У х в а л а

іменем україни

28 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.

суддів: Гвоздика П.О., Завгородньої І.М., -

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Ужгородського коледжу культури і мистецтва, Управління культури Закарпатської обласної адміністрації про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Ужгородського коледжу культури і мистецтва на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 17 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопада 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 1 вересня 2006 року вона працювала в Ужгородському училищі культури на посаді заступника директора з виховної роботи. 29 січня 2013 року її було ознайомлено з наказом від 29 січня 2013 року

№ 12 «Про внесення змін до штатного розпису Коледжу». 27 березня 2013 року директором коледжу позивача було повідомлено про істотні зміни умов праці: виведення зі штатного розпису посаду заступника директора з виховної роботи з

1 квітня 2013 року у зв'язку з чим пропонувалося збільшити з 0,5 на 1 ставку посади викладача соціально-економічних дисциплін, а у випадку незгоди

ОСОБА_1 її буде залишено на посаді викладача соціально-економічних дисциплін 0,5 ставки з 1 квітня 2013 року. Збільшення ставки на 0,5 стосується посади викладача, не посади заступника директора з виховної роботи.

29 березня 2013 року директором коледжу було повідомлено ОСОБА_1 про істотні зміни умов праці: виведення зі штатного розпису посади заступника директора з виховної роботи з 1 квітня 2013 року, у зв'язку з чим позивачеві пропонувалася посада завідувача денним відділенням з 1 квітня 2013 року.

1 квітня 2013 року наказом № 22-к позивач була звільнена з посади заступника директора з виховної роботи за п. 6 ст. 36 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним, а тому позивач просила визнати протиправним наказ від 1 квітня 2013 року № 22-к, поновити її на посаді заступника директора з виховної роботи, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1 квітня 2013 року до дня поновлення на роботі.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 жовтня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 17 грудня 2015 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 жовтня 2015 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з даним позовом.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора з виховної роботи Ужгородського коледжу культури і мистецтва, Управління культури Закарпатської обласної адміністрації.

Стягнуто з Ужгородського коледжу культури і мистецтва, Управління культури Закарпатської обласної адміністрації на користь ОСОБА_1

42 590 грн 88 коп. заробітної плати за вимушений прогул.

У касаційній скарзі Ужгородський коледж культури і мистецтва просить рішення апеляційного суду Закарпатської області від 17 грудня 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 жовтня 2015 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у відповідача мали місце істотні зміни умов праці, а саме: виведення зі штатного розпису посади заступника директора з виховної роботи із 1 квітня 2013 року у зв'язку з чим відповідач мав право звільнити позивача за п. 6 ст. 36 КЗпП України і звільнення проведено з дотриманням вимог трудового законодавства.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд вважав, що такий висновок суду першої інстанції не узгоджується з фактичними обставинами справи і базується на неправильному тлумаченні норм трудового законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інше - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

За змістом наведеної норми закону та відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 до істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою відноситься зміна систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад, раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у т.ч. перехід на бригадну або на індивідуальну форму, впровадження передових методів, технологій тощо.

У пункті 31 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 зазначено, що згідно з ч. 3 ст. 32 КЗпП у межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці допускається, якщо це викликано змінами в організації виробництва і праці та працівник був повідомлений про ці зміни не пізніше, ніж за два місяці до їх запровадження. Якщо під час розгляду трудового спору буде встановлено, що істотні умови трудового договору було змінено не у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника обов'язку поновити працівникові попередні умови праці.

У матеріалах справи відсутні дані про те, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, які б стали підставою для істотних змін умов праці позивача.

Із наказу Управління культури Закарпатської обласної державної адміністрації від 22 січня 2013 року № 01-09/16, яким було внесено зміни у штатний розпис коледжу з 1 січня 2013 року та виведено зі штатного розпису, крім інших посад, і посаду заступника директора з навчальної роботи та витягу з наказу від 29 січня 2013 року № 12 яким було внесено зміни у штатний розпис коледжу, а саме: виведено зі штатного розпису посаду заступника директора з виховної роботи з 1 квітня 2013 року, вбачається, що у відповідача, Ужгородського Коледжу культури і мистецтва, була скорочена посада, яку обіймала позивач.

Зважаючи на наведене та на істотну різницю у гарантіях при звільненні працівників за скороченням штатів - п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, та за п. 6 ст. 36 КЗпП України, колегія суддів вважала, що позивач звільнена з посади незаконно, оскільки відповідач не мав підстав для застосування п. 6 ст. 36 КЗпП України в даному випадку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважав, що судом першої інстанції викладені обставини та вимоги ст. 32, п. 6 ст. 36 КЗпП України не враховані.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Під час ухвалення рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, ухвалює рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивач підлягає поновленню на попередній посаді заступника директора з виховної роботи Ужгородського Коледжу культури і мистецтва Управління культури Закарпатської обласної адміністрації з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один рік у розмірі 42 590 грн 88 коп.

Згідно зі ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний (міський) суд може поновити ці строки. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

1 квітня 2013 року наказом Ужгородського Коледжу культури і мистецтва

№ 22-к ОСОБА_1 була звільнена з посади заступника директора з виховної роботи за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Отже, ОСОБА_1 повинна була звернутися з позовом, з урахуванням святкових та вихідних днів, у строк до 7 травня 2013 року.

Однак, відповідно до пояснень позивача, вона вчасно не подала позов через важку хворобу її матері ОСОБА_2

2 червня 2013 року ОСОБА_1 подала позов про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в порядку адміністративного судочинства та постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у задоволенні її позову було відмовлено.

ОСОБА_1 оскаржила вказане судове рішення в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду та ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 3 вересня 2014 року у справі

№ 876/1321/14, постанову суду першої інстанції було скасовано та закрито провадження у справі.

26 вересня 2014 року ОСОБА_1 було подано цивільний позов до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

1 жовтня 2014 року була постановлена ухвала суду у справі № 308/12420/

14-ц про залишення позовної заяви без руху та 16 жовтня 2014 року Ужгородським міськрайонним судом у вказаній справі постановлено ухвалу про визнання позовної заяви неподаною та повернення її позивачу у зв'язку з тим, що недоліки не усунені вчасно.

Урахувавши викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що строк для звернення до суду з позовом ОСОБА_1 було пропущено з поважних причин, а відтак - такий строк підлягає поновленню.

Такі висновки апеляційного судувідповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, яким дана правильна оцінка.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Ужгородського коледжу культури і мистецтва відхилити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 17 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.І. Мартинюк
П.О. Гвоздик
І.М. Завгородня