Ухвала

іменем україни

16 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П., Дербенцевої Т.П., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Золочівського району Львівської області в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Золочівського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання недійсним договору купівлі-продажу жилого будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_9 в особі представника ОСОБА_8 на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 05 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2011 року прокурор Золочівського району Львівської області звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, у якому просив визнати недійсними договори купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_1, укладені 18 квітня 2007 року між ОСОБА_1, від імені якої діяв за довіреністю ОСОБА_9 та ОСОБА_3, а також 18 серпня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9, посилаючись на фіктивність таких договорів в силу вимог ст. 324 ЦК України, оскільки покупці спірного будинку, коштів за його придбання не сплачували й не здійснювали будь-яких дій щодо вселення до вказаного будинку та реєстрації, при цьому ОСОБА_9 мав на меті незаконно заволодіти будинком своєї матері на що підмовив й ОСОБА_3

Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 05 листопада 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_9 в особі представника ОСОБА_8 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з відсутності правових підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними через відсутність на підтвердження цього належних доказів.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та вирішувати питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалені у справі судові рішення таким вимогам закону не відповідають.

Судом установлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 05 грудня 2001 року ОСОБА_1 набула право власності на жилий будинок АДРЕСА_1.

10 червня 2005 року ОСОБА_1 видала довіреність на ім'я свого сина - ОСОБА_9

На підставі вказаної довіреності, ОСОБА_9, діючи від імені ОСОБА_1, 18 квітня 2007 року уклав договір купівлі-продажу належного на праві власності його матері жилого будинку АДРЕСА_1 з ОСОБА_3, який в свою чергу 18 серпня 2007 року відчужив вказаний будинок за договором купівлі-продажу ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, його правонаступником є син ОСОБА_2, який у визначений законом строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька.

Ухвалами Бродівського районного суду Львівської області від 21 листопада 2011 року та від 26 серпня 2014 року до участі в справі в якості третіх осіб, було залучено ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь яких ОСОБА_9 за життя було складено заповіт та ОСОБА_4, яка є дружиною ОСОБА_9

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК Україниправочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 6 ЦК Українисторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

За правилами ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За договоромкупівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

За змістом ст. 234 ЦК Українифіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний (п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 підтримуючи позовні вимоги, обґрунтовувала їх тим, що ніколи не мала наміру на продаж належного їй на праві власності будинку, який є її єдиним житлом, довіреність сину видавала для переоформлення пенсії, про продаж спірного будинку дізналася випадково у травні 2010 року й одразу звернулася до правоохоронних органів. При цьому з часу продажу будинку й до теперішнього часу ніхто з будинку не виселявся й не вселявся до нього, грошових коштів за його продаж не отримував, тобто не відбулося фактичного передання придбаного майна та плати за нього.

Проте суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, доводів позивача належним чином не перевірили, не встановили усіх дійсних обставин справи, що мають істотне значення для правильного її вирішення, зокрема не дали належної оцінки змісту укладених між сторонами договорів, не з'ясували чи мала ОСОБА_1 намір на їх укладення й які дії були вчинено сторонами на виконання таких договорів, унаслідок чого дійшли передчасного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Поза увагою судів обох інстанцій залишився той факт, що спірний будинок є єдиним житлом ОСОБА_1, у якому вона залишалася проживати після укладення спірних договорів, а відповідачі не заперечували таке становище й не намагалися вселитися до вказаного будинку.

Крім того, судами не враховано те, що як відповідач ОСОБА_2, вказавши, що його батько ОСОБА_9 без відома власника будинку та всіх членів сім'ї, які вкладали кошти у вказане майно, продав будинок з метою в подальшому заволодіти ним, однак реальної передачі будинку покупцю не відбувалося, так і ОСОБА_3, пояснивши, що перебуваючи у дружніх стосунках із ОСОБА_9 погодився оформити договір купівлі-продажу жилого будинку, проте жодних коштів за його придбання не передавав й не вселявся до нього, фактично визнали позовні вимоги та не заперечували проти їх задоволення.

Таким чином, у порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суди не сприяли всебічному й повному з'ясуванню обставин справи. Висновки судів на порушення вимог закону ґрунтуються на припущеннях.

Також, суди обох інстанцій вирішуючи спір в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного будинку від 18 серпня 2007 року, стороною якого не була власник цього будинку ОСОБА_1, не звернули увагу на те, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-67цс15 від 13 травня 2015 року), й у порушення ст. ст. 31, 119, 215 ЦПК України не уточнили предмет та підстави заявленого позову, не з'ясували яким чином мають бути відновлені порушені права позивача, внаслідок чого в достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правововідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них й не перевірили відповідність обраного позивачем способу захисту порушеного права вимогам ст. 16 ЦК України.

За таких обставин оскаржувані рішення судів, які не відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_9 в особі представника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 05 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

Т.П.Дербенцева

В.О.Савченко