Справа №463/4642/15-ц
Провадження №2/463/813/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2016 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Гирич С. В.

при секретарі судових засідань ОСОБА_1

в м. Львові

у відкритому судовому засіданні

розглянувши цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд -

в с т а н о в и в:

позивач звернувся із позовом до відповідача, третьої особи про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки б/н від 28.02.2013 року - квартиру АДРЕСА_1, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.12.2004 року посвідченого державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори за реєстровим №3-4210, зареєстрованого державному реєстрі права власності на нерухоме майно 28.01.2005 року за реєстраційним №8537325, належить на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_2; для погашення заборгованості за кредитним договором від 28.02.2013 року №76009 в розмірі 101844,48 грн., що складається з заборгованості по тілу кредиту в сумі 79558,73 грн. та заборгованості по відсотках в сумі 22285,75 грн.; шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1. Стягнення судових витрат.

Позов мотивує тим, що відповідно до укладеного кредитного договору від 28.02.2013 року №76009 між ПАТ «Астра Банк» (правонаступником всіх прав та обовязків якого за умовами вказаного договору являється ПАТ «Дельта Банк» відповідно до умов договору про передачу активів та кредитних зобовязань ПАТ «Астра Банк» від 02.12.2013 року) та ОСОБА_3, банк надав позичальнику кредит в розмірі 80 тис. грн. під 23,99% річних на строк з 28.02.2013 року по 28.02.2018 року. Однак позивальник взяті на себе зобовязання по поверненні кредиту та сплаті відсотків у визначені строки належним чином не виконував, про що неодноразово повідомлявся в тому числі шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобовязань згідно умов кредитного договору, допустив утворення заборгованості в указаному розмірі станом на 31.07.2015 року.

В той же час, виконання кредитних зобовязань ОСОБА_3 за умовами кредитного договору було забезпечено договором іпотеки від 28.02.2013 року, укладеним між банком та відповідачем ОСОБА_2, шляхом передачі в іпотеку квартири АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцю на праві приватної власності. Тому вважає, що оскільки на даний час внаслідок порушення кредитних зобовязань порушуються його права іпотекодержателя, тому існують всі підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателю з врахуванням того, що такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки передбачений умовами договору іпотеки. А тому просить позов задоволити.

В судовому засіданні 02.02.2016 року представник позивача ОСОБА_4 позов підтримала з аналогічних підстав. В останнє судове засідання представник позивача не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Подала до суду заяву просила розглядати справу у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обємі. Враховуючи наведене, оскільки представником позивача надано пояснення по суті справи, поважних причин неявки в останнє судове засідання не наведено, в той же час подано заяву, якою представник не заперечує проти слухання справи у її відсутності, тому суд вважає, що слід завершувати розгляд справи у відсутності представника позивача.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні 02.02.2016 року відносно позовних вимог заперечив з декількох підстав. Вважає, що позивачем безпідставно обрано спосіб захисту порушеного свого права у відповідності до положень Закону України «Про іпотеку» шляхом звернення стягнення на предмет іпотеку у спосіб визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, оскільки такий не співмірний із розміром заявлених позовних вимог. Зокрема, вартість предмету іпотеки в декілька разів перевищує розмір кредитної заборгованості, що завдає суттєвої шкоди інтересам його довірителя. Крім цього вказав, звернення стягнення на предмет іпотеки передбачає подальше виселення іпотекодавця разом із членами сімї із квартири, що надана в іпотеку. В той же час, вказана квартира є єдиним житлом відповідача та членів її сімї, чоловік відповідача є інвалідом, а відтак вони не можуть бути виселені із квартири без надання іншого житла. При цьому позивачем такого житла не пропонується. Також зазначив, що на даний час існує рішення Шевченківського районного суду м. Львова, яким стягнуто із основного боржника заборгованість за кредитним договором, і яке набрало законної сили, однак позивачем не надано жодних доказів про те, чи таке рішення на даний час виконано, чи ні, що позбавляє можливості встановити факт наявної заборгованості за кредитними зобовязаннями. А тому просив відмовити у задоволенні позову.

В останнє судове засідання представник відповідача не зявився повторно, подав клопотання про відкладення розгляду справи у звязку із зайнятістю в іншому судовому процесі. Про час та місце розгляду справи 04.03.2016 року та 29.03.2016 року сторона відповідача була повідомлена належним чином, в першому випадку шляхом вручення відповідного повідомлення представнику відповідача 02.02.2016 року, а про розгляд справи 29.03.2016 року шляхом вручення відповідачу судової повістки про виклик до суду через її дочку, та надіслання «смс-повідомлення» представнику відповідача. За таких обставин, суд вважає за можливе завершувати розгляд справи у відсутності відповідача та її представника, оскільки така неявка є повторною, а відповідач у випадку повторної неможливості прибуття її представника з поважних причин вправі була забезпечити явку іншого представника, або взяти участь у розгляді справи особисто. При цьому суд враховує, що відповідач жодних поважних причин своєї неявки в жодне із призначених судових засідань суду не повідомила.

Третя особа ОСОБА_3 в жодне із призначених судових засідань не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причин своєї неявки суду не повідомив, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності.

Заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд в задоволенні позову відмовляє з таких підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Однак, відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 28.02.2013 року між ПАТ «Астра Банк» (правонаступником всіх прав та обовязків якого за цим договором являється ПАТ «Дельта Банк» згідно договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 02.12.2013 року(а.с.37-40), акту приймання передачі прав вимоги (а.с.36)) та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір від 28.02.2013 року №76009 про надання споживчого кредиту у формі відкриття відновлювальної кредитної лінії з встановленням кредитного ліміту в розмірі 80 000 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків в розмірі 23,99% річних, на строк з 28.02.2013 року по 28.02.2018 року включно. При цьому, пунктами 2.4-2-7, 3.3.1 кредитного договору було передбачено обовязок позичальника повертати кредит та відсотки за користування кредитом в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку №1 до договору, п.2.4 кредитного договору.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошима, боржник зобовязаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст.530 ч.1 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до положень ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ч.2. ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як встановлено безспірно в судовому засіданні Банк свої зобовязання за умовами кредитного договору виконав, надавши позичальнику кредит в сумі 80000 грн. В той же час ОСОБА_3 взяті на себе зобовязання за кредитним договором виконував не належним чином, кредит та відсотки за користування кредитом не погашав у розмірі та строки передбачені умовами кредитного договору, у звязку із чим утворилася заборгованість.

У звязку із наведеним, за позовом позивача, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07.10.2015 року (а.с.78), яке набрало законної сили, з ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за кредитним договором, що станом на 31.07.2015 року становила 101844,48 грн.

Як встановлено в судовому засіданні, на даний час рішення суду позичальником не виконане, а згідно з представленим розрахунком (а.с.127-128), станом на 05.02.2016 року заборгованість позичальника за взятими на себе кредитними зобовязаннями не погашена.

Водночас, судом встановлено, що в забезпечення виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобовязань за умовами кредитного договору від 28.02.2013 року №76009, між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки від 28.02.2013 року (а.с.21-27), відповідно до умов якого відповідач передала Банку в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2, заставною вартістю 207292,00 грн. та зобовязалася відповідати цим майном перед Банком, у випадку порушення позичальником взятих на себе зобовязань за умовами кредитного договору.

Ст.3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

У разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (ч.1 ст.12 Закон України «Про іпотеку»).

При цьому законодавець передбачив декілька способів звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі і шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, що регулюються положеннями ст. 37 вказаного Закону.

Аналогічно, п.5.2 договору іпотеки сторонами передбачено, що у випадку невиконання (неналежного виконання) позичальником умов кредитного договору або цього договору, іпотекодержатель вправі реалізувати предмет іпотеки в порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку». Крім цього, п.5.7 договору іпотеки одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки передбачено перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки з дотриманням вимог ст.37 Закону України «Про іпотеку».

Одночасно суд враховує, що п.5.2 договору іпотеки визначено, що у разі порушення позичальником зобовязань за Кредитним договором та/або іпотекодавцем зобовязань за цим договором, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю, письмову вимогу про усунення порушення. В цій вимозі Іпотекодержателем зазначається: стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання у строк, що не перевищує 30-ть робочих днів з моменту отримання вимоги та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказані положення договору кореспондуються з правовими нормами передбаченими ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку».

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем представлено в розпорядження суду лист-вимогу від 19.08.2015 року вих.№31.4-08/8410/15 (а.с.29), адресовану відповідачу ОСОБА_2 про необхідність виконання у тридцяти денний строк кредитних зобовязань за кредитним договором від 28.02.2013 року №76009 на суму 101844,48 грн.

Однак, жодних доказів про те, що така вимога була вручена відповідачу позивачем не представлено, а надані квитанції про оплату поштового відправлення та реєстр відправленої кореспонденції (а.с.30-34) не можуть бути належними доказами вручення відповідачу письмової вимоги, оскільки не несуть в собі інформації про її вручення іпотекодавцю.

За таких обставин суд приходить до висновку, що на момент звернення позивача до суду, ним не набуто права на ініціювання процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки підстав вважати, що така вимога про погашення кредитної заборгованості іпотекодавцем в добровільному порядку не буде виконана у нього не було. При цьому суд враховує, що не зважаючи на наявність чи відсутність підтверджуючих документів про вручення письмової вимоги, на час звернення до суду у позивача права на позов не виникало, оскільки навіть якби така вимога була вручена відповідачу у день її складення 19.08.2015 року, однаково на час звернення позивача із позовом до суду 03.09.2015 року, тридцяти денний строк для добровільного виконання кредитного зобовязання іпотекодавцем не закінчився.

Крім цього, ст. 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Частиною 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» визначено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

У п.41 своєї постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5 Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ розяснив, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК).

З наведених міжнародних правових принципів судочинства, що імплантовані в національне законодавство, убачається, що одним із проявів справедливого судового розгляду цивільних справ, що виникають із кредитних правовідносин про звернення стягнення на предмет іпотеки саме є перевірка судом співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна з метою недопущення порушення прав жодної із сторін судового розгляду.

Як встановлено судом, заявлений позивачем розмір кредитної заборгованості для забезпечення погашення якої він просить звернути стягнення на предмет іпотеки становить в сумі 101844,48 грн.

Однак, як вбачається із представленого відповідачем висновку про оцінку майна, складеного оцінювачем ТзОВ «Технічне бюро «Фаєрмур» 23.03.2016 року, ринкова вартість квартири АДРЕСА_3 становить 468590 грн. Крім цього, самим договором іпотеки заставна вартість договору іпотеки була встановлена в розмірі 207292,00 грн.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що заявлена заборгованість за кредитним договором не є співмірною із вартістю іпотечного майна, так як остання її перевищує в декілька разів. Відтак, виходячи із принципу справедливості судового розгляду, з метою недопущення понесення відповідачем майнових втрат, що не відповідають взятим на себе зобовязанням за умовами іпотечного договору, суд вважає, що підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки у запропонований позивачем спосіб, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки немає. Враховуючи наведене, а також те, що на момент звернення позивача до суду його право на належне виконання кредитного зобовязання відповідачем порушене не було, суд приходить до переконання про безпідставність заявлених позовних вимог, у звязку із чим в їх задоволенні слід відмовити.

При цьому суд вважає, що така відмова в позові не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсягу його прав, оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07.10.2015 року кредитна заборгованість стягнута із основного боржника. Крім цього позивач вправі у випадку відмови іпотекодавця виконати в добровільному порядку кредитні зобовязання за кредитним договором у визначені законом строки, розпочати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, передбачений Законом України «Про іпотеку», який не буде порушувати майнові права іпотекодавця.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд враховує, що позивач в силу вимог п.22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, а відповідачем жодних доказів про понесені судові витрати не представлено, відтак судові витрати у даній справі відповідно до ст.88 ЦПК України не стягуються.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 209, 212-215, 224 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити за безпідставністю.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга в строки і порядок передбачені ст. 294 ЦПК України до апеляційного суду Львівської області через місцевий суд.

Суддя: Гирич С. В.