Справа № 297/1824/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

29 червня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Боднар О.В, ОСОБА_1

з участю секретаря : Сочка І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Берегівського районного суду від 14 грудня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні будинком та земельною ділянкою, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Берегівського районного суду від 14 грудня 2015 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням позивач подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Мотивує свої вимоги тим, що рішення суду не відповідає вимогам норм процесуального та матеріального права.

Позивач ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційного суду 30.03.2016 року підтримав вимоги апеляційної скарги, оскільки вважає, що ОСОБА_3 безпідставно чинить йому перешкоди в користуванні будинком.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача в особі адвоката ОСОБА_4 заперечив щодо вимог апеляційної скарги й просив відхилити таку з підстав поданих в запереченні на апеляційну скаргу.

У дане судове засідання апеляційної інстанції не зявився позивач, та подав заяву про перенесення розгляду справи у звязку з перебуванням у відпустці. Дану обставину колегія суддів, вважає не поважною, і такою, що не перешкоджає розгляду справи. Тому, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне розглядати скаргу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторони яка брала участь у справі та дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін виходячи з наступних мотивів.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

А виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Подаючи апеляційну скаргу на рішення суду, ОСОБА_5 зазначив, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Берегівський районний суд не дослідив докази у справі, зокрема те, що обєкти нерухомості були побудовані ОСОБА_3 на земельній ділянці, що належить позивачу. Не відповідають висновкам суду і правові підстави набуття відповідачем прав на гараж та вбиральню.

Проте доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, сторони у справі є користувачами спірної земельної ділянки, як співвласники будинковолодіння №15 по вул. Лисенка, яке розташоване на цій земельній ділянці. Вказаний будинок складається з двох квартир. Власником квартири №1 є ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 09.02.1993 року. З вказаного договору убачається, що загальна площа квартири №1 на момент її придбання становила 55.8 кв.м.. А власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2.

Як убачається зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.06.2012 року, виданого виконавчим комітетом Берегівської міської ради, спірний гараж та убиральня входять до складу квартири №1. Згідно технічного паспорта від 08.12.2010 року на зазначену квартиру, загальна площа квартири становить 56,0кв.м, при цьому площа спірної прибудови становить 4,0 кв.м., що в свою чергу вказує на те, що вказані господарські будівлі не є обєктами самочинного будівництва, як це стверджує позивач, та збудовані ще до придбання відповідачем вказаної квартири.

Позов про знесення самочинно збудованого майна може бути предявлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено.

Матеріали справи не містять доказів того, що земельна ділянка під спірним нерухомим майном була передана позивачу у власність чи надана йому в користування у встановленому законом порядку. А відтак, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що вимога позивача про зобовязання ОСОБА_3 знести вищевказані обєкти нерухомості з тих підстав, що такі порушують право власності позивача на земельну ділянку під будинком є безпідставною і необґрунтованою.

Згідно з розясненнями, зазначеними в п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року за №6 Про практику застосування судами ст.376 ЦК України при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Відповідно до вимог статті 376 ЦК України, право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (ч.4 ст. 376 та ст. 391 ЦК України).

Позивачем не доведено, що земельна ділянка під спірним нерухомим майном була передана позивачу у власність чи надана йому в користування у встановленому законом порядку.

Крім того, слід зазначити, що позивач предявив позов до колишнього власника квартири АДРЕСА_2, який 27.02.2015 року на підставі договору дарування подарував вказану квартиру своєму сину ОСОБА_6, який на даний час є законним власником вказаної квартири.

За нормами ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи у разі порушення нею положень ч. 2 ст. 13 цього Кодексу, де зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушувати права інших осіб.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Оскільки на момент звернення позивача з позовом до ОСОБА_3, який з 27.02.2015 року вже не являється власником АДРЕСА_3, а тому і не може нести перед позивачем матеріально-правову відповідальність. До належного відповідача, яким є ОСОБА_6, позивач не заявляв позовні вимоги.

Зважуючи на вищенаведені обставини, доводи апеляційної скарги не можуть бути взятими до уваги, так-як не спростовують висновків суду першої інстанції та вище викладеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених статтями 213, 308 ЦПК України дійшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Берегівського районного суду від 14 грудня 2015 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили .

Головуючий : __________________ Судді : _________________

_________________