Справа №461/7330/15-ц
Провадження №2/461/168/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року Галицький районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Государського А.В.

при секретарі Кахнич С.П.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу ОСОБА_5, Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_7 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності та витребування майна,

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, треті особи: Приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу ОСОБА_5, Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_7 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності та витребування майна. В обґрунтування своїх вимог покликалась на те, що квартира АДРЕСА_1 належала її двоюрідній сестрі ОСОБА_8 і вибула з володіння власниці поза її волею. 02.07.2006 року ОСОБА_8Й, померла. Стверджує, що прийняла спадщину після смерті своєї двоюрідної сестри ОСОБА_8, оскільки на час смерті ОСОБА_8 проживала разом з нею у її помешканні, і в передбачений законодавством шестимісячний термін вона із заявою про відмову від спадщини в нотаріальну контору не зверталась. Вона є єдиною спадкоємицею за законом, а заповіт не складався. Однак, оформити належним чином право власності на спадщину та реально вступити у володіння квартирою не змогла, оскільки ОСОБА_9 в травні 2002 року за попередньою змовою з невстановленими слідством особами, шляхом обману та зловживання довірою ОСОБА_8 заволоділа майном останньої. Так, 16.05.2002 року, діючи від імені ОСОБА_8, ОСОБА_9 продала вищевказану квартиру, на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого у реєстрі за №5544, громадянці ОСОБА_10 В цей же день вказана квартира, згідно договору купівлі продажу від 16.05.2002 року була перепродана ОСОБА_11, який в свою чергу продав вказану квартиру ОСОБА_7 Наведені факти встановлені вироком Галицького районного суду від 29-30 грудня 2010 року, яким ОСОБА_9 була визнана винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2, ч.4 ст.190, ч.3 ст.358 КК України. Просить суд поновити їй строк звернення до суду з позовом, визнати її спадкоємицею ОСОБА_8 та факт прийняття позивачем спадщини після смерті ОСОБА_8, визнати недійсною довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, 08.05.2002 року, зареєстровану за реєстровим номером № 1851, на підставі якої ОСОБА_8 уповноважила ОСОБА_9 розпоряджатися її майном, як таку, що видана внаслідок шахрайських дій, а також, визнати ОСОБА_1 власником квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за ОСОБА_8, враховуючи факт родинних відносин та прийняття нею спадщини, витребувати квартиру АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_2 і стягнути з відповідача судові витрати.

В судовому засіданні позивач та її представник дали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та його адвокат ОСОБА_12 в судовому засіданні проти позову заперечили, покликаючись на те, що ОСОБА_2, як добросовісний набувач придбав квартиру за відплатним договором купівлі-продажу і володіє нею на законних підставах. Просили відмовити у задоволенні позову та закрити провадження у справі, оскільки Галицьким районним судом м. Львова вже розглядалась аналогічна справа між тими самими сторонами і з тих самих підстав.

Від третьої особи приватного нотаріуса Миколаївського районного нотаріального округу ОСОБА_5 надійшло клопотання про проведення розгляду справи без її участі.

Третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_13 в судове засідання не зявилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про час ті місце розгляду справи.

Відповідно до ст.169 ЦПК України суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності осіб, які не зявилися у судове засідання на підставі наявних у справі доказів, які вважає достатніми.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали кримінальної справи №1-3 від 2010 року, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст.ст.60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

В судовому засіданні знайшов підтвердження, той факт, що позивач ОСОБА_1 є двоюрідною сестрою ОСОБА_8 ОСОБА_8 позивача ОСОБА_1 ОСОБА_14 (дівоче прізвище Панчишин) ОСОБА_15 та мати ОСОБА_8 ОСОБА_8 (дівоче прізвище Панчишин) ОСОБА_16 були рідними сестрами. На час розгляду даної справи ОСОБА_14 та ОСОБА_17 померли. Зокрема, вказане підтверджується документами, зібраними під час розслідування кримінальної справи № 1-3 від 2010 року по обвинуваченню ОСОБА_9 за ч.2, ч.4 ст.190, ч.3 ст.358 КК України та ОСОБА_18 за ч.4 ст.190, ч.2, ч.3 ст.358 КК України, в тому числі протоколами допиту ОСОБА_8 (т.4 арк.190-192), допиту ОСОБА_1 (т.4 арк.177-179).

Як вбачається з акту №95 від 28.04.2004 року обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_1, яка проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, - за вказаною адресою з 2004 року по 2006 рік проживала без реєстрації сестра позивача ОСОБА_8 (а.с.181-182 цив.спр. №461/2392/14). Відповідно до відомостей, викладених у виписці з Миколаївської комунальної центральної районної лікарні №6554/493/2212 з історії хворої ОСОБА_8, 1963 року, пенсіонерки, яка стаціонарно лікувалась: реанімаційне відділення - 18.12.05р.-19.12.2005р., терапевтичне відділення 19.12.2005р.-30.12.2005р., така проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Аналогічні відомості щодо проживання ОСОБА_8 викладені в Протоколі допиту потерпілого ОСОБА_8 від 21.06.2005 р.

Копією свідоцтва про смерть ОСОБА_8, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського районного управління юстиції Львівської області від 02.07.2006 р. підтверджується, що ОСОБА_8 померла 02 липня 2006 року у віці 64 років в м.Миколаїв Львівської області.

Будучи допитаними в судовому засіданні свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_20 підтвердили факт проживання ОСОБА_8 у домі ОСОБА_1 на момент смерті. Зокрема, повідомили, що проживають по сусідству з домоволодінням ОСОБА_1, де більше року проживала ОСОБА_8, котра померла 02.07.2006 р. ОСОБА_8 називала ОСОБА_1 своєю двоюрідною сестрою. В бесідах із свідками ОСОБА_8 повідомила, що переїхала до сестри в звязку із своєю хворобою та необхідністю стороннього догляду за нею. Після смерті ОСОБА_8 її похоронами займалась ОСОБА_1 ОСОБА_8 похоронена на кладовищі м.Миколаєва Львівської області. Доказів на спростування наведених фактів відповідачем не надано.

Відповідно до ст.1263 ЦК України рідні дядько та тітка відносяться до кола спадкоємців третьої черги. Частиною 4 ст.1266 ЦК України передбачено, що за правом представлення двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Згідно зі ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. При цьому законодавець не повязує факт постійного проживання з місцем реєстрації. Відповідно до положень ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відтак, суд приходить до висновку, що єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_8 є її двоюрідна сестра ОСОБА_1, яка на час смерті ОСОБА_8 та відкриття спадщини проживала разом із нею, та не подавала заяви про відмову від спадщини, а тому вважається такою, що прийняла спадщину, котра відкрилась 02.07.2006 р. після смерті ОСОБА_8

З наявних матеріалів вбачається, що ОСОБА_8 на праві приватної власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_2., що стверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру, виданого на підставі розпорядження від 16.05.2002 року №458.Вироком Галицького районного суду від 29-30.12.2010 року по кримінальній № 1-3 від 2010 року по обвинуваченню ОСОБА_9 за ч.2, ч.4 ст.190, ч.3 ст.358 КК України та ОСОБА_18 за ч.4 ст.190, ч.2, ч.3 ст.358 КК України, встановлено наступне.

Громадянка ОСОБА_9 в травні 2002 року, за попередньою змовою з невстановленими слідством особами, шляхом обману та зловживання довірою громадянки ОСОБА_8 на підставі довіреності, посвідченої 08 травня 2002 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, діючи всупереч волі ОСОБА_8 продала за 21518 гривень квартиру за адресою: АДРЕСА_3 громадянці ОСОБА_10 оформивши договір купівлі-продажу, посвідчений 16.05.2002 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_21 і зареєстрований в реєстрі за №5544.

Згідно договору купівлі-продажу від 16 травня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_22 та зареєстрованого за реєстровим №1373, гр. ОСОБА_10 продала спірну квартиру за 21518 гривень ОСОБА_11

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_9 20 травня 2002 року помістила потерпілу ОСОБА_8 у друге відділення Львівської обласної комунальної психіатричної лікарні, де та перебувала на лікуванні до 16 липня 2002 року.

14 серпня 2002 р. ОСОБА_8 повторно було поміщена ОСОБА_9 у четверте відділення психіатричної лікарні Миколаївського району Львівської області, де ОСОБА_8 перебувала на лікуванні до 18 березня 2003 року.

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_9 протягом 2003-2005 років чотири рази поміщала ОСОБА_8 для лікування в Почаївську психіатричну лікарню Тернопільської області.

Свою вину по епізоду ОСОБА_8 підсудна ОСОБА_9 визнала частково, не погоджуючись лише з оцінкою заподіяної шкоди, та вказала, що перший раз в психіатричну лікарню ОСОБА_8 не оформляла, а у м. Почаїв остання їхала з нею добровільно, без примусу.

В подальшому, як вбачається з матеріалів кримінальної справи 04 грудня 2002 року ОСОБА_11 продав, а громадянин ОСОБА_23 ОСОБА_7, який проживає в ОСОБА_23, м. Саскатун, провінція Саскечеван, 26, Вербеке пл. S7Л 615, від імені якого діяла ОСОБА_24, купив за 154615 гривень квартиру за адресою: АДРЕСА_4, що підтверджується копією Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_25, зареєстрованим в реєстрі за № 3068.

03 квітня 2003 року ОСОБА_7 на підставі вищевказаного договору зареєстрував право власності на нерухоме майно, отримавши у Львівському обласному державному комунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, ОСОБА_4 № 291792 від 03.04.2003 р. про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 04 грудня 2002 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_25, за яким ОСОБА_11 продав, а громадянин ОСОБА_23 ОСОБА_7, купив спірну квартиру, до цього договору були внесені виправлення, зокрема імя покупця «Григорій» було виправлене на «Гаррі».

В матеріалах кримінальної справи знаходиться лист Управління МВС у Львівській області №2/262 від 21.06.2005 року, адресований начальнику ЛОДКБТІ та ЕО, і отриманий адресатом 21.06.2005 року, змістом якого є те, що у звязку із розслідуванням кримінальної справи слідчий в ОВС ССП СУ УМВСУ у Львівській області М. Дикунський просить призупинити будь-які дії (реєстрації, зміна власника і т.д.) з квартирою 1 в будинку 16 по вул. Рутковича в м. Львові.

З витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна №3972482, 05.07.2005 року, вбачається, що прокуратурою Франківського району була накладена заборона на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_5.

З Постанови про проведення виїмки від 17.05.2006 року та Протоколу виїмки від 17.05.2006 року вбачається, що з архіву ЛОДКБТІ та ЕО була вилучена інвентарна справа на к.1 по вул. Рутковича 16 в м. Львові.

Вина ОСОБА_9 була доведена зібраними доказами по кримінальній справі. Вироком Галицького районного суду м. Львова від 29-30 грудня 2010 року ОСОБА_9 була визнана винною у вчинені злочину, передбаченого ч.2, ч.4 ст. 190 КК України, ч.3 ст. 358 КК України. Вирок суду вступив в законну силу 26 лютого 2011 року, що підтверджується Розпорядженням про виконання вироку, що набрав законної сили від 07.03.2011 р. №1-3/11, який міститься в матеріалах кримінальної справи №1-3/10.

Крім того, судом, встановлено, що 28 березня 2006 року, тобто в період дії заборони, та в час відсутності інвентаризаційної справи в Львівському ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», 28 березня 2006 року на підставі вищезгаданого Договору купівлі-продажу посвідченого 04.12.2002 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_25, зареєстрованим в реєстрі за № 3068, ОСОБА_7 зареєстрував у Львівському Обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» право власності на спірну квартиру, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10220352 від 28.03.2006 року та відповідним записом в Договорі купівлі-продажу квартири від 04.04.2006 року.

Згідно договору купівлі-продажу № 3068 від 04 квітня 2006 року громадянин ОСОБА_23 ОСОБА_7, який проживає за адресою: ОСОБА_23, Онтаріо, м.Оріліа, 633 ОСОБА_26 продав, а ОСОБА_2 придбав за 555500 гривень квартиру АДРЕСА_6.

З протоколу від 23.11.2005 р. допиту свідка громадянина ОСОБА_23 Андрійовича, що проживає: ІНФОРМАЦІЯ_2 вбачається, що в травні 2005 року ОСОБА_7 довідався, що придбана ним квартира перебуває під арештом з приводу порушення кримінальної справи по факту шахрайських дій.

Незважаючи на те, що на момент відчуження квартири за адресою: м.Львів, вул..Рутковича 16/1,ОСОБА_7 знав, що вказана квартира знаходиться під арештом і щодо квартири є претензії третіх осіб, укладаючи Договір від 04.04.2006 р. і відчужуючи спірну квартиру ОСОБА_2, продавець в п.4 Договору свідчив, що від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення; щодо квартири відсутні судові спори; внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та інтересів третіх осіб; обтяжень, а також будь-яких прав у третіх осіб щодо квартири немає. Таким чином, заслуговують на увагу твердження відповідача, що він є добросовісним набувачем квартири за адресою: м.Львів, вул.Рутковича 16/1.

11 квітня 2006 року ОСОБА_2 зареєстрував право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 отримавши в ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки ОСОБА_4 про реєстрації права власності на нерухоме майно №10362585.

Згідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як вказує Верховний суд України в Постанові Пленуму від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

ОСОБА_6 частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації

Враховуючи, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_8 всупереч волі власниці, внаслідок злочинних дій щодо неї, вчинених ОСОБА_9, що підтверджується відповідним вироком Галицького районного суду м.Львова, котрий вступив в законну силу, таке майно може бути витребуване від добросовісного набувача.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Враховуючи наведене, підлягає до задоволення позовна вимога про витребування квартири АДРЕСА_7 з чужого незаконного володіння ОСОБА_2, та про визнання права власності на цю квартиру за ОСОБА_1

В частині позовних вимог щодо визнання недійсною довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 08.05.2002 року, зареєстрованої за реєстровим номером № 1851, на підставі якої ОСОБА_8 уповноважила ОСОБА_9 розпоряджатися її майном, як таку, що видана внаслідок шахрайських дій, суд враховує наступне.

Відповідно до вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до п.5. Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійно вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину(договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Відповідно до положень ст..41 Конституції України, ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Відповідно до ст..228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Таким чином, довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 08.05.2002 року, зареєстрована за реєстровим номером № 1851, на підставі якої ОСОБА_8 уповноважила ОСОБА_9 розпоряджатися її майном, як і Договір купівлі-продажу, посвідчений 16.05.2002 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_21 і зареєстрований в реєстрі за №5544 за яким ОСОБА_9 від імені ОСОБА_8 продала квартиру за адресою: АДРЕСА_3 громадянці ОСОБА_10, є нікчемними правочинами, а відтак не створюють правових наслідків в силу положень закону.

При вирішенні клопотання щодо поновлення строку звернення до суду, суд враховує наступне.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до вимог ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи з порушенням її прав, а й обєктивна можливість цієї особи знати про обставини їх порушення. Саме на таке застосування відповідних норм вказує Верховний Суд України в постанові від 29.10.2014 р. у справі № 6-152цс14.

Підставою даного позову стало протиправне вилучення майна з власності ОСОБА_8 внаслідок шахрайських дій відносно неї з боку ОСОБА_9

Відповідно до положень ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Таким чином, право на позов у даній справі виникло лише з моменту вступу в законну силу вироку Галицького районного суду м.Львова від 29-30 грудня 2010 р., тобто з 26 лютого 2011 р., що підтверджується розпорядженням про виконання вироку, що набрав законної сили від 07.03.2011 р. №1-3/11.

Відповідно до ст.255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції. Письмові заяви та повідомлення, здані до установи у зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.

Відповідно до ст.264 ЦПК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відповідно до ст.265 ЦПК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Враховуючи час вступу в законну силу вироку у кримінальній справі №1-3/11, звернення ОСОБА_1 до Галицького районного суду з позовом до ОСОБА_10, ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_11 про витребування майна з чужого незаконного володіння, (справа № 461/2392/14) рішення по якій вступило в законну силу 06.03.2015 р., суд приходить до висновку про необхідність поновлення ОСОБА_1 строків для звернення до суду за захистом порушеного права, та не вбачає підстав для застосування позовної давності у даній справі.

Суд, вважає безпідставним твердження відповідача ОСОБА_2 та його адвоката ОСОБА_12 про те, що Галицьким районним судом м. Львова вже розглядалась аналогічна справа між тими самими сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав, оскільки з рішення Апеляційного суду Львівської області від 06.03.2015 року, прийнятого за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення Галицького районного суду від 30.10.2014 року, вбачається, що ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом, в якому просила визнати право власності в порядку спадкування, як вказано в рішенні Апеляційного суду Львівської області, не встановивши перед цим фактів родинних відносин, прийняття спадщини, тому вона не вправі була витребовувати майно від добросовісного набувача, тобто ці обставини не були підставою звернення до суду з позовом.

Відтак ОСОБА_1, користуючись своїм правом на захист, підставно звернулась з позовом, в якому просить визнати її спадкоємицею ОСОБА_8 та факт прийняття нею спадщини після смерті тої, визнати недійсною довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, 08.05.2002 року, зареєстровану за реєстровим номером № 1851, на підставі якої ОСОБА_8 уповноважила ОСОБА_9 розпоряджатися її майном, як таку, що видана внаслідок шахрайських дій, а також, визнати її власником квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за ОСОБА_8, враховуючи факт родинних відносин та прийняття нею спадщини, та витребувати квартиру АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_2 і стягнути з відповідача судові витрати.

Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.41, 62 Конституції України, ст.ст. 12, 203, 215, 216, 228, 255, 256, 257, 261, 267, 321, 388, 1263, 1266, 1268, керуючись ст.ст. 3-11, 57, 60, 61, 76, 88, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом за захистом порушених прав.

Визнати ОСОБА_1 спадкоємицею ОСОБА_8, яка померла, 02.07.2006 року.

Визнати ОСОБА_1, такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_8, яка померла, 02.07.2006 року.

Визнати недійсною довіреність, посвідчену 08 травня 2002 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстровану за реєстровим №1851.

Визнати ОСОБА_1 власником квартири АДРЕСА_8 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8.

Витребувати квартиру АДРЕСА_9 з чужого незаконного володіння ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3654 (три тисячі шістсот пятдесят чотири) грн. судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий А.В. Государський