Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Комсомольської міської ради Полтавської області, ОСОБА_5, третя особа - Комсомольська міська рада Полтавської області, про визнання права власності на нежитлову будівлю за набувальною давністю, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 13 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 01 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом та просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, а саме - нежитлову будівлю, загальною площею 452,8 кв. м, що розташована по АДРЕСА_1 і складається з нежитлової будівлі літ. «А» площею 408,7 кв. м та сараю літ. «Б» площею 44,1 кв. м.

Вимоги за позовом обґрунтовувала тим, що 10 лютого 2004 року між нею та МП «Лада» був укладений попередній договір у простій письмовій формі, згідно з яким сторони зобов'язані були у строк до 02 березня 2004 року укласти договір купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення. Однак до зазначеної дати договір купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення укладений не був. Позивачка з моменту укладення попереднього договору і до цього часу користується вказаним приміщенням, жодних претензій з боку МП «Лада» до неї не надходило.

Ураховуючи те, що вона має намір продати спірне нежитлове приміщення, а правовстановлюючих документів у неї немає, вона звернулась до суду з указаним позовом.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 13 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 01 березня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків місцевого та апеляційного судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Судами попередніх інстанцій установлено, що між Полтавським гірничо-збагачувальним комбінатом і МП «Лада» 01 грудня 1994 року був укладений контракт №72 на товарній біржі, згідно якого продавець зобов'язався передати у власність, а покупець прийняти корівник у кількості 1 одиниця за адресою: АДРЕСА_1 (без зазначення його загальної площі).

За інформацією, отриманою від КП «КМБТІ», від 02 грудня 2015 року № 4658, право власності на будівлю по АДРЕСА_1 не зареєстровано за власником.

Крім того, відсутній акт передачі нежитлової будівлі «корівник» (АДРЕСА_1) за контрактом від 01 грудня 1994року № 72, укладеним між МП «Лада» та Полтавським ГЗК.

Також судом правильно з'ясовано, що 10 лютого 2004 року між ОСОБА_4 та МП «Лада» в особі директора ОСОБА_5 був укладений попередній договір купівлі - продажу спірної нежитлової будівлі у простій письмовій формі.

Згідно п. 3.1 попереднього договору покупець та продавець зобов'язані були заключити договір купівлі-продажу у строк до02 березня 2004 року. У відповідності до п.3.2 цього договору, зобов'язання, встановлене договором, припиняється, якщо основний договір не укладено протягом строку, визначеного п. 3.1 даного договору.

У пункті 5.1 попереднього договору визначено, що він набуває чинності з моменту підписання сторонами та діє до 03 березня 2004 року. Ціна нерухомого майна становить 20000 грн.(п.2.1 Договору).

Судами установлено та не заперечувалося сторонами, що договір купівлі-продажу спірної нежитлової будівлі в подальшому не укладався.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли до правильного висновку, що після закінчення дії попереднього договору ОСОБА_4 продовжувала користувалася спірною нежитловою будівлею без достатніх правових відстав.

Відповідно до ст. 344 ЦК України набувачеві достатньо володіти чужим майном із дотриманням вимог, встановлених законом.

Для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до зазначеної статті повинні існувати наступні ознаки: володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю; володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачкою не доведено добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння), тому ОСОБА_4 не є добросовісним володільцем нежитлової будівлі, загальною площею 452,8 кв. м, що розташована по АДРЕСА_1, так як вона володіла спірною будівлею на підставі укладеного попереднього договору, дія якого закінчилася.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 13 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 01 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
С.О. Карпенко Г.І. Мостова