ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2/753/550/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДЕАК Ю.В.

за участю

представника позивача ОСОБА_1;

представника відповідача Павлів Ю.В.;

представника третьої особи Танащука М.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Товариства з обмеженою відповідальністю «Дідков» та Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової Марини Євгенівни, про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_4) звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі по тексту - відповідач, ТОВ «ФК «Вектор Плюс») про визнання недійсним договору.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що між нею та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» 24.09.2007 року укладено кредитний договір №2706/0907/71-362, відповідно до умов якого позивачу було надано 175 000 доларів США строком до 24.09.2032 року зі сплатою 11,9% річних. У забезпечення виконання боргових зобов'язань за цим кредитним договором між ними цього ж дня укладено іпотечний договір №2706/0907/71-362-Z-1, за умовами якого позичальник передав банку в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

28.11.2012 року Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк», як правонаступник Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк», у відповідності до умов договору факторингу №15 відступило право грошової вимоги за зазначеними договорами ТОВ «ФК «Вектор Плюс», яке у подальшому, у зв'язку з невиконанням позивачем умов кредитного договору, на підставі іпотечного застереження відчужило на підставі договору купівлі-продажу квартири Товариству з обмеженою відповідальністю «Дідков» (далі по тексту - ТОВ «Дідков») належне позивачу нерухоме майно.

Вказуючи на те, що зазначений договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 09.04.2015 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Дідков» суперечить вимогам Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) та Закону України «Про іпотеку», позивач просить суд визнати його недійсним.

Ухвалою суду відкрито провадження у даній справі, залучено до участі у ній у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ТОВ «Дідков» та Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової Марини Євгенівни (далі по тексту - треті особи) та призначено справу до розгляду у судовому засіданні.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Представники відповідача та третьої особи у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнали, надавши при цьому заперечення на позов, в яких просили відмовити у його задоволенні.

Третя особа - приватний нотаріус у судове засідання не з'явилась, направивши при цьому на адресу суду клопотання про розгляд справи за її відсутністю та матріали нотаріальної справи щодо посвідчення нею спірного договору.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши у судовому засіданні представників позивача, відповідача та третьої особи, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Як встановлено судом, 24 вересня 2007 року між позивачем та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» укладено кредитний договір №2706/0907/71-362, відповідно до умов якого позивачу було надано 175 000 доларів США строком до 24.09.2032 року зі сплатою 11,9% річних. У забезпечення виконання боргових зобов'язань за цим кредитним договором між ними цього ж дня укладено іпотечний договір №2706/0907/71-362-Z-1, за умовами якого позичальник передав банку в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

28.11.2012 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», як правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк», та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу №15, у відповідності до умов якого банк відступив відповідачу право грошової вимоги за зазначеними кредитним договором та іпотечним договором.

У подальшому, 09 квітня 2014 року третьою особою - Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгорової Марини Євгенівни на підставі іпотечного договору №2706/0907/71-362-Z-1 від 24.09.2007 року право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ТОВ «ФК Вектор Плюс» та після цього у цей день, останнім за договором купівлі-продажу квартири (з відкладною умовою) відчужено зазначене нерухоме майно ТОВ «Дідков».

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Нормами ст. 509 цього ж Кодексу встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за угодою, є виконанням угоди.

Відповідно до приписів ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним (ст. ст. 215 - 235 ЦК України).

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

В свою чергу, позивач, оспорюючи дійсність укладення 09.04.2015 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Дідков», вказує на те, що цей договір суперечить вимогам ЦК України та Закону України «Про іпотеку», посилаючись на порушення під час відчуження предмету іпотеки визначених іпотечним договором умов щодо повідомлення позивача про таке відчуження, а також ч. 5 ст. 38 зазначеного Закону.

Однак, загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України (далі по тексту -ЦК України).

Так, відповідно до чч. 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач відчужуючи нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, діяв як його власник, що підтверджується наявним у матеріалах справи витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №36153545 від 09.04.2015 року, сформованого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгорової Марини Євгенівни, у відповідності до якого державна реєстрація права власності на зазначене нерухоме майно за відповідачем відбулась 09 квітня 2015 року о 15 год. 02 хв., тоді як реєстрація спірного правочину відбулась пізніше, водночас вказані дії приватного нотаріуса щодо реєстрації цього майна за відповідачем оскаржені не були, відтак посилання позивача на порушення вимог ЦК України та Закону України «Про іпотеку» є безпідставними.

Інших підстав недійсності спірного правочину позивачем не наведено та з матеріалів справи не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Водночас, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Таким чином, врахувавши вище наведене суд відмовляє позивачу у задоволенні її позовних вимог за безпідставністю та недоведеністю.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь суми сплаченого судового збору.

На підставі викладеного та керуючись стст. 10, 11, 15, 57, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.