АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1277/16 Головуючий 1 інстанції -
Категорія: договірні Доповідач - Швецова Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2016 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді : Швецової Л.А.

Суддів: Малінської С.М., Даниленка В.М.,

За участі секретаря: Єрьоменко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання чоловіка,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення на своє утримання аліментів в твердій грошовій сумі 400 (чотириста) грн. 00 коп., з моменту подачі позовної заяви, з врахуванням індексації, виходячи зі змін величини прожиткового мінімуму.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що в дитинстві він отримав травму правого ока, яка з часом вплинула на стан зору, який погіршився з 2007 року, а саме, за час перебування в шлюбі з 28.03.1992 року по 06.06.2011 року, з ОСОБА_3 Вказав, що погіршення зору стало з вини відповідачки, так як 10.02.2007 року вона нанесла йому удар в тім'яно-потилочну область справа, після чого з 2009 року він переніс дві операції на праве око, та ледь розрізняв світ. 29.01.2010 року, вдруге, за допомогою трьох незнайомих чоловіків, відповідач нанесла тілесні ушкодження в область голови.

З 15.07.2014 року позивачу була встановлена інвалідність: ступінь обмеження спосібності до трудової діяльності третя довічна, з розміром соціального посібника 949,00 грн., у зв'язку з чим, він не має можливості забезпечити себе самостійно, оскільки знайти роботу, яка б відповідала його стану здоров'я не має можливості. Його дохід складається лише з соціального посібника, який він витрачає на свої потреби у їжі та одязі, на утримання житла, допомогу своїй пристарілій матері та на виплату аліментів на утримання повнолітнього сина. Цієї суми йому не достатньо, а тому він потребує додатково в місяць ще 300-400 грн. в якості матеріальної допомоги, з вимогою про яку він звернувся до своєї колишньої дружини. Відповідачка в добровільному порядку відмовилася допомагати йому, в зв'язку з чим він змушений був звернутись до суду з відповідною позовною заявою.

В судовому засіданні представник позивача повністю підтримала позовні вимоги, додатково зазначивши, що відповідачка за період шлюбу не працювала, а тому позивач має право на утримання від неї після розірвання шлюбу.

Проти вказаного позову відповідачка заперечувала в повному обсязі, пояснивши, що ОСОБА_2 не надано жодних доказів щодо її протиправної поведінки по відношенню до нього, а тому він не має жодних підстав для звернення до суду з вказаним позовом. Також вона зазначила, що вони з позивачем мають повнолітнього сина, ОСОБА_5, який навчається на 2 курсі ХНУРЕ та знаходиться на повному її утримані. Позивач вже тривалий час не сплачує аліменти, а тому виникла заборгованість з їх сплати на загальну суму 16 563, 97 грн.

10 грудня 2015 року Московським районним судом м. Харкова винесено рішення про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернувся на нього з апеляційної скаргою, в який представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, апелянт зазначив, що ним було заявлене клопотання до суду першої інстанції про витребування доказів, які мали значення у справі, однак воно було проігноровано судом, також зазначив, що має тяжке матеріальне становище, коштів на оплату комунальних послуг та сплату аліментів йому не вистачає, а ОСОБА_3 спотворює дійсні обставини та вводить суд в оману, оскільки має дві квартири, що свідчить про те, що знімати житло вона не змушена і робить це з особистого інтересу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції ухвалив постановивши рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір, районний суд повно і всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

Одним із різновидів майнових прав та обов'язків подружжя є права та обов'язки, пов'язані із взаємним утриманням, тобто матеріальною підтримкою один одного. Причому ніяких привілей з ознак статі з цього приводу не існує.

Право одного з подружжя за наявності певних обставин на утримання за рахунок іншого визначено на законодавчому рівні, а саме в нормах Сімейного кодексу України (далі: СК України).

Так, за приписами ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, а бо є інвалідом I, II чи III групи.

Один із подружжя вважається таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 76 СК України розірвання шлюбу не припиняє право особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу.

Як зазначалося вище, право на аліменти одного з подружжя виникає за наявності трьох підстав, визначених у ст. 75 СК України, а саме: непрацездатність особи - претендента на аліменти, нагальна потреба в матеріальній допомозі та спроможність іншого з подружжя надавати таку допомогу.

Тобто, право дружини, чоловіка на утримання (аліменти) іншого з подружжя не є безумовним та безстроковим, оскільки це право на відмінність від права батьків та дітей пов'язується, у тому числі й з відповідним матеріальним станом платника аліментів.

При цьому під наявністю коштів, необхідних для сплати аліментів дружині, чоловіку необхідно розуміти такий рівень забезпеченості іншого з подружжя (колишнього подружжя), при якому як сам платник аліментів, так і інші особи, яких він повинен також утримувати, після сплати ним аліментів залишаться забезпеченими у розмірі, не нижчому прожиткового мінімуму, який встановлено ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» та згідно якого у 2015 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць, для осіб, які втратили працездатність, установлено 949 гривень, з 1 вересня - 1074 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що апелянт, як інвалід ІІІ групи по зору, безстроково, з 15.07.2014 року знаходиться на обліку в УПСЗН в Московському районі м. Харкова та отримує державну соціальну допомогу у розмірі 949,00 грн. (а. с. 5). і згідно довідки МСЕК серії 10 ААВ № 651019 від 17.07.2014 року (а.с.6), йому протипоказана праця на висоті, в рухомому механізмі, з ризиком травми. За заявою ОСОБА_2 з приводу нанесення йому невідомими особами тілесних ушкоджень 28.01.2010 року, постановою Московського РВ ХМУ ГУ МВСУ в Харківській області від 02.02.2010 року відмовлено в порушенні кримінальної справи за відсутністю складу злочину передбаченого ст. 296 КК України. В мотивувальній частині зазначеної постанови вказано, що встановити осіб, які спричинили ОСОБА_2 тілесні ушкодження не виявилося можливим. (а. с. 13). Тому причино-наслідковий зв'язок між наслідками, які призвели до інвалідності ОСОБА_2 і діями відповідачки не виявлено. Інвалідність відповідно до довідки МСЕК апелянт отримав лише в 2014 році, а шлюб було розірвано в 2011 році, тобто через три роки після розірвання шлюбу.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що у 1981 році позивач отримав травму правого ока та йому був видалений хрусталік, зір на праве око відсутній. Дані про те, що існує причинний зв'язок між діями відповідача та станом здоров'я позивача, який отримав третю групу інвалідності, матеріали справи не містять.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволені позовних вимог, врахувавши ті обставини , що позивач по справі отримує соціальну допомогу, згідно довідки №3057 від 28.12.2015 року розмір якої не менше розміру, встановленого законом прожиткового мінімуму для встановленої категорії осіб та відповідно до довідки не є особою, яка не може працювати, а зі слів відповідачки вона є безробітною, тому не має можливості надавати матеріальну допомогу позивачу.

Тому доводи апеляційної скарги є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті цивільно-правового спору, не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2015 року - відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2015 року -залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий -

Судді -