АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Головачова Я.В., Вербової І.М.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

за участю осіб: представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування,-

за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування задоволено. Визнано недійсним Договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений 23 жовтня 2009 р. Шостою Київською державною нотаріальною конторою за № 4-4403 та визнано недійсним його дублікат, виданий 05.02.2015р. Шостою Київською державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 за № 10-56.

Справа№757/4982/15-ц
№ апеляційного провадження:№22-ц/796/2711/2016
Головуючий у суді першої інстанції Т.В.Остапчук
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4 Посилається на те, що оскаржуване рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. На думку заявника, позивачкою при зверненні до суду було пропущено встановлений законом загальний строк позовної давності. Вважає, що суд допустив порушення положень ст.ст. 229, 230 ЦК України, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що вказують на помилку позивачки щодо обставин оспорюваного договору, що має істотне значення, існування такої помилки на момент вчинення правочину та на підтвердження факту обману, зловмисної домовленості, їх безпосереднього зв'язку із волевиявленням позивачки. Зазначає, що судом було безпідставно відхилено показання свідків з боку відповідача та не надано оцінки показанням відповідача, яка була допитана судом в якості свідка, порушено положення ст. ст. 213, 214 ЦПК України.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу, посилаючись на доводи викладені в ній.

Представник позивача ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції просив відхилити апеляційну скаргу, рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Так, відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 23 жовтня 2009 року ОСОБА_4 подарувала квартиру АДРЕСА_1 своїй правнучці ОСОБА_2. Зазначений договір було посвідчено державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори та 04.11.2009року зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна за №0019599.

05 лютого 2015 року було видано ОСОБА_2 Дублікат цього договору Шостою Київською державною нотаріальною конторою.

У лютому 2015року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування квартири від 23 жовтня 2009 року недійсним на тій підставі, що вона фактично помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, а саме, предмету договору та правових наслідків, дарувала квартиру за умови її догляду та утримання, проте в силу віку, її юридичної необізнаності, неуважності та власної недбалості була введена відповідачем в оману.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову та визнаючи оспорюваний договір дарування недійсним, суд першої інстанції виходив з положень ч.3 ст. 203, ст. 229 ЦК України. Суд дійшов висновку, що позивач мала намір відчужити квартиру, намагаючись отримати допомогу, не знаючи правових наслідків й юридичної природи договору дарування, ОСОБА_4 правильно не розуміла наслідки правочину в силу похилого віку, а тому істотно помилялась щодо природи правочину, тобто суттєвих обставин договору, а це вплинуло на її волевиявлення.

Колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам по справі та дослідженим у сукупності доказам.

Так, відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність, або можливість використання за цільовим призначенням.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, є інвалідом І групи з 07.11.2006 року, учасником Великої Вітчизняної Війни.

Так, із листа №2193 від 05.11.2015 року вбачається, що ОСОБА_4 знаходиться на диспансерному обліку в амбулаторії №4 КНП «ЦПМСД №2 Голосіївського району м. Києва з 1988 року з діагнозом: ІХС: стабільна стенокардія напруги III ФК, атеросклеротичний кардіосклероз, СНІ ІА ст. ХПМК II ст., ГХ II ст., церебральний атеросклероз II - III ст. облітеруючий атеросклероз судин нижніх кінцівок II ст., Артроз колінних та тазокульшових суглобів, ФНС ІІ-ІІІ ст. За станом здоров'я не виходить за межі квартири з початку 2013 року. Отримує необхідне лікування в умовах стаціонару вдома. 09.09.2013р. - перелом правого тазокульшового суглоба. 09.09.2014р. - перелом головки ІІ-ІІІ плюскавих кісток правої нігтевої фаланги І пальця лівої стопи. Після вищевказаних травм стала практично лежачою пацієнткою (пересувається по квартирі тільки до туалету з великими труднощами на ходунках або з постійною сторонньою допомогою).

Відповідно до довідки форми №3 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані три особи: ОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_11 (а.с.106). Фактично у спірній квартирі проживають позивачка, її 78 річна донька, 90-річний чоловік доньки, відповідачка з малолітньою донькою, її чоловік і старша малолітня донька.

Також судом встановлено, що в період з дня укладення спірного договору до 2013 року ОСОБА_2 доглядала за ОСОБА_4, проживала разом з нею у спірній квартирі та забезпечувала її продуктами харчування, проте з 2013 року ОСОБА_2 перестала доглядати та утримувати ОСОБА_4 Зазначене знайшло своє підтвердження і в суді апеляційної інстанції.

Як вбачається із пояснень свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, які були допитані під час розгляду справи та покази яких взято до уваги судом першої інстанції, відповідачка запропонувала щоб прабабуся подарувала їй квартиру, а вона за це буде пожиттєво доглядати її, сумнівів в тому, що вона буде виконувати це зобов'язання у батьків відповідачки не було. Позивачка на цих умовах погодилась подарувати квартиру відповідачці, але укладаючи цей договір позивачка помилялась щодо юридичних наслідків укладання цього договору, не розуміючи, що цей договір не породжує для відповідачки юридичних зобов'язань по догляду за позивачкою і ця помилка має для позивачки істотне значення. Вказані свідки також показали, що до 2013 року відповідачка виконувала свої зобов'язання по догляду та допомоги позивачці. А потім заявила що радилась з адвокатом і той їй сказав, що пройшло вже 3 роки, квартиру вже ніхто не забере і щоб за позивачкою вже доглядала донька позивачки, а відповідачка більше доглядати не буде. А тому ОСОБА_12, ОСОБА_13, вимушені були поселитись до позивачки, де і проживають втрьох у прохідній кімнаті. Ініціатором укладеного договору була відповідачка на умовах догляду та утримання позивача, а позивачка розуміла, що дарує квартиру на умовах догляду. Оригінал договору дарування зберігався і зберігається у ОСОБА_4.

Відповідно до ст. ст. 203, 229, 717 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Враховуючи викладене та обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, оскільки в ході судового розгляду справи встановлено, що після укладення договору дарування квартири ОСОБА_2 утримувала ОСОБА_4 та доглядала за нею з 2009 року до 2013року. Під час укладення спірного договору дарування позивач погодилася на передачу відповідачу у власність квартири, як єдиного свого житла, лише на умові довічного утримання та при цьому помилилася щодо правової природи правочину та мала на меті отримати від відповідача необхідну допомогу, утримання та догляд, тому спірний договір укладений під впливом помилки, що є підставою для визнання його недійсним.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку відхиляючи покази свідків з боку відповідача, визнавши їх зацікавленими особами у розгляді справи, а їх покази такими, що не можуть бути покладені в обґрунтування рішення.

Разом з тим, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про належне роз'яснення ОСОБА_4 нотаріусом природи, умов та наслідків укладення оспорюваного договору, оскільки дії державного нотаріуса по роз'ясненню обставин і наслідків укладення договору дарування не підтверджують розуміння ОСОБА_4 на час вчинення оспорюваного правочину його наслідків та правової природи, враховуючи дані про її вік, соціальний статус та фізичний стан.

Крім того, посилання заявника у апеляційній скарзі на ту обставину, що позивачем пропущено строк позовної давності, є необґрунтованим виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 261 ЦПК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки судом достовірно встановлено, що позивачка помилялась щодо правових наслідків укладання договору дарування, вважаючи що він породжує для відповідачки обов'язок по догляду за нею і отримувала від відповідачки цю допомогу і догляд до 2013 року, а відповідачка відмовилась доглядати за нею саме в 2013 році, тому у даному випадку строк позовної давності повинен обчислюватись саме з 2013 року, тобто з часу коли позивачка дізналась про те, що її право порушене.

Не є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги про те, що суд дійшов помилкового висновку про задоволення позову ухвалюючи рішення у відсутність позивача.

Так, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вбачається, ОСОБА_4, у своїй нотаріально посвідченій заяві до суду від 17.07.2015 року вказала, що через поважний вік (вже більше 100 років) та хвороби, вона не має фізичної можливості з'явитись в судове засідання. Даною заявою підтвердила факт існування конфлікту з відповідачкою, яка уникає надання їй допомоги.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції по суті спору, а зводяться до невірної оцінки доказів судом першої інстанції, а відповідно до ухвалення судом апеляційної інстанції протилежного рішення.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: