УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Мазур Л.М., Нагорняка В.А.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, скасування реєстрації; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про усунення перешкод у користуванні житлом, вселення за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Харківської області від 15 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання його таким, що втратив право користування житловою площею у житловому будинку по АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що вказаний житловий будинок належить йому на праві власності на підставі договору дарування від 17 листопада 1984 року. За адресою його будинку зареєстровані дружина, донька з онукою та відповідач, колишній чоловік доньки, який з початку 2013 року в будинку не мешкає. Через сварки у сім'ї, шлюб було розірвано у квітні 2013 року. Зазначивши, що відповідач відмовляється від зняття з реєстрації за адресою будинку, позивач, на підставі ст. 405 ЦПК України просив суд, визнати відповідача таким, що втратив право користування цим житлом через відсутність у будинку понад річний строк без поважних причин.

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про усунення йому перешкод у користуванні спірним будинком, посилаючись на те, що він користувався житлом у цьому будинку до вересня 2014 року, у подальшому йому колишня дружина почала чинити перешкоди у проживанні. Вважаючи, що позбавлений можливості користуватися житлом через вказані перешкоди, у зв'язку з якими він звертався до органів міліції.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 18 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_4 жилим будинком АДРЕСА_1, шляхом вселення ОСОБА_4 в зазначений житловий будинок. Вирішено питання про судовий збір.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 15 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловою площею у житловому будинку по АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.

У касаційній скарзі, поданій представником, ОСОБА_4, просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 про вселення та відмовляючи у позові до нього ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування житловою площею у спірному будинку, виходив із того, що ОСОБА_4 у спірному будинку позбавлений житла через перешкоди з боку членів родини власника.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення первісного позову ОСОБА_3 та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, пославшись на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 2 квітня 2013 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, як преюдиційний доказ, зазначив про те, що зазначеним рішенням встановлено, що сторони по справі мешкають окремо з січня 2013 року, спільне господарство не ведуть.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України та ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом.

Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом установлено, що будинок по АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3

У вказаному будинку зареєстровані дружина позивача - ОСОБА_5, донька - ОСОБА_6, онука - ОСОБА_8, ОСОБА_4 - колишній чоловік його доньки.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 2 квітня 2013 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 розірвано.

Апеляційний суд, пославшись на зазначене рішення, як преюдиційний доказ при розгляді зазначеної справи, не врахував, що при розгляді справи про розірвання шлюбу, Дергачівський районний суд Харківської області, не досліджував та не встановлював факт відсутності ОСОБА_4 у спірному будинку та причини його не проживання за адресою реєстрації, а відтак, його рішення не може бути преюдиціальним із цього питання, оскільки за змістом ч. 2 ст. 223 ЦПК України в іншому процесі не можна доводити факти і правовідносини, якщо вони в попередньому судовому рішенні встановлювались.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_3 посилався на те, що відповідач не проживає у будинку понад встановлений законом строк без поважних причин. ОСОБА_4 звертаючись до суду із зустрічним позовом, зазначив, що його тривала відсутність за місцем реєстрації зумовлена відрядженнями, пов'язаними з його роботою, на підтвердження чого надав відповідні накази, також указував на те, що члени сім'ї власника спірного будинку перешкоджають йому у проживанні у вказаному будинку.

Апеляційним судом при ухваленні рішення не перевірені доводи сторін, не з'ясовано з яких підстав відповідач не проживає у спірному будинку понад встановлений законом строк, та чи є вони поважними.

Так, в матеріалах справи містяться накази про тривалі службові відрядження ОСОБА_4 підписані ним, як директором товариства «Альфа Пей Термінал», на які останній посилається як на доказ поважності відсутності його у спірному будинку, яким суд не надав ніякої оцінки (ст. 212 ЦПК України), не перевірив чи дійсно ОСОБА_4 перебував за місцем відтермінування, що має важливе значення для правильного вирішення справи; не перевірив обставин чи чиняться ОСОБА_4 перешкоди у проживанні у вищевказаному будинку, через які він звертався до органів міліції із відповідними заявами, у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України дійшов до висновку про те, що ОСОБА_4 не проживає у будинку по АДРЕСА_1 без поважних причин без належного з'ясування обставин не проживання члена сім'ї власника та їх перевірки, у той час як вони мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Згідно із роз'ясненнями, наданими у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

У порушення зазначених вимог апеляційний суд у рішенні не зазначив на підставі яких доказів він дійшов висновку про те, що відповідач не проживає у спірному приміщенні із неповажних причин. Висновок суду про те, що ОСОБА_3 та члени його сім'ї не чинять ОСОБА_4 перешкоди ґрунтується на припущеннях. Фактично єдиним доказом у справі, якому надана відповідна оцінка, є рішення суду про розірвання шлюбу між подружжям ОСОБА_4, яким встановлено, що сторони проживають окремо, проте судом не перевірені доводи сторін щодо причин не проживання понад одного року у спірному будинку, відповідно до вимог ст. 405 ЦК, не надана оцінка доказам, які надані сторонами, а тому висновки апеляційного суду неможливо вважати обґрунтованими.

Таким чином, апеляційним судом допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування рішення апеляційного суду та передачі справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 15 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О.Писана
Г.В.Юровська