У Х В А Л А

28 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Сімоненко В.М., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про захист прав споживачів шляхом зобов'язання здійснити переказ (перерахування) коштів та стягнення коштів з поточного рахунку,

встановила:

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 14 липня 2015 року в позові ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 2 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Зобов'язано ПАТ «Дельта Банк» виконати розпорядження ОСОБА_4 від 23 лютого 2015 року та здійснити переказ (перерахування) з належного їй поточного рахунку на поточні рахунки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 по 5 тис. доларів США на кожний.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня 2015 року касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задоволено. Рішення апеляційного суду скасовано, а рішення суду першої інстанції залишено в силі.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу касаційного суду та залишити в силі рішення апеляційного суду, посилаючись на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», статті 41 Конституції України, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також статті 1068 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився касаційний суд, виходив із того, що віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних фактично унеможливило здійснення операцій по перерахуванню грошових коштів з поточного рахунку, відкритого на ім'я позивача й відповідно після прийняття Національним банком України рішення про запровадження у банку тимчасової адміністрації й призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації, задоволення вимог кредиторів банку здійснюється виключно в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та чинним законодавством не передбачено задоволення вимог кредиторів поза межами процедури ліквідації банку.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 7 грудня 2011 року, суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, виходив із того, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із положень частин 1, 3 статті 1068 ЦК України, в яких визначено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти у день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом, а згідно зі статтею 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

- від 1 квітня 2015 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що відповідно до статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходиться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Правильно встановивши характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, суди дійшли до обґрунтованого висновку про те, що відмова відповідача у видачі особі депозиту пов'язана з прийнятим Національним банком України обмежень. Однак така відмова не ґрунтується на зазначених вимогах Закону, а тому суди правильно стягнули зазначену суму боргу.

У наданому для порівняння рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 квітня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що відмова банку у поверненні грошових коштів з поточного (мультивалютного) рахунку особи суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема, статті 41 Конституції України, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також статті 1068 ЦК України та умовам укладеного між сторонами договору. Кошти мають бути видані позивачу одноразовою операцією з його поточного рахунку. Відносини банку та володільця рахунку передбачені главою 72 ЦК України, обов'язок банку з повернення коштів урегульовано статтями 1068, 1073 ЦК України та умовами відповідного договору. У зв'язку з цим суд правильно зобов'язав відповідача видати позивачу грошові кошти згідно умов поточного рахунку, а порядок виконання цього рішення суду передбачений Законом України «Про виконавче провадження».

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України:

- від 25 грудня 2013 року суд виходив із того, що відповідно до змісту ст.ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосувати відповідальність за порушення грошового зобов'язання, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України.

- від 22 квітня 2015 року суд виходив із того, що оскільки системний аналіз положень ЦК України, Законів України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і «Про банки і банківську діяльність» свідчить про те, що між сторонами склалися зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського рахунка, які носять майново-грошовий характер, а відтак, у даному випадку позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами. Оскільки позивач звернувся до відповідача з вимогою здійснити переказ грошових коштів за договором банківського рахунка у період запровадження у банку тимчасової адміністрації, то виконання зазначеної операції банком обмежувалося положеннями пункту першого частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції, чинній на час виникнення спору.

- від 13 травня 2015 року суд виходив із того, що оскільки між сторонами склалися зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського рахунка, які мають майново-грошовий характер, а відтак, у цьому випадку позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами. Оскільки позивач звернувся до відповідача з вимогою здійснити переказ грошових коштів за договором банківського рахунка у період запровадження у банку тимчасової адміністрації, то виконання зазначеної операції банком обмежувалося пунктом першим частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Крім того, оскільки правління Національного банку України постановою від 13 червня 2014 року № 355 відкликало банківську ліцензію та розпочало процедуру ліквідації відповідача, а 16 червня 2014 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 49 про початок ліквідації ПАТ «Банк Форум», то задоволення вимог кредиторів банку здійснюється виключно у межах процедури ліквідації банку та у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

- від 10 червня 2015 року суд виходив із того, що за згідно укладеного між банком та вкладником договору банківського вкладу, його автоматична пролонгація (без додаткового погодження між сторонами) та зміна умов в односторонньому порядку не передбачена. Відповідно, оскільки безпосередньо в договорі встановлено строк його дії - 12 місяців з моменту укладання договору (11 квітня 2008 року), то по настанню визначеної в договорі дати повернення вкладу (11 квітня 2009 року), закінчується і дія укладеного між сторонами договору. Отже, аналіз статей 11, 525, 526, 530, 598, 1058, 1060 ЦК України та умов договору банківського вкладу дає підстави для висновку про те, що відповідно до положень статті 598 ЦК України зобов'язання банку перед вкладником за договором банківського вкладу (депозиту) припинились у строк, встановлений договором банківського вкладу. Закінчення строку дії договору і невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, які встановлені договором чи законом. Однак, ухвалюючи рішення про стягнення з банку на користь вкладника проценти, установлені договором банківського вкладу, за період від початку дії договору до дня фактичного повернення банком вкладу, суд неправильно застосував положення частини першої статті 1058 та статті 1061 ЦК України у спірних правовідносинах та дійшов помилкового висновку про те, що правовідносини сторін, які виникли з договору банківського вкладу, припинилися після фактичного повернення цього вкладу. Згідно з положеннями частин першої, другої статті 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу. Отже, 8 грудня 2009 року між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору банківського рахунка; за користування грошовими коштами, що знаходились на рахунку клієнта, банк повинен був сплатити проценти в розмірі, встановленому цим договором.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугують прикладами невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про захист прав споживачів шляхом зобов'язання здійснити переказ (перерахування) коштів та стягнення коштів з поточного рахунку за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.М. Сімоненко

А.Г. Ярема