Справа № 712/4225/16-ц
Провадження № 2/712/1273/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2016 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Романенко В.А.

при секретарі Таран А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» про визнання кредитного договору недійсним, посилаючись на те, що 19.06.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» було укладено кредитний договір № 354411/1516/0099-8, за яким позивач отримав кредит у сумі 30000,00 доларів США на строк до 19.06.2028 року зі сплатою 13,50% річних. Відповідно до Графіку погашення ОСОБА_1 зобовязаний був сплачувати банку кредитний платіж у сумі 362,21 долар США на місяць. Сукупна вартість кредиту складала 86949,79 доларів США.

16.09.2009 року позивач був вимушений укласти з банком додаткову угоду № 1 до кредитного договору та врегулювати заборгованість за кредитом, що виникла на цю дату. Був укладений новий графік погашення кредиту та сплати інших платежів, відповідно до якого позивач повинен був сплачувати по 396,16 доларів США. Нова сукупна вартість кредиту склала 87687,49 доларів США.

13.12.2010 року між сторонами була укладена додаткова угода № 2 до кредитного договору, відповідно до умов якої строк користування кредитом був продовжений на 120 місяців (до 19.06.2038 року), а також укладено новий графік погашення кредиту. Відповідно до даного графіку погашення ОСОБА_1 зобовязаний був сплачувати по 372,35 доларів США на місяць. Сукупна вартість кредиту, відповідно до останнього графіку погашення кредиту, склала 122970,46 доларів США.

Проте підписання зазначеного договору про надання кредиту стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав позичальника, як споживача кредитної послуги, з боку банку, що є підставою визнання кредитного договору недійсним а саме: використання відповідачем долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є внесенням в кредитний договір пункту, що значно погіршує становище позивача, як споживача порівняно з відповідачем (надавачем фінансових послуг) в разі настання певних подій, що дає право для позивача відповідно до пункту 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», за своїм вибором вимагати визнання в цілому кредитний договір недійсним.

Банк не попередив позивача, що його послуги, зважаючи на їх ціну (вартість),

явно не задовольнятимуть інтереси і вимоги позивача, також банк не попередив і про те, що вартість кредиту може істотно зрости, ніж це очікувалось під час укладення договору.

Позивачу з боку банку не надано жодної інформації про можливість різкого і значного

подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформацію про

вірогідністьі наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання позивачем продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит.

Спірний кредитний договір не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність кредитора ні за невиконання, ні за неналежне виконання кредитором умов договору, що суперечить ст. 628 ЦК України та п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Позивачу чинним законодавством не було надано право здійснювати використання готівкової іноземної валюти при здійсненні платежів за спірними договорами споживчих кредитів, в тому числі під час внесення плати за користування кредитом на користь ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» шляхом внесення доларів США в касу.

Чинним на момент укладення спірних кредитних договорів законодавством України не було передбачено право громадян України здійснювати валютні операції, зокрема виконувати грошові зобов'язання за кредитним договором в іноземній валюті, в силу імперативних положень ст. ст. 192, 533 ТІК України, п. «г» ч. 4 ст. 5 Декрету.

У даних правовідносинах необхідно застосувати реституцію, а саме зобовязати банк прийняти у позивача суму отриманого кредиту в розмірі 30000,00 доларів США, а також стягнути з банку на користь позивача суму сплачених по кредиту грошових коштів за період з дати укладення кредитного договору по даний час.

Просить суд визнати недійсним кредитний договір № 354411/1516/0099-8 від 19.06.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «ОСОБА_2 Аваль». Зобовязати ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» прийняти у ОСОБА_1 суму отриманого кредиту за договором № 354411/1516/0099-8 від 19.06.2008 року у розмірі 30000,00 доларів США рівними частинами, у термін не меншій, ніж передбачалось кредитним договором. Зобовязати ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» повернути ОСОБА_1 кошти отримані в рахунок оплати кредиту за кредитним договором № 354411/1516/0099-8 від 19.06.2008 року. Стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору.

В ході розгляду справи представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» в ході розгляду справи позовні вимоги не визнала, просила суд в позові відмовити, надавши заперечення, які приєднані до матеріалів справи.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, що 19.06.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» було укладено кредитний договір № 354411/1516/0099-8, за яким позивач отримав кредит у сумі 30000,00 доларів США на строк до 19.06.2028 року зі сплатою 13,50% річних. Відповідно до Графіку погашення ОСОБА_1 зобовязаний був сплачувати банку кредитний платіж у сумі 362,21 долар США на місяць. Сукупна вартість кредиту складала 86949,79 доларів США.

16.09.2009 року позивач уклав з банком додаткову угоду № 1 до кредитного договору для врегулювання заборгованості за кредитом, що виникла на цю дату. Був укладений новий графік погашення кредиту та сплати інших платежів, відповідно до якого позивач повинен був сплачувати по 396,16 доларів США. Нова сукупна вартість кредиту склала 87687,49 доларів США.

13.12.2010 року між сторонами була укладена додаткова угода № 2 до кредитного договору, відповідно до умов якої строк користування кредитом був продовжений на 120 місяців (до 19.06.2038 року), а також укладено новий графік погашення кредиту. Відповідно до даного графіку погашення ОСОБА_1 зобовязаний був сплачувати по 372,35 доларів США на місяць. Сукупна вартість кредиту, відповідно до останнього графіку погашення кредиту, склала 122970,46 доларів США.

Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надавши позивачу кредит, що не оспорюється сторонами в судовому засіданні.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Належне виконання сторонами прийнятого на себе зобов'язання, передбачено як умовами кредитного договору № 354411/1516/0099-8 від 19.06.2008 року, додатковими угодами, так і нормами чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) - зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Тобто, отримуючи кредит позивач зобов'язувався повернути суму кредиту, а також сплатити відсотки в розмірі та на умовах, передбаченими кредитним договором.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках та в порядку, встановлених законом. Разом з тим згідно з ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти в Україні, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, визначених законом.

Відповідно до ч. З ст. 533 ЦК використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків, на території України за зобов'язанням допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України, «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями, банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначеною.

Згідно з п. 1. 5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 р. № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 р. за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Пунктом 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю») суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене Постановою Правління Національного банку України № 483 від 14.10.2004 року (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15.02.2011 року № 3024-ІV «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Відповідно до ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснення таких банківських операцій, як розміщення залучених від свого імені коштів, на власних умовах та на власний ризик. Коштами, відповідно до даного закону, є гроші в національній або іноземній валютах чи їх еквівалент.

Представником відповідача на підтвердження вищевказаного факту надана копію Банківської ліцензії № 10 від 11.10.2006 року та дозвіл № 10-4 від 11.10.2006 року.

Згідно п.1.1 кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та Пат «ОСОБА_2 Аваль», останній надає ОСОБА_1І кредит у розмірі 30000,00 доларів США, а позичальник зобовязується повернути суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії та інші зобовязання. Пунктом 7.1., 7,2. кредитного договору визначено, що позичальник зобов'язаний у строки, передбачені договором здійснювати повернення кредиту та сплату процентів - у валюті, ща відповідає валюті кредиту.

Оспорюваний договір про надання кредиту підписаний обома сторонами, що свідчить про їх обізнаність з умовами договору і згодою з умовами цього договору, сторонами була погоджена валюта, в якій видано кредит у доларах США, погоджено графік погашення кредиту з визначенням валюти погашення також у доларах США. З часу підписання договору про надання споживчого кредиту, банком виконані взяті на себе зобовязання і ОСОБА_1 передана обумовлена у договорі сума кредиту 30000 доларів США. На виконання своїх зобовязань ОСОБА_1 виконувався графік погашення кредиту.

Судом в ході розгляду справи також було встановлено, що у банку є в наявності відповідна належна ліцензія та письмовий дозвіл Національного банку України на здійснення кредитних операцій у валюті, тому видача ОСОБА_1 кредиту у доларах США не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Враховуючи викладене, при укладенні кредитного договору із позивачем ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» мав право на укладення такого договору та на надання кредиту позичальнику у доларах США.

Що стосується коливання курсу іноземної валюти, як підставою визнання оспорюваного договору кредиту недійсним, суд вважає, що ОСОБА_1 було зрозуміло та він був згоден, що зміна курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України може змінюватися та привести до значних збитків та погіршення фінансового стану, однак позичальник обрав саме даний вид кредитування та користувався його вигіднішими, порівняно з гривневими, умовами (нижча відсоткова ставка, тощо).

Крім того, із договору випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. В даному випадку в пункті 15.5. кредитного договору чітко встановлено: «У разі зміну курсу іноземної валюти (валюти кредиту) відносно національної грошової одиниці України, всі валютні ризики несе позичальник. Підписанням цього договору позичальник свідчить, що йому розтлумачено (зрозуміло) та він згоден, що зміна курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України може привести до значних збитків та погіршення фінансового стану позичальника».

Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання кредитного договору недійсним з підстав погіршення становища позивача, як споживача порівняно з відповідачем, оскільки ризик стосується обох сторін договору. Позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти. Позичальнику ніщо не перешкоджало отримати кредит у національній валюті.

Посилання позичальника на статтю 4 Кредитного договору «Коригування процентної ставки», як на таку, що містить несправедливі умови, які регулюють внесення змін (доповнень) та розірвання договору, не є коректним, оскільки дана стаття регулює тільки корегування відсоткової ставки та не містить пунктів про розірвання договору.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (Постанова № 5 від 30.03.2012 року) зазначив (п. 28), що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Посилання позичальника на те, що банком не було належним чином повідомлено споживача про можливу суму кредиту, про сукупну вартість кредиту, яка може істотно зрости є безпідставним, оскільки ця інформація була доведена ОСОБА_1 до підписання кредитного договору, про що свідчить підпис позичальника на Умовах кредитування по програмі «Житловий кредит на вторинному ринку» у ОСОБА_2 банк Аваль, який також підписано позивачем.

Згідно пункту 15.7. кредитного договору, позичальник підтверджує, що перед укладанням цього договору він повідомлений в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування в ВАТ «ОСОБА_2 Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту, що підтверджується ознайомленням позичальника з Умовами кредитування, які є невідємною частиною цього договору, та не має зауважень претензій щодо наданої інформації; надана позичальнику інформація є повною необхідною, доступною, достовірною та своєчасною.

Крім того, кредитний договір було укладено 24 червня 2008 року, в період коли діяв Закон України «Про захист прав споживачів» у редакції від 01.12.2005 року. Стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір відповідає положенням Закону України «Про захист прав споживачів», чинної на момент виникнення правовідносин, а саме містить особу та місцезнаходження кредитодавця; мету - придбання обєкту нерухомості - будинок загальною площею 65,8кв. м. за адресою м. Черкаський р-н, с. Дубіївка, вул. Грушевського, буд. 28, форму його забезпечення - іпотекою обєкту нерухомості, предмет договору - кредитні кошти у розмірі 30000,00 дол. США, плату за користування у розмірі 13,5% річних, строк погашення до 19.06.2028 року, порядок проведення розрахунку щодо повернення коштів, здійснення оплати за проценти, що визначено щомісячними ануїтетними платежами у розмірі 362,21 доларів США, порядок нарахування процентів, право дострокового погашення, дата видачі кредиту.

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ІІК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2

цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 ІІК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним

Саме ОСОБА_1 був ініціатором укладення кредитного договору, в момент його підписання він був ознайомлений з усіма умовами договору та міг обирати або не погоджуватись на певні умови, однак цього не зробив та доказів протилежного суду не надав.

Кредитний договір укладений у письмовій формі як того вимагає ч. 1 ст. 1055 ЦК України. Ознайомившись з умовами кредитного договору та вважаючи їх прийнятними для себе, позивач підписав договір, не надавши жодних зауважень чи виправлень, чим висловив своє волевиявлення. Факт підписання кредитного договору сторонами не оспорюється. Позивач отримав свій примірник кредитного договору у день його укладення. Правочин. який укладений між сторонами був спрямований на реальне настання правових наслідків. Банк надав позичальнику кошти на придбання будинку, а позивач їх отримав, що сторонами по справі не заперечується.

Враховуючи вищевикладене, кредитний договір № 354411/1516/0099-8 від 19.06.2008 року та його умови відповідають вимогам, які встановлені для чинності правочину.

Відповідно частини 1 статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Сторонами при укладанні договору були передбачені розміри та підстави нарахування планових платежів, відсотків, неустойки, штрафів, будь-яких доказів щодо звернення позичальника з відповідними заявами про зміну умов договору в частині їх нарахування і претензій з даного приводу матеріали справи не містять, договір був підписаний та частково виконувався позичальником, що свідчить про прийняття умов договору.

За приписами ст. ст. 627. 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, сторони спірного кредитного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло. Доводи позивача про істотний дисбаланс договірних прав та обовязків позичальника є надуманими, а його посилання на положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою встановлено, що у разі якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним, є безпідставним. Оскільки ОСОБА_1 ніхто не спонукав до укладення договору, ініціатива отримання кредиту виходила саме від нього, а не банку, і як уже зазначалось, умови договору є чіткими та зрозумілими. Отже доводи позичальника, що спірний договір укладений на несправедливих умовах є безпідставними.

Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» надав ОСОБА_1 документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки. У додатках до кредитного договору, які підписані позичальником, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та такими, що не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Крім того, обґрунтованою є заява представника відповідача про застосування строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Спірний кредитний договір було укладено 19.06.2008 року, а з позовом ОСОБА_1 звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси 08.04.2016 року, тобто з порушенням строку, встановленого ст. 257 ЦК України.

Доказів поважності причин пропуску строку позовної давності позивачем суду не надано.

Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 58, 60, 88, 212, 214-215, 218, 261 ЦПК України, ст.ст. 15, 192, 203, 204, 215, 216, 257, 261, 267, 533, 627, 628, 629, 1055 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом десяти днів з моменту його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: