Справа № 285/4590/15-ц
провадження № 2/0285/202/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14.09.2016 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Помогаєва А.В., за участі секретаря судового засідання Сарган О.А., позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 райдержадміністрації, ОСОБА_3, третя особа - Управління Держгеокадастру в ОСОБА_2 районі, про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1,4812 га, серії ЯЛ № 378501, кадастровий номер :04:000:0459, який виданий 15.09.2010 року, на ім`я ОСОБА_3.

Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Суслівської сільської ради Новоград-Волинського р-ну від 23.07.1992 р. йому було виділено в постійне користування земельну ділянку для ведення підсобного господарства розміром 0,15 га., однак коли він в 2011 році звернувся до ОСОБА_2 райдержадміністрації (відповідача) за дозволом на виготовлення технічної документації, то зясувалось, що ця земельна ділянка передана у власність ОСОБА_3 (відповідач) на підставі розпорядження ОСОБА_2 райдержадміністрації від 23.10.2010 р. Земельна ділянка передана ОСОБА_3 в порушення порядку, визначеного земельним законодавством, із землі, яка частково перебувала і перебуває у його користування. Крім того, рішенням Апеляційного суду Житомирської області вказане розпорядження ОСОБА_2 РДА визнане незаконним та скасоване.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, наполягав на його задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_2 РДА була присутня у судовому засіданні 08.08.2016 року. В подальшому в судові засідання не зявлялась, подавши заяву про визнання позову та розгляд справи без її участі (а.с. 57).

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання повторно не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Будь-яких заперечень проти позову суду не надала.

Представник третьої особи в судове засідання повторно не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Будь-яких заперечень проти позову суду не надали.

Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що рішенням Суслівської сільської Ради від 23.07.1992 року «Про затвердження заяв громадян про додаткове виділення землі для ведення підсобного господарства» виділено земельні ділянки та затверджено список громадян, в якому вказаний позивач ОСОБА_4 та розмір землі площею 0,15 (а.с. 51-52).

Розпорядженням голови ОСОБА_2 районної державної адміністрації від 23.06.2010 року № 463 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,4812 га, кадастровий номер :04:000:0459, та 15.09.2010 року видано державний акт на право власності на імя ОСОБА_3 (а.с. 7, 8).

ОСОБА_2 РДА від 18.11.2011 року ОСОБА_1 відмовлено в оформленні права власності на земельну ділянку, що перебуває в його користуванні, оскільки вона входить до складу ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_3 (а.с. 7).

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 23.05.2013 р. по справі № 0616/6332/12 визнано незаконним та скасовано розпорядження першого заступника голови ОСОБА_2 районної державної адміністрації від 23.06.2010 року № 463 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» ОСОБА_3 (а.с. 9-10).

Згідно земельно-кадастрової книги ОСОБА_2 відгодівельного радгоспу за ОСОБА_1 рахується земельна ділянка площею 0,10 га (а.с. 74).

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням сесії Суслівської сільської ради від 23.07.1992 року було затверджено заяви громадян на додаткове виділення землі для ведення підсобного господарства (огородництва). Згідно списку ОСОБА_1 мав отримати земельну ділянку у розмірі 0,15 га. (а.с. 50, 51)

Рішенням виконавчого комітету Суслівської сільської ради від 30 листопада 1992 року надані земельні ділянки тим громадянам, заяви яких були затверджені на попередніх сесіях. Земельна ділянка відведена в натурі, позивач нею користується до теперішнього часу, що встановлено вищезазначеним рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 23.05.2013 р.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В судовому засіданні за клопотанням позивача досліджено матеріали цивільної справи № 0616/6332/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 районної державної адміністрації Житомирської області, ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа Управління державного агентства земельних ресурсів України в ОСОБА_2 районі Житомирської області про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, та за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_5 до ОСОБА_1, Суслівської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області, третя особа Управління державного агентства земельних ресурсів України в ОСОБА_2 районі Житомирської області про визнання незаконним рішення.

Вищезазначена справа містить копії графічних матеріалів, технічної і реєстраційної документації на спірні земельні ділянки.

Згідно зі ст.19 ЗК України (1990 року) сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів. Користування землею може бути постійним або тимчасовим (ст.7 ЗК України).

За правилами ч. 1 ст. 22 ЗК України (1990 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Документи, які підтверджують право власності на землю або право постійного користування землею визначенні в ст.23 ЗК України (1990 року).

Разом з тим, дію ст. 23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 року (далі по тексту - Декрет).

Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст.1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Таким чином, п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку.

Отже, підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Земельне законодавство серед підстав набуття права на землю громадянами називає рішення про виділення земельної ділянки у користування.

Згідно з п.7 Перехідних положень ЗК України (2001 року) громадяни, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Розпорядженням голови ОСОБА_2 районної державної адміністрації від 23.06.2010 року № 463 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,4812 га., та 15 вересня 2010 року видано оспорюваний державний акт на право власності на ім'я ОСОБА_3

За положеннями ст. 116 ЗК України (2001 року), надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Враховуюче те, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку набув право користування земельною ділянкою, це право ніким не оспорене і не скасоване, не було припинено, позивач має право на судовий захист такого права.

Суд дійшов висновку, що державний акт про право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, що є предметом спору, був виданий ОСОБА_2 РДА з порушенням права позивача як користувача земельної ділянки, оскільки не було враховано, що на час прийняття рішення спірна земельна ділянка не була вільною.

З огляду на наведене, вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування оспорюваного правовстановлюючого документу підлягають задоволенню.

Право власності громадян та юридичних осіб на землю гарантується ст. 14 Конституції України. Відповідно до положень ч. 2 ст. 14 Конституції України це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Аналогічні положення містяться в ч. 2 ст. 373 ЦК України .

Підстави набуття права на землю передбачені ст.116 Земельного кодексу України.

Відповідно до положень ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 125 ЗК України (далі земельний кодекс України) право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки позивачем) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України).

Статтею 393 ЦК України передбачено, що власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади або органом місцевого самоврядування, має права вимагати відновлення того становища, яке існувало до видужання цього акта.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК. У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними.

За положеннями глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав визначених законом. У випадку визнання недійсним правочину може бути визнано недійсними і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем витрати зі сплати судового збору (включаючи суму оплати послуг банку), в сумі 492,07 грн., в рівних частинах - по 246 грн. 04 коп. з кожного.

Керуючись статтями 3, 10, 11, 57-60, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1,4812 га, серії ЯЛ № 378501, кадастровий номер :04:000:0459, який виданий 15.09.2010 року, на ім`я ОСОБА_3.

Стягнути витрати зі сплати судового збору з ОСОБА_2 райдержадміністрації, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в розмірі 246 грн. 04 коп. з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд протягом 10 (десяти) днів з дня отримання копії цього рішення.

Вступну та резолютивну частину рішення виготовлено в нарадчій кімнаті та проголошено в судовому засіданні 14.09.2016 року.

Повний текст рішення складено 19.09.2016 року.

Суддя: А.В. Помогаєв