Справа № 382/954/14-ц Головуючий у І інстанції Литвин Л. І.
Провадження № 22-ц/780/894/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 28.03.2016
УХВАЛА

Іменем України

28 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Березовенко Р.В., Приходька К.П.,

за участю секретаря - Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 01 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 церкви, Панфильської сільської ради, третя особа: ОСОБА_5 про визнання недійсним акту встановлення і погодження меж землекористування, визнання недійсним технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування, визнання недійсним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним державного акту на право постійного користування землею, зобовязання повернути державний акт на право постійного користування землею, зобовязання не чинити перешкоди в користуванні земельною ділянкою, зобовязання відновити зруйнований паркан, усунення перешкод у користуванні земельними ділянками,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з уточненим в подальшому позовом, в якому просили визнати недійсним акт встановлення і погодження меж землекористування садиби № 73 (зміненої на № 71) по вул. Центральній у с. Панфили від 02 жовтня 1996 року, який є складовою технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування ОСОБА_4 церкви у с.Панфили в постійне користування, складеного МП «Геодезист» у м. Яготин Київської області, визнати недійсним технічний звіт по встановленню зовнішніх меж землекористування ОСОБА_4 церкви у с. Панфили в постійне користування, складеного МПП «Геодезист» у м. Яготин Київської області, визнати недійсним та скасувати рішення виконкому Панфильської сільської ради народних депутатів № 21 від 06 листопада 1996 року про оформлення ОСОБА_4 церкві права на постійне користування земельною ділянкою площею 0,25 га під існуючу територію церкви у с. Панфили, визнати недійсним державний акт на право постійного користування землею серії I КВ № 003440 від 26 грудня 1996 року на земельну ділянку площею 0,2501 га під існуючу територію церкви у с. Панфили вул. Центральній, 73, зобовязати ОСОБА_4 церкву повернути державний акт на право постійного користування землею серії I - КВ № 003440 від 26 грудня 1996 року до архіву державного органу земельних ресурсів в Яготинському районі Київської області, зобовязати ОСОБА_4 церкву не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні належними їй на праві власності земельними ділянками по вул. Центральній, 73 у с. Панфили Яготинського району Київської області та відновити за власний рахунок зруйнований паркан, зобовязати ОСОБА_4 церкву усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3 належними йому земельними ділянками по вул. Центральній, 69 у с. Панфили Яготинського району Київської області шляхом знесення самочинно збудованого паркану та зобовязати не чинити перешкоди ОСОБА_3 у їх користуванні у майбутньому.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 послалися на те, що їм на праві власності належать земельні ділянки,зокрема, ОСОБА_2 є власником двох земельних ділянок загальною площею 0,4535 га по вул. Центральній, 73 у с. Панфили Яготинського району Київської області, а ОСОБА_3 є власником двох земельних ділянок загальною площею 0,3537 га по вул. Центральній, 69 у с. Панфили. Відповідач ОСОБА_4 церква користується суміжною земельною ділянкою, яка розташована між земельними ділянками позивачів. Зазначали, що рішенням Панфильської сільської ради від 10 квітня 1993 року ОСОБА_4 церкві було виділено у користування земельну ділянку площею 0,12 га, а згідно з довідкою МП «Геодезист» станом на 01 листопада 1996 року відповідач вже займав земельну ділянку площею 0,2 га. Однак у липні 2012 року позивачі дізналися, що 26 грудня 1996 року ОСОБА_4 церкві видано державний акт на право постійного користування землею серії І - КВ № 00340 на земельну ділянку площею 0,2501 га по вул. Центральній, 71 у с.Панфили на підставі рішення Панфильської сільської ради народних депутатів №21 від 06 листопада 1996 року, яке на думку позивачів фактично не приймалось та головою виконкому цієї ж ради ОСОБА_6 не підписувалось. Також позивачі зазначали, що суміжні користувачі земельних ділянок ОСОБА_7 та ОСОБА_3 межі земельної ділянки ОСОБА_4 церкви не погоджували, акт встановлення і погодження меж землекористування від 02 жовтня 1996 року не підписували. Не підписувала даний акт і суміжний землевласник ОСОБА_5, яка відмовилась від земельної ділянки площею 0,08 га по вул.Центральна, 75 у с.Панфили згідно з рішенням виконкому Пафнильської сільської ради №29 від 14 грудня 1996 року на користь ОСОБА_7 Тому позивачі вважають, що ОСОБА_4 церква збільшила належну їй земельну ділянку за рахунок земельних ділянок позивачів, чим порушено їх право користування належними їм земельними ділянками. Крім того, зазначали, що ОСОБА_4 церква порушує їх майнові права шляхом руйнування спільної межі між земельними ділянками. З урахуванням наведеного, позивачі просили їх позов задовольнити.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 01 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким їх позов задовольнити, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, які зявилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягає відхиленню таких підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не доведено порушення їх прав на користування належними їм земельними ділянками внаслідок прийняття Панфильською сільською радою оспорюваного рішення від 06 листопада 1996 року «Про оформлення права на постійне користування земельною ділянкою ОСОБА_4 церкви під існуючу територію в с.Панфили», виготовлення технічної документації та видачі 26 грудня 1996 року ОСОБА_4 церкві оспорюваного державного акту на право постійного користування землею, а відтак суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову.

Такі висновку суду першої інстанції є правильними й такими, що ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до вимог ч.1 ст.15, ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений ч.2 ст.16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною 1 ст. 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Виходячи з положень ст.152 ЗК України та розяснень, які містяться у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст. 16 ЦК України).

Системний аналіз зазначених положень ЦК України та ЗК України, а також постанови Пленуму Верховного Суду України свідчить про те, що вирішуючи питання про недійсність рішення органу місцевого самоврядування та правовстановлюючого документа на право власності на земельну ділянку, суд має встановити не тільки дотримання вимог законодавства щодо відведення земельної ділянки, а й факт порушення таким актом прав особи, яка звернулася до суду за захистом порушених прав - користування земельною ділянкою.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням 15 сесії 21 скликання Панфильскої сільської ради народних депутатів від 10 квітня 1993 року «Про виділення і закріплення земельної ділянки за Українською православною церквою с.Панфили» виділено і закріплено за Українською православною церквою с. Панфили земельну ділянку площею 0,12 га (а.с.10, т.1).

Як вбачається з довідки Яготинського районного відділу земельних ресурсів, згідно земельно-кадастрових даних за ОСОБА_4 церквою в с. Панфили рахується земельна ділянка площею 0,2 га станом на 01 листопада 1996 року (а.с.11, т.1).

Рішення виконавчого комітету Панфильської сільської ради народних депутатів від 06 листопада 1996 року № 21 «Про оформлення права на постійне користування земельною ділянкою ОСОБА_4 церкви під існуючу територію в с.Панфили» вирішено оформити ОСОБА_4 церкві право на постійне користування земельною ділянкою площею 0,25 га під існуючу територію церкви у с.Панфили (а.с.5, т.1)

На підставі даного рішення виконавчого комітету Панфильської сільської ради народних депутатів ОСОБА_4 церква отримала державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 0,2501 га по вул. Центральній, 73 у с. Панфили Яготинського району Київської області. Державний акт зареєстровано у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 53 (а.с.6-8, т.1).

У зв'язку з упорядкуванням нумерації будинків по вул. Центральній у с. Панфили Яготинського району Київської області ОСОБА_4 церкві присвоєно номер 71.

Встановлено, що суміжними землевласниками ОСОБА_4 церкви є позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Так, рішенням Панфильської сільської ради Яготинського району Київської області від 07 квітня 1998 року ОСОБА_7, який є батьком відповідача ОСОБА_2, передано у власність земельну ділянку площею 0,4535 га по вул. Центральній, 75 у с.Панфили, з якої: 0,2500 га - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, та 0,2035 га - для ведення особистого селянського господарства.

08 червня 1998 року на підставі вищевказаного рішення Панфильської сільської ради Яготинського району Київської області від 07 квітня 1998 року ОСОБА_7 отримав державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-КВ №014042 (а.с.19-20, т.1).

12 серпня 2008 року ОСОБА_7 подарував ОСОБА_2 земельну ділянку розміром 0,4535 га по вул.Центральній, 73 у с.Панфили Яготинського району Київської області, з якої: 0,2500 га - для будівництва та обслуговування жилого будинку та 0,2035 га - для ведення особистого підсобного господарства. Договір дарування земельної ділянки від 12 серпня 2008 року посвідчено приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_8 та зареєстровано в реєстрі за №4149 (а.с.21, т.1).

17 лютого 2011 року ОСОБА_2 на підставі вказаного договору дарування земельної ділянки отримала державні акти на право власності на земельні ділянки, а саме, на земельну ділянку площею 0,2500 га державний акт серії ЯЛ № 632233 та на земельну ділянку площею 0,2034 га державний акт серії ЯЛ № 632234 (а.с. 22, 23, т.1).

Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки Панфильської сільської ради № 390 від 27 листопада 2013 року, ОСОБА_3 згідно з наказом Панфильської дослідної станції № 103 від 15 квітня 1981 року надано під забудову земельну ділянку площею 0,07 га. Рішенням сесії Панфильської сільської ради № 17 від 05 квітня 1994 року передано у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку орієнтовною площею 0,28 га (0,21 га +0,07 га) (а.с.29, т.1).

По справі встановлено, що на підставі рішення Пафильської сільської ради № 249 від 10 лютого 2010 року ОСОБА_3 отримав два державних акти на право власності на земельні ділянки загальною площею 0,3537 га, а саме, на земельну ділянку площею 0,1037 га для ведення особистого селянського господарства державний акт серії ЯК №319594 та на земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд державний акт серії ЯК 3129593. Вказані земельні ділянки розташовані по вул. Центральній, 69 у селі Панфили Яготинського району Київської області. (а.с.30, 31, т.1).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 послалися на те, що рішення виконкому Панфильської сільської ради народних депутатів №21 від 06 листопада 1996 року, яким ОСОБА_4 церкві оформлено право постійного користування землею та на підставі якого ОСОБА_4 церква отримала державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, фактично не приймалось та головою виконкому цієї ж ради не підписувалось. При цьому зазначали, що суміжні користувачі земельних ділянок, які на даний час належать позивачам, межі земельної ділянки ОСОБА_4 церкви не погоджували та акт встановлення і погодження меж землекористування від 02 жовтня 1996 року не підписували. Тому вважають, що ОСОБА_4 церква збільшила належну їй на праві користування земельну ділянку за рахунок земельних ділянок, які належать позивачам, у звязку з чим порушено їх право користування належними їм земельними ділянками. Крім того, зазначали, що ОСОБА_4 церква порушує їх майнові права шляхом руйнування спільної межі між земельними ділянками.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

По справі встановлено, що у червні 2013 року ОСОБА_4 церква звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: Панфильська сільська рада Яготинського району Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_9 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 25 червня 2014 року, яке залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_4 церкви відмовлено (а.с.167-171, т.2, а.с.48-50, т.3). Вказаними судовими рішеннями встановлено, що паркан розмежовує земельні ділянки ОСОБА_4 церкви і ОСОБА_2 лише частково і такий паркан існує з 1991 року, не переставлявся ОСОБА_2, іншу частину земельних ділянок розмежовує орієнтовна природна межа - перепад висот, згідно з актом встановлення і погодження меж землекористування. У технічній документації зі складання державних актів на право приватної власності на землю межі належної попередньому власнику земельної ділянки, яка на час розгляду справи належить ОСОБА_2, погоджені настоятелем ОСОБА_4 церкви і на місцевості проходять по існуючій огорожі та встановленим межовим знакам. Тому ці обставини відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Тобто, земельна ділянка, яка перебуває у користуванні ОСОБА_4 церкви та земельна ділянка, яка належить ОСОБА_2 не порушують межі один одного.

Також матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що земельна ділянка, яка перебуває у користуванні ОСОБА_4 церкви накладається на земельну ділянку ОСОБА_3, а також, що ця земельна ділянка виділена ОСОБА_4 церкві за рахунок його земельної ділянки.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що під час складання та підписання акту встановлення і погодження меж землекористування по вул. Центральній, 73 від 2 жовтня 1996 року, у графі «власники суміжних земельних ділянок» від імені ОСОБА_7 акт підписано його дружиною. Також суду не надано доказів, що ОСОБА_3 не підписував вказаний акт погодження меж. При цьому, суд зазначив, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у приватизації земельної ділянки, спрямованої на уникнення технічних помилок, а Земельний Кодекс України 1990 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, та інші чинні на той час нормативні акти, не містили норм щодо обовязкового погодження меж.

Крім того, суд вірно зазначив, що не підписання акту погодження меж не призводить до виникнення, зміни або припинення права на земельну ділянку.

Також суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог про скасування рішення виконавчого комітету Панфильської сільської ради від 06 листопада 1996 року щодо передачі у користування Свято - Миколаївській церкві земельної ділянки площею 0,25 га у звязку з фальсифікацією технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування, оскільки ці обставини не ґрунтуються на матеріалах справи. Щодо підстави для визнання вказаного рішення виконавчого комітету незаконним у звязку з непідписанням його головою сільської ради, то судом першої інстанції вірно встановлено, що оспорюване рішення Панфильської сільської ради від 06 листопада 1996 року було підписане головою Панфильської сільської ради ОСОБА_6, який підтвердив ці обставини в суді першої інстанції, будучи допитаним як свідок. Доказів зворотного позивачі не надали.

Посилання позивачів на те, що виконкому Панфильської сільської ради не делегувались повноваження щодо вирішення питань про передачу земельних ділянок у користування, не заслуговують на увагу, оскільки при апеляційному розгляді справи встановлено, що 05 січня 1995 року на 2 сесії 22 скликання Панфильської сільської ради народних депутатів вирішено передати повноваження про надання земельних ділянок виконкому сільської ради народних депутатів, що підтверджується протоколом сесії Панфильської сільської ради від 05 січня 1995 року (а.с. 36-41, т.3).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачами не доведено порушення їх права користування належними їм земельними ділянками внаслідок прийняття виконкомом Панфильської сільської ради оспарюваного рішення від 06 листопада 1996 року «Про оформлення права на постійне користування земельною ділянкою ОСОБА_4 церкви під існуючу територію в с.Панфили», виготовлення технічної документації та видачі 26 грудня 1996 року ОСОБА_4 церкві оспорюваного державного акту на право постійного користування землею.

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги є необгрунтованими та наведених вище висновків суду не спростовують.

Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Ураховуючи наведене та положення ст.308 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 01 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді