ЄУН № 389/382/16-ц
Провадження № 2/389/118/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2016 року Знамянський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Берднікової Г.В.

при секретарі Чукановій О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Знамянка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації з місця проживання,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач 08.02.2016 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить визнати її такою, що втратила право користування житловим будинком №13-а по вулиці 5-а Робоча в місті Знамянка Кіровоградської області та зняти її з реєстрації за вказаною адресою.

Вимоги обґрунтувала тим, що є власником житлового будинку, що розташований по вулиці 5-а Робоча в місті Знамянка Кіровоградської області за №13-а. З 04 вересня 2006 року у вказаному будинку зареєстрована колишня дружина її онука ОСОБА_2, однак у будинку остання не проживає з травня 2015 року, її особисті речі в ньому відсутні. Реєстрація ОСОБА_2 створює їй як власнику перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні будинком, вона вимушена сплачувати додаткові кошти за комунальні послуги. Вказала, що у добровільному порядку відповідач знятися з реєстраційного обліку не бажає, договір найму на житловий будинок з нею не укладався.

Позивач у судове засідання не зявилася, надала заяву, в якій позовні вимоги підтримує у повному обсязі і просить розглядати справу без її особистої участі.

Відповідач у судове засідання також не зявилася, надала заяву, в якій просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову, оскільки вона перешкоджає її проживанню за місцем реєстрації. Також просить розглядати справу за її відсутності.

Вивчивши заяви сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку №13а, розташованого по вулиці 5-а Робоча в місті Знамянка Кіровоградської області (а.с. 6,7).

Відповідно до витягу з домової книги та довідки Знамянського РС Управління ДМС Кіровоградської області у вказаному будинку поміж інших з 04 вересня 2006 року зареєстрована ОСОБА_2 (а.с. 4-5, 11).

З довідки квартального комітету міста Знамянка вбачається, що ОСОБА_2 за місцем реєстрації не проживає з квітня 2015 року (а.с. 20). Згідно з актом складеним 10 листопада 2015 року відповідач не проживає у будинку позивача, забрала особисті речі та проживає ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що у належному на праві власності позивачу будинку 30 вересня 2006 року за її згоди зареєстрована як член сімї відповідач, яка була дружиною її онука. З квітня 2015 року остання за місцем реєстрації не проживає, її особисті речі відсутні. Реєстрація відповідача чинить перешкоди позивачу у розпорядженні, користуванні та володінні власним будинком. Зазначене в судовому засіданні не спростовано. Предмет чи підстави позову не змінювались, зміст позовних вимог не уточнювався.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо ці порушення не були поєднані з позбавленням володіння.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи, такою, що втратила право користування житлом, як спосіб усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас, статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною першою ст.165 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідач у розумінні статті 64 ЖК являвся членом сім'ї власниці будинку.

У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 162 ЖК визначено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Як відзначено позивачем в позовній заяві відповідних угод між сторонами не укладалось.

Статтями 71, 72 ЖК визначено порядок збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців, випадки збереження понад шість місяців і порядок визнання в такому разі осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

При цьому, з прийняттям ЦК України застосування ст. 71, 72 ЖК можливе тільки до приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду.

Обставини ж даної справи свідчать про те, що спір виник між власницею будинку та колишньою дружиною її онука, яка за її згодою проживала та була зареєстрована у належному їй будинку.

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч.1 ст.405 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім'ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є недоведеними, позивач добровільно надала згоду на реєстрацію і проживання у будинку дружини свого онука, відповідач не проживає у ньому з квітня 2015 року, тобто менше одного року, тому підстави для застосування ст.405 ЦК України відсутні.

При цьому, суд відзначає, що відмова в задоволенні позову в цій частині з тих підстав, що позивачем не доведено відсутність відповідача без поважних причин понад один рік не позбавляє позивача права на звернення до суду з тими самими вимогами, але з урахуванням інших обставин.

Обставини щодо перешкоджання позивачем у проживанні ОСОБА_2 у спірному помешканні, як зазначено відповідачем у заяві адресованій до суду, в ході даного судового розгляду не знайшли свого підтвердження внаслідок їх недоведеності зі сторони відповідача.

Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом.

У постанові від 16 січня 2012 року № 6-57цс11 Верховний Суд України відзначив наступне.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи.

З огляду на викладене, позовні вимоги у частині зняття відповідача з реєстрації задоволенню також не підлягають.

Керуючись статтями 88, 214-215, 224-226 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації з місця проживання - відмовити.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через даний суд до Апеляційного суду Кіровоградської області.

Заяву про перегляд рішення може бути подано відповідачем протягом десяти днів з дня отримання копії рішення до суду, який постановив заочне рішення.

Суддя Г.В. Берднікова