АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7550/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Вербової І.М.

при секретарі: Горбачовій В.С.

за участю представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача ВовченкоО.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Державного підприємства «Вугілля України» - Тимошенка Олександра Леонідовича на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 8 лютого 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_6 до Державного підприємства «Вугілля України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати, вихідної допомоги, моральної шкоди та витрат.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись у липні 2015 року до суду вищевказаним позовом з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, ставила питання щодо стягнення з Державного підприємства «Вугілля України» нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 1 листопада по 31 травня 2015 року у сумі 62034,56 гривень.; середнього заробітку за весь час затримки за період з 02 липня 2015 року по 08 лютого 2016 року у сумі 78454,86 гривень; моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень; а також стягнення з Державного підприємства «Вугілля України» витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката в розмірі 3000 гривень.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 8 лютого 2016 року позов було задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Вугілля України» на користь ОСОБА_6 нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 62034,56 гривень, середній заробіток за весь час затримки у сумі 78454,86 гривень, а всього підлягає стягненню 140489,42 гривень без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів.

Вирішено питання розподілу судового збору.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник відповідача подав апеляційну скаргу. Де ставив питання про його скасування в частині задоволення вимог по виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 78 454, 86 гривень. Вказуючи при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

Представник позивача не визнала апеляційну скаргу, заперечувала проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Враховуючи те, що подана апеляційна скарга не містить у собі доводів, щодо невідповідності висновків суду першої інстанції в частині задоволення вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та відмови у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України судом апеляційної інстанції рішення суду в цих частинах не переглядається.

Так, судом при розгляді справи було встановлено, що позивач починаючи з 01.09.2010 року працювала у Відокремленому підрозділі «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» Державного підприємства «Вугілля України» на посаді заступника директора з інформаційно-аналітичної роботи.

Відповідно до Наказу Державного підприємства «Вугілля України» від 01.04.2015 року, було прийнято рішення щодо ліквідації Відокремленого підрозділу «Галузевий інформаційно - розрахунковий центр» Державного підприємства «Вугілля України» до 01.06.2015 року.

Згідно наказу № 23/к від 31.05.2015 року позивача було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з ліквідацією підприємства.

Відповідно до довідки № 121/15 від 08.06.2015 року, станом на 01.06.2015 року ОСОБА_6 була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з 01.11.2014 року по 31.05.2015 року у розмірі 78387,82 гривень, що з урахуванням необхідних відрахувань до виплати склала 62034,56 гривень.

Суд першої інстанції задовольняючи вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням норм КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» виходив з їх обґрунтованості та доведеності у ході судового розгляду справи.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою відповідач зазначав про те, що судом першої інстанції при вирішенні справи не було взято до уваги те, що на момент виникнення заборгованості Відокремлений підрозділ «Галузевий інформаційно - розрахунковий центр» був зареєстрованим та здійснював свою діяльність у м. Макіївка Донецької області.

Розпорядженням КМ України від 07.11.2014 року № 1085 - р затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. Міста Макіївка Донецької області та Донецьк зазначені в даному переліку.

Відтак відсутня вина ДП «Вугілля України», оскільки їм не відомі платіжні реквізити позивача за якими можливо було б провести з ним розрахунок з урахуванням рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.11.2014 року та Постанови Правління Національного банку України №466 від 06.08.2014 року. За відсутності вини підприємства застосування положень ст. 117 КЗпП є безпідставним.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Так як відповідно до Положення про Відокремлений підрозділ «ГІРЦ»( місце роботи позивача), затвердженого наказом ДП «Вугілля України» від 21 вересня 2010 року № 49 вбачається, що підрозділ не є юридичною особою, представляє інтереси і реалізує свої цілі і завдання в межах цього Положення і Статуту підприємства (п.п.3.2). При цьому, підрозділ керується у своїй діяльності чинним законодавством України, цим Положенням, статутом підприємства, внутрішніми нормативними документами підприємства, колективним договором Підприємства з врахуванням особливостей, викладених у документах, складених підрозділом та затверджених керівником підприємства.

Розташування самого Відокремленого підрозділу «ГІРЦ» в м. Макіївка не визнано форс - мажорною обставиною у відповідності до ст. 14 Закону України «Про торгово - промислові палати в Україні» ( обставинами непереборної сили) яка б вказувала на поважність причин несвоєчасного проведення остаточного розрахунку. Та давала можливість застосування до існуючих правовідносин між сторонами правового висновку у справі за № 6 -383 цс 15.

Тому саме відповідач, що територіально розташований в м. Києві, як юридична особа несе відповідальність щодо працівників підприємства в тому числі і працівників відокремлених підрозділів, які територіально розташовані в населених пунктах, де органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження.

Доводи відповідача про те, що вони листами надавали рекомендації керівнику відокремленого підрозділу в якому працювала позивач щодо оптимізації з 01.05.2015 року структури підрозділу шляхом звільнення у відповідності з чинним законодавством України працівників сектору збору інформації працевлаштування яких неможливе. А також доводи щодо несення відповідальності за несвоєчасну виплату заробітної плати працівникам підрозділу саме керівником такого підрозділу, не можуть бути взяті до уваги так як фінансування відокремленого підрозділу здійснювалося саме відповідачем по справі ДП « Вугілля України».

Саме направлення зазначених вище листів не є фактичним припиненням трудових відносин з працівником, а відтак не звільняє відповідача ( як юридичну особу) від обов'язку проведення остаточного розрахунку при звільненні.

Неналежний контроль відповідача за діяльністю його структурних підрозділів призвів до невиплати працівнику нарахованої заробітної плати при звільненні, хоча у відповідності до положень ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Відтак, суд першої інстанції за результатами розгляду справи правомірно прийшов до висновку про те, що несвоєчасний розрахунок при звільненні відбувся саме з вини відповідача.

Також в апеляційній скарзі відповідачем вказувалось, що надана позивачем у якості доказу довідка про наявність заборгованості по заробітній платі, на підставі якої здійснюються подальші розрахунки, підписана керівником та головним бухгалтером саме Відокремленого підрозділу «Галузевий Інформаційно-розрахунковий центр», а не керівництвом ДП «Вугілля України» до якого звертається з вимогами позивач. На даний час ДП «Вугілля України» не має жодного документу, який би підтверджував наявність заборгованості перед позивачем. Починаючи з листопада 2014 року ВП «ГІРЦ» не виконувались зобов'язання, передбачені розділом 3 Положення про Відокремлений підрозділ «Галузевий Інформаційно-розрахунковий центр», а саме : не здійснювався поточний, оперативний статистичний, бухгалтерський та податковий облік результатів своєї діяльності та не надавався ДП «Вугілля України» у встановленому порядку (п.6.1. п. 6.2 Положення). Оскільки такі документи не надавалися і не затверджувались керівником вимоги щодо сплати середнього заробітку за час затримки виплати, відповідач вважав не доведеними, не обгрунтованими та безпідставними.

Колегія суддів вважає, що зазначені вище доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки відповідачем в порядку апеляційного провадження не оскаржується рішення суду першої інстанції щодо стягнення заборгованості по заробітній платі.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 311, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника Державного підприємства «Вугілля України» - Тимошенка Олександра Леонідовича відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 8 лютого 2016року залишити без мін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: