Провадження № 2/761/1741/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Личак М.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного музею історії України Міністерства культури України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: профспілка працівників Національного музею історії України, Генеральний директор Національного музею історії України Сосновська Тетяна Вікторівна, про визнання незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

14.09.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, який неодноразово уточнював під час розгляду справи судом, та з урахуванням остаточних позовних вимог просив: визнати його звільнення на підставі наказу Генерального директора Національного музею історії України від 17.08.2015 року № 295 (за п. 7 ст. 40 КЗпП України) незаконним; скасувати наказ Генерального директора Національного музею історії України від 17.08.2015 року № 295 про його звільнення; поновити його на посаді завідувача сектором голографічних зйомок Національного музею історії України з 17.08.2015 року; визнати запис № 20 від 20.07.2015 року у трудовій книжці НОМЕР_1 про звільнення ОСОБА_1 на підставі наказу № 295 від 17.08.2015 року недійсним та зобов'язати Національний музей історії України внести відповідні відомості до трудової книжки НОМЕР_1; стягнути з Національного музею історії України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 44448,75 грн. (станом на 29.02.2016 року), моральну шкоду у розмірі 6000,00 грн. та понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно Наказу Генерального директора Національного музею історії України № 295 від 17.08.2015 року ОСОБА_1 було звільнено з посади завідувача сектором голографічних зйомок Національного музею історії України за п. 7 ст. 40 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України).

Разом з тим, позивач вважає своє звільнення незаконним та безпідставним, оскільки воно відбулось без згоди профспілкового комітету, а Акти за №№1-5 та Подання №441, які стали підставою для його звільнення за п.7 ст. 40 КЗпП України, підписані зацікавленими або залежними від керівництва відповідача особами. При цьому інформація, викладена в цих документах про перебування позивача на роботі 20.07.2015 року нібито у нетверезому стані, не відповідає дійсності та, на думку останнього, обумовлена лише упередженим ставленням нового керівництва відповідача до працівників сектору голографії та намаганням зібрати компромат на попереднє керівництво відповідача.

Крім того, позивач зазначає, що у зв'язку з неправомірними діями відповідача йому було завдано ще й моральну шкоду, яка полягає в частковій втраті дружніх та професійних зв'язків з колегами по роботі, постійному перебуванні в нервовому стані, а також в самій необхідності спростування факту його алкоголізму.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував та пояснив, що позивача було звільнено з роботи без порушення норм трудового законодавства, оскільки факт його перебування на робочому місті у нетверезому стані підтверджується відповідними Актами, підписаними свідками-очевидцями. Крім того, звільняючи позивача без згоди профспілкового комітету, відповідач виходив з того, що вказана відмова не мала жодного належного обґрунтування та носила формальний характер.

Представник третьої особи профспілки працівників Національного музею історії України в судовому засіданні щодо задоволення позову не заперечував.

Третя особа Сосновська Т.В. в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Крім того, в судових засіданнях, які відбулись 29.02.2016 року, 23.03.2016 року, 08.06.2016 року та 17.06.206 року, з обставин справи було допитано в якості свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 , ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_1 та ОСОБА_9

Вислухавши пояснення учасників судового процесу та показання свідків, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що з 01.10.1986 року позивач працював в Національному музеї історії України на різних посадах. Наказом від 04.07.1995 року № 50-к ОСОБА_1 було переведено на посаду завідувача сектору відділу голографії (т.1, 85, 153).

Відповідно до наказу Генерального директора Національного музею історії України Сосновської Т.В. від 17.08.2015 року № 295 ОСОБА_1 було звільнено з займаної ним посади 17.08.2015 року на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України за появу на роботі у нетверезому стані (т.1, а.с. 4).

Згідно п.7 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку появи на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння.

При цьому, згідно роз'яснень, які містяться в п. 25 постанови Пленуму Верхозвного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп'яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів (ст. 27 ЦПК України), яким суд має дати відповідну оцінку.

Як встановлено в судовому засіданні, підставою для звільнення позивача саме по вказаній статті стали Акти за №№ 1 - 5 від 20.07.2015 року, а також Подання № 441 від 27.07.2015 року (т.1, а.с. 89, 91-94, 158).

Зі змісту вказаних Актів вбачається, що вони були складені працівниками Національного музею історії України, а саме: Генеральним директором Сосновською Т.В., заступником генерального директора ОСОБА_8, юристами ОСОБА_4 та ОСОБА_7., завідувачем відділу ОСОБА_10, а також головним інженером ОСОБА_3, зокрема про перебування позивача на робочому місці 20.07.2015 року у нетверезому стані та про його відмову від надання пояснень та проходження тесту на вміст алкоголю в крові.

При цьому, під час надання показань з обставин справи в якості свідків, ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 підтвердили вищезазначену інформацію, викладену в підписаних ними Актах.

Однак, оцінюючи зміст вказаних Актів, суд вважає, що інформація, викладена в них, не може слугувати беззаперечним доказом того, що позивач перебував на робочому місці в нетверезому стані, оскільки Акти складені на підставі суб'єктивної оцінки працівників відповідача, які не є фахівцями та не мають відповідної освіти і кваліфікації щодо встановлення факту вживання алкоголю і стану сп'яніння. Крім того жоден зі свідків не бачив безпосередньо, що ОСОБА_1 вживав алкоголь, чи будь яких доказів на його робочому місці, які-б свідчили про розпиття спиртних напоїв. Натомість з пояснень сторін та показів свідків судом було встановлено, що робота, яку виконував позивач пов'язана з використанням для технічних цілей спиртових препаратів та безпосередньо технічного спирту, що зумовлює наявність запаху спиртних напоїв.

Крім того, покази вищевказаних свідків, які підписали Акти, суд також оцінює критично, так як вказані особи є працівниками відповідача та знаходяться в прямій залежності від його керівництва, а також їх покази спростовуються показами свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6, ОСОБА_1 та ОСОБА_9

Також слід зазначити, що медичний огляд для встановлення факту вживання алкоголю і стану сп'яніння має проводитись в спеціальних кабінетах наркологічних диспансерів (відділень) лікарями наркологами, а не за допомогою візуального огляду на наявність певних ознак (запаху з рота, нестійкості пози, порушення мови, вираженого тремтіння руки).

Водночас, згідно роз'яснень, які містяться в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущення.

Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом.

Вимогами ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, у спорах про поновлення на роботі, з урахуванням положень ЦПК України та КЗпП України доведення правомірності звільнення працівника покладено на роботодавця.

Проте, всупереч вищенаведених вимог закону, відповідачем не надано до суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували факт перебування ОСОБА_1 на робочому місці 20.07.2015 року у стані алкогольного сп'яніння.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, а також враховуючи те, що обставини, на які посилався позивач , як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що законних підстав у відповідача для звільнення позивача на підставі п.7 ст. 40 КЗпП України не було.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач під час роботи у відповідача був членом Первинної профспілкової організації Національного музею історії України.

В свою чергу, відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

Також, в своїй постанові від 01.07.2015 року у справі № 6-703цс15 Верховний Суд України зазначив, що відповідно до ч. 7 ст. 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову у наданні згоди на розірвання трудового договору повинне бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового органу власне обґрунтування такої відмови. Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (ст. 8 Конституції України, ст. 3 ЦК України, ст.ст. 1, 213 ЦПК України та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеними фактами).

Як встановлено в судовому засіданні, 27.07.2015 року генеральний директор Національного музею історії України Сосновська Т.В. звернулась до Голови профспілкового комітету первинної профспілкової організації Національного музею історії України Каштанова В.В. з поданням про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 з займаної ним посади на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України за появу на роботі у нетверезому стані (т. 1, а.с. 89-90).

Разом з тим, профспілковий комітет первинної профспілки НМІУ, розглянувши вказане подання 13.08.2015 року, не надав згоди на звільнення ОСОБА_1 з займаної ним посади (т.1, а.с. 160).

Обґрунтовуючи правомірність звільнення позивача без згоди на це профспілкового комітету, відповідач виходив з того, що вказана відмова не мала жодного належного обґрунтування та носила формальний характер.

Однак, суд вважає, що відповідач неправомірно звільнив позивача з займаної ним посади без згоди на це виборного органу первинної профспілкової організації, оскільки як вбачається з матеріалів справи, рішення профспілкового комітету є обґрунтованим, так як було прийнято з урахуванням показань 7 свідків, які повідомили, що на протязі всього робочого дня 20.07.2015 року не спостерігали у ОСОБА_1 ознак сп'яніння, а також того, що за понад 20 років роботи в НМІУ ОСОБА_1 жодного разу не був помічений у розпитті алкоголю. Крім того, при прийнятті вказаного рішення також враховувалися відомості, отримані за результатами відвідування в.о. голови профкому первинної профспілки НМІУ та генерального директора НМІУ приміщення по вул. Кудрявській, 10г, в м. Києві, де знаходяться службове приміщення ОСОБА_1 та лабораторія (а.с. 160).

При цьому, ч.1 ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відтак, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач був звільнений із займаної посади без достатніх правових підстав, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача в частині визнання незаконним його звільнення з посади завідувача сектором голографічних зйомок Національного музею історії України за п 7 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу Генерального директора Національного музею історії України від 17.08.2015 року № 295, скасування вказаного наказу та поновлення позивача на посаді завідувача сектором голографічних зйомок Національного музею історії України з 17.08.2015 року.

При цьому відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір і одночасно з цим повинно бути вирішено питання про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При обчисленні розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу суд виходить з п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, та вважає за можливе покласти в основу рішення наданий позивачем розрахунок в частині визначення середньомісячної заробітної плати позивача у розмірі 7243,39 грн. та середньоденної заробітної позивача у розмірі 329,25 грн., перевірений в судовому засіданні (т.1, а.с. 197).

Таким чином, оскільки період вимушеного прогулу позивача з 17.08.2015 року по 29.02.2016 року складає 135 днів, стягненню з відповідача підлягає заробітна плата в розмірі 44448,75 грн. (329,25 х 135 = 44448,75) без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів.

Поряд з цим, щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди слід зазначити наступне.

Статтею 2371 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В судовому засіданні встановлено, що у зв'язку із незаконним звільненням позивача, останньому була завдана моральна шкода.

При визначенні розміру заподіяної моральної шкоди суд враховує характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, часу і зусиль необхідних для відновлення попереднього стану, тривалість вимушеного прогулу.

Враховуючи усі встановлені судом по справі обставини, ступеню перенесених позивачем страждань, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 1000 грн.

Разом з тим, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про визнання запису № 20 від 20.07.2015 року у трудовій книжці НОМЕР_1 про звільнення ОСОБА_1 на підставі наказу № 295 від 17.08.2015 року недійсним та зобов'язання Національний музей історії України внести відповідні відомості до трудової книжки НОМЕР_1, як передчасних.

Так, відповідно до вимогами п.п. 2.6 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 року № 58, обов`язок ведення трудових книжок, в тому числі внесення відомостей про виправлення попередніх записів, у випадку їх неправильності або неточності, законодавством покладається на власника або уповноваженого ним органу. Отже дане рішення суду буде підставою для внесення відповідних записів до трудової книжки позивача.

Також в порядку, визначеному ч.3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у сумі 1653,60 грн.

Крім того, враховуючи положення ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді завідувача сектором голографічних зйомок Національного музею історії України та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 6583 (шість тисяч п'ятсот вісімдесят три) гривні 62 копійки без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів.

Враховуючи викладене, на підставі ст. 43 Конституції України, ст.ст. 36, 40, 42, 43, 492, 235, 2371, 252 КЗпП України та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 64, 81, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294, 296 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Національного музею історії України Міністерства культури України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: профспілка працівників Національного музею історії України, Генеральний директор Національного музею історії України Сосновська Тетяна Вікторівна, про визнання незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати звільнення ОСОБА_1 на підставі наказу Генерального директора Національного музею історії України від 17 серпня 2015 року № 295, незаконним та скасувати його.

Поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача сектором голографічних зйомок Національного музею історії України з 17 серпня 2015 року.

Стягнути з Національного музею історії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 44448 (сорок чотири тисячі чотириста сорок вісім) гривень 75 копійок без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів.

Стягнути з Національного музею історії України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1000 (одна тисяча) гривень 00 копійок.

В решті позов задоволенню не підлягає.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді завідувача сектором голографічних зйомок Національного музею історії України та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 6583 (шість тисяч п'ятсот вісімдесят три) гривні 62 копійки без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів, підлягає негайному виконанню.

Стягнути з Національного музею історії України на користь держави судовий збір у розмірі 1653 (одна тисяча шістсот п'ятдесят три) гривні 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: