У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2016 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Парінова І.К., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про належність криниці (бетонні кільця) до їх господарств, заборону чинити перешкоди в користуванні земельною ділянкою, проведенні робіт по винесенню меж земельної ділянки, встановленні межових знаків та огорожі відповідно до зовнішніх меж, які будуть винесені, заборону вчиняти будь-які будівельні роботи по влаштуванню огорожі та будівництва господарських споруд біля межі вказаної земельної ділянки до винесення її меж, встановлення межових знаків,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що вони на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12 червня 1991 року є співвласниками в рівних частинах житлового будинку та господарських споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1, а також є користувачами земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування цих житлового будинку та споруд. Вони успадкували вказані будинок та споруди після смерті їх матері, якій це майно належало на підставі свідоцтва про право на спадщину від 09 грудня 1962 року. До складу спадщини разом з житловим будинком входили господарські споруди, у тому числі спірна криниця. Вказаний будинок був збудований та зданий в експлуатацію 23 грудня 1959 року дідусем, і в акті про закінчення будівництва та ввід в експлуатацію індивідуального будинковолодіння зазначено, що до складу надвірних будов входить колодязь. Належність спірної криниці до вказаного будинку підтверджується довідкою від 17 березня 1960 року, виданою для пред'явлення в нотаріальну контору, в якій у короткій характеристиці домоволодіння зазначений колодязь бетонний. В технічній документації 1980 року криниця є в переліку будівель та споруд і зазначена під «№ 1» - «бетонні кільця». Відповідач є сусідкою та проживає по АДРЕСА_2. Вона не погоджується з правом власності позивачів на вказану криницю, у зв'язку із чим між сторонами виникають конфлікти. Відповідно до акту про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального будинковолодіння від 20 червня 1975 року забудовник ОСОБА_5 (попередній власник) здав в експлуатацію житловий будинок з надвірними побудовами по АДРЕСА_2, які складались із літньої кухні, сараю, туалету, помийної ями. Колодязь до складу будинковолодіння не входив. При складані технічної документації на вказаний будинок у 1984 році у переліку споруд, які входять до цього будинковолодіння значиться колодязь під «№ 5» - «металеві труби». Однак, спірна криниця збудована з бетонних кілець та розташована на земельній ділянці, яка знаходиться в користуванні позивачів на підставі договору довічного користування від 08 червня 1957 року, у безпосередній близькості до межі земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні відповідача. Члени сім'ї позивачів протягом тривалого часу, а саме до того, поки жителі будинку № 1 не влаштували на земельній ділянці, яка знаходиться в їх користуванні, водяну колонку з металевих труб (у технічній документації вона зазначена як «колодязь металеві труби»). Однак, в подальшому зазначені сусіди позивачів самовільно, всупереч волі останніх, зруйнували частину паркана, який зберігся з часу його забудови (1957 рік) біля криниці, стовпи якого прилягали до стіни літньої кухні відповідача. У графічних зображеннях суміжних земельних ділянок сторін неправильно вказано, що спірний колодязь знаходиться на межі цих ділянок, адже фактично він знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні позивачів. Факт вказаного розташування спірної криниці підтверджено перевіркою Держземінспекції. ОСОБА_4 не визнає право власності позивачів на спірну криницю з метою захоплення їх земельної ділянки, оскільки в 2008 році вона збудувала на своєму подвір'ї власну криницю, якою користується. Крім того, пересунувши самовільно паркан, та, збільшивши, таким чином, площу ділянки, яка знаходиться в користуванні відповідача, за рахунок земель, якими відповідно до вищевказаного договору довічного користування мають право користуватись позивачі, відповідач захопила та перешкоджає їм у користуванні земельною ділянкою. Позивачі мають намір огородити земельну ділянку, яка перебуває в їх користуванні, але внаслідок дій відповідача не мають можливості цього зробити. На межі земельних ділянок між спірною криницею та дорогою ОСОБА_5 навмисно, з метою захоплення землі позивачів посадив яблуню, яка росте дотепер та перешкоджає позивачам у встановленні паркана. Ліквідувати яблуню відповідач відмовляється, чим чинить перешкоди позивачам у встановленні меж та відповідно у користуванні земельною ділянкою. У зв'язку з необхідністю встановлення твердої межі (паркана) цю яблуню слід ліквідувати на підставі ч. 2 ст. 109 ЗК України, а порушене право позивачів на користування земельною ділянкою може бути відновлено шляхом демонтажу самовільно встановленого відповідачем паркану від дороги та від городу на відстань 50 см від земельної ділянки позивачів. Актом встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі від 21 травня 2000 року, складеним в присутності двох сторін, встановлено, що позивачами межі між їхніми земельними ділянками не порушувались, і ці межі проходять посередині електричної опори та по глухій стіні літньої кухні, розташованої по АДРЕСА_2. Комісія дійшла висновку, що власник будинку № 1 самовільно збільшує довжину паркана за рахунок земельної ділянки, закріпленої за будинком № 23. Також комісією встановлено, що паркан до криниці позивачі встановили на своїй стороні. Під час здійснення позивачами в 1996 року приватизації земельної ділянки, на межі ділянок сторін знаходився вищевказаний старий паркан, встановлений у 1957 році, який служив межовим знаком при підготовці документів для вказаної приватизації. Однак, відповідач у 1996 році безпідставно відмовилася підписувати позивачам погодження межі для приватизації. Рішення про приватизацію від 27 серпня 1996 року № 198 винесено на підставі протоколу приватизованої земельної погоджувальної комісії з дотриманням чинного законодавства, розміри приватизованої ділянки відповідають матеріалам інвентарної справи. Відповідач в присутності комісії погодилась, що межа між земельними ділянками сторін має проходити по стіні її літньої кухні. Відповідач вводить суд в оману, зазначаючи, що спірна криниця належить їй, оскільки свідоцтва про право на спадщину нею суду не надано. Що стосується інвентарних справ, то ця криниця в технічному паспорті на будинковолодіння позивачів позначена літ. «К» - «бетонні кільця». У технічному паспорті, виданому після 1975 року на будинковолодіння по АДРЕСА_2, значиться «Колодязь - металічна труба».

Посилаючись на викладене та остаточно уточнив свої вимоги, позивачі просили визнати за ними право власності в рівних частинах на спірну криницю (бетонні кільця), зобов'язати відповідача демонтувати паркан від дороги та від городу на відстань 50 см. від земельної ділянки позивачів, ліквідувати яблуню на межі земельних ділянок сторін, заборонити відповідачу чинити позивачам перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться по АДРЕСА_1 у проведенні робіт по винесенню меж земельної ділянки, встановленні межових знаків та огорожі відповідно до зовнішніх меж, які будуть винесені, заборонити вчиняти будь-які дії на межі земельних ділянок господарств сторін без попереднього погодження з позивачами, проводити будь-які будівельні роботи по влаштуванню огорожі та будівництво господарських споруд біля межі вказаної земельної ділянки до винесення її меж, встановлення межових знаків та огорожі.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 лютого 2016 року, в задоволенні позову відмовлено. Захід забезпечення позову, вжитий ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області № 346/4170/15-ц (провадження № 22-ц/779/2778/2015) від 22 грудня 2015 року, у виді заборони ОСОБА_4 вчиняти будь-які дії на межі земельних ділянок господарств АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1, проводити будь-які будівельні роботи по влаштуванні огорожі та будівництва господарських споруд біля межі земельної ділянки, у тому числі зносити будівлі, скасовано.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять скасувати ухвалу апеляційного суду й направити справу на новий судовий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина 1 статті 335 ЦПК України).

Встановлено, що оскаржувана ухвала апеляційного суду постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують.

Так, відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України), з урахуванням фактичних обставин справи і вимог статей 10, 60 ЦПК України, обґрунтовано виходили із того, що позовна вимога заявлена не коректно, оскільки питання щодо спірної криниці було предметом дослідження у іншій справі, рішення у якій набрало законної сили.

Також, судами зроблено правильний висновок про те, що позивачі, після визнання рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2014 року недійсним Державного акту від 08 жовтня 1996 року серія НОМЕР_1 про право приватної власності на землю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не зверталися до ліцензованих організацій, а звернувшись до суду з позовом сподіваючись, що суд надасть допомогу у такому встановленні, проте до компетенції суду це не віднесено чинним законодавством.

Згідно з пунктом 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Доводи касаційної скарги і зміст оскаржуваноїсудового ухвали суду апеляційної інстанції не дають підстав для висновку про те, що судом допущено порушення або неправильне застосування норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, та зазначені доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись пунктом 5 частини 4 статті 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про належність криниці (бетонні кільця) до їх господарств, заборону чинити перешкоди в користуванні земельною ділянкою, проведенні робіт по винесенню меж земельної ділянки, встановленні межових знаків та огорожі відповідно до зовнішніх меж, які будуть винесені, заборону вчиняти будь-які будівельні роботи по влаштуванню огорожі та будівництва господарських споруд біля межі вказаної земельної ділянки до винесення її меж, встановлення межових знаків, за касаційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 лютого 2016 року.

Копію цієї ухвали та додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ І.К.Парінова