспорті, складеному Львівським обласним бюро технічної інвентаризації 03 вересня 1997 року, цифрами: «12-а-1» - коридор, площею 3,4 кв. м.; «12-а-2» - вбиральні, площею 0,9 кв. м.; «12-а-4» - кухні, площею 11,2 кв. м.; «12-а-5» - кімнати, площею 13,7 кв. м.; «12-а-6» - ванної кімнати, площею 3,7 кв. м., а в постійне користування співвласника ОСОБА_7, згідно договору дарування квартири, посвідченого Пятою Львівською державною нотаріальною конторою 26 березня 1999 року в реєстрі за № 1-691, залишається кімната, позначена в технічному паспорті цифрою «12-а-3», площею 18,5 кв. м.

Відтак, позивачка є співвласником квартири, а не одноособовим власником квартири, що стверджується і витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності розмір частки 16/25 (а.с.7).

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Встановлено, що позивач та відповідачі вселились в спірне приміщення як члени сімї позивача ОСОБА_2 відповідач ОСОБА_4 мати позивачки, відповідач ОСОБА_5 бабця позивача та всі ці особи значаться зареєстрованими у спірній квартирі з березня 2003 року (а.с.8).

На час придбання спірного приміщення та реєстрації в ньому позивач була малолітньою, оскільки вона ІНФОРМАЦІЯ_2.

Частиною 3 ст. 9 ЖК передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.

У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України, на яку як правову підставу для задоволення вимог посилається позивач, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сімї власника житла права користування жилим приміщенням зясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Задовольняючи вимоги позивача районний суд виходив з того, що відсутність відповідачів понад один рік у спірній квартирі без поважних причин доведена.

В той же час, чотири акти, які подані позивачкою на підтвердження своїх доводів не проживання відповідачів у спірній квартирі, охоплюють лише період з 31 травня по 12 червня 2012 року та один акт 14 березня 2014 року, а не встановлений законом період не проживання понад який може ставитись питання про втрату особою права на користування жилим приміщенням (а.с.9-11, 13). Покази свідків, які складали зазначені акти, теж не свідчать про протилежне, оскільки охоплюють той самий період.

Будь-яких доказів на ствердження проживання відповідачів за іншою адресою в справі немає, а позивачем не представлено.

Вирішуючи спір районний суд, крім того, не врахував, що співвласником спірної квартири є ще ОСОБА_7, однак його суд не залучив до розгляду справи та не врахував його відношення до позову, а зазначене рішення впливає на його права та обовязки, зачіпає його законні інтереси.

За таких обставин рішення районного суду підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені вимог у звязку з недоведеністю вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 305, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2015 року скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Бакус В.Я.

Судді: Гірник Т.А.

ОСОБА_8