У Х В А Л А

21 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в складі

Яреми А.Г., Охрімчук Л.І.,Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 19 серпня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Волинської області від 21 жовтня 2015 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про витребування приналежної речі,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 19 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 21 жовтня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції залишено без змін.

У заяві ОСОБА_4 про перегляд судових рішень порушується питання про скасування ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року з підстав, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 355 ЦПК України:

неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статті 381 ЦК України;

неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ, а саме статті 213 ЦПК України.

Для прикладу наявності зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_4 посилається на ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 вересня 2012 року, 3 жовтня 2012 року, 10 жовтня 2012 року, 31 жовтня 2012 року, 13 листопада 2013 року, постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)".

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що необхідність відкриття провадження у справі за вказаною заявою відсутня та в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що 9 червня 2005 року між позивачкою та відповідачкою було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку. На момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку земельна ділянка площею 0,60 га належала на праві власності матері відповідачки, яка 18 серпня 2007 року померла. Спадщину після її смерті прийняла її дочка - відповідачка у справі, про що їй державним нотаріусом Горохівської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. До складу спадщини входила спірна земельна ділянка площею 0,60 га. На підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину за заповітом відповідачці було надано витяг про реєстрацію у спадковому реєстрі нерухомого майна. Отже, суд, встановивши, що власником спірної земельної ділянки на момент укладення договору купівлі-продажу була не сторона договору - відповідачка, а інша особа, й під час посвідчення договору купівлі-продажу сторонами не було вирішено питання щодо переходу права власності на земельну ділянку та не визначено даних щодо розміру земельної ділянки та її кадастрового номеру, дійшов висновку, що спірна земельна ділянка не є приналежною річчю житлового будинку, набутого позивачкою. Стаття 662 ЦК України не може бути застосована до правовідносин в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 вересня 2012 року, що надана заявницею для порівняння, скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції у частині задоволення зустрічного позову про визнання права власності на гараж та майстерню й у цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову відмовлено. У частині відмови в задоволенні первісного позову про визнання самочинного будівництва, побудованого з порушенням державних будівельних норм таким, що порушує законні права та інтереси і знесення самочинних споруд рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції залишено без змін. У вказаній справі суд касаційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_1. У встановленому законом порядку ОСОБА_6 встановила у дворі комунального житлового будинку по АДРЕСА_1 металевий гараж площею 27 кв.м. У 1989 році ОСОБА_6 добудувала до гаража підсобне приміщення, у якому її чоловік здійснює дрібний ремонт взуття. Зазначений гараж згідно із технічним паспортом на квартиру належить до квартири АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_6. Гараж разом із підсобними приміщеннями, розташований на земельній ділянці, яка була виділена в користування ОСОБА_6, а пізніше вказана земельна ділянка площею 0,00562 га була надана ОСОБА_6 у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гараж, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК України є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК України не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію таких об'єктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року, що надана заявницею для порівняння, скасовано судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими задоволено позов про визнання права власності на самочинно збудовані об'єкти, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

Проте вказана ухвала суду касаційної інстанції не містить правової позиції щодо спірних правовідносин, а вказує на допущені судами порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справ, тому вказана ухвала не є прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права.

Постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" не може бути взята до уваги як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, передбаченого пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, оскільки не є судовим рішенням суду касаційної інстанції у конкретній справі.

Порівняння змісту вказаних для прикладу судових рішень зі змістом судових рішень, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У зв'язку з цим, підстава для перегляду судового рішення у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, передбачена пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, відсутня.

За положеннями пункту 2 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

Ухвалами колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 жовтня 2012 року, 10 жовтня 2012 року, 31 жовтня 2012 року, що надані заявницею для порівняння, скасовано судові рішення судів апеляційної інстанції, якими відмовлено у задоволенні позовів про виселення з жилого приміщення, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення будівлі, огорожі та відшкодування шкоди, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, а справи передані на новий розгляд до судів апеляційної інстанції.

Вищевказані судові рішення не містять правових позицій щодо спірних правовідносин, а вказують на допущені судами порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справ, тому вказані ухвали не є прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права.

З огляду на викладене підстава для перегляду судових рішень у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, встановлена пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, відсутня.

Ураховуючи наведене, вважати зазначену заяву обґрунтованою немає підстав.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про витребування приналежної речі за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 19 серпня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Волинської області від 21 жовтня 2015 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А.Г. Ярема
Л.І. Охрімчук В.М. Сімоненко