АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/595/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 53 Русаков Г. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоВасиленко Л. І.
суддівБородійчука В. Г. , Демченка В. А.
при секретаріАнкудінові О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кран» та ОСОБА_6 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кран» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та витребування кваліфікаційних довідок, відшкодування витрат за період вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

18 листопада 2014 р. ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до ТОВ «Кран» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та витребування кваліфікаційних довідок, відшкодування витрат за період вимушеного прогулу.

В обґрунтування заявлених вимог, вказав, що працював у ТОВ «Кран» з 17 серпня 2015 р. та написав заяви на відпустку без збереження заробітної плати терміном 1 день - 30 жовтня 2015 р. та з 02 листопада по 13 листопада 2015 р., які, за відсутності директора, були віддані начальнику цеху ОСОБА_7, який не заперечував проти їх надання.

Під час відпустки він захворів і лікувався вдома, а коли стан здоров'я погіршився, то 09 листопада 2015 р. звернувся до лікаря та йому було відкрито лікарняний листок.

09 листопада 2015 р. по дорозі з лікарні зайшов на підприємство ТОВ «Кран» для того, щоб попередити про перебування на лікарняному. Проте, директор ОСОБА_8, нарікаючи, що він тільки і хворіє, запропонував звільнитись з роботи за власним бажанням. Коли він відмовився, то ОСОБА_8 почав вимагати письмового пояснення його відсутності на робочому місці з 02 листопада по 06 листопада 2015 р.

Надавши письмове пояснення зазначив, що перебував у відпустці без оплати праці. Директор повідомив, що заяви на відпустку він не підписав, посилаючись на доповідну начальника цеху ОСОБА_9 та його було звільнено за прогул з 30 жовтня 2015 р., про що свідчить наказ №-110-к від 09 листопада 2015 р. Після ознайомлення з наказом, підписав його, отримав розрахункові кошти і трудову книжку з записом про звільнення. Кваліфікаційні посвідки директор відмовився віддавати, посилаючись на те, що не знає де вони.

Вважає своє звільнення неправомірним, як таке, що було здійснено з порушенням чинного законодавства та просив визнати наказ недійсним, поновити на роботі з 30 жовтня 2015 р., відшкодувати фінансові, і моральні збитки, та зобов'язати повернути кваліфікаційні посвідки.

В подальшому ОСОБА_6 неодноразово уточнював свої позовні вимоги.

Так, 30 листопада 2015 р. позивач просив суд поновити його на роботі у ТОВ «Кран», стягнути з Товариства на його користь компенсацію за заподіяну йому моральну шкоду в розмірі 500 грн., зобов'язати Товариство видати йому посвідчення про право виконання робіт з підвищеною небезпекою № 0011944 від 04 травня 2012 р., посвідчення № 80-0947-14-02 від 17 липня 2015 р. про пройдене навчання, перевірку знань і уміння з безпечного виконання висотноверхолазних робіт.

29 грудня 2015 р. позивач просив суд зобов'язати відповідача змінити дату його звільнення з роботи ТОВ «Кран» з 29 грудня 2015 р. на день вирішення справи в суді, зобов'язати ТОВ «Кран» змінити формулювання причини звільнення його з роботи з п.4 ч.1 с. 40 КПП України на ч.1 ст. 38 КЗпП України, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 01 листопада по 29 грудня 2015 р. у розмірі 2 889,60 грн., моральну шкоду в розмірі 2 000 грн., зобов'язати відповідача повернути посвідчення про право виконання робіт з підвищеною небезпекою № 0011944 від 04 травня 2012 р., посвідчення № 80-0947-14-02 від 17 липня 2015 р. про пройдене навчання, перевірку знань і уміння з безпечного виконання висотноверхолазних робіт.

06 січня 2016 р. позивач уточнив позовні вимоги, зокрема в частині стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2015 р. по 06 січня 2016 р. у розмірі 3 233,43 грн. та моральної шкоди в розмірі 3 000 грн.

13 січня 2016 р. позивач остаточно уточнив позовні вимоги та просив зобов'язати відповідача змінити дату його звільнення з роботи з ТОВ «Кран» з 30 жовтня 2015 р. на день вирішення справи в суді, зобов'язати ТОВ «Кран» змінити формулювання причини його звільнення з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП на ч.1 ст.38 КЗпП. (за власним бажанням), стягнути з ТОВ «Кран» на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 01 листопада 2015 р. по день вирішення справи в суді, стягнути з ТОВ «Кран» на його користь 4 000 грн. моральної шкоди та зобов'язати ТОВ «Кран» повернути оригінали документів: посвідчення про право виконання робіт з підвищеною небезпекою № 0011944 від 04 травня 2012 р., посвідчення № 80-0947-14-02 від 17 липня 2015 р. про пройдене навчання, перевірку знань і уміння з безпечного виконання висотноверхолазних робіт.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15 січня 2016 р. позовні вимоги ОСОБА_6 задоволені частково.

Визнано звільнення ОСОБА_6 незаконним та зобов'язано ТОВ «Кран» в наказі № 110-к від 09 листопада 2015 р. та в трудовій книжці позивача змінити дату звільнення з роботи з ТОВ «Кран» вказавши дату 15 січня 2016 р. та змінити формулювання причини звільнення з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП на ч. 1 ст. 38 КЗпП (за власним бажанням).

Стягнуто з ТОВ «Кран» на користь ОСОБА_6 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 19 листопада 2015 р. по 15 січня 2016 р. у розмірі 2 669,94 грн. та моральну шкоду в сумі 2 000 грн., а всього 4 669,94 грн.

В позовних вимогах про зобов'язання ТОВ «Кран» повернути посвідчення про право виконання робіт з підвищеною небезпекою № 0011944 від 04 травня 2012 р., посвідчення № 80-0947-14-02 від 17 липня 2015 р. про пройдене навчання, перевірку знань і уміння з безпечного виконання висотноверхолазних робіт відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з ТОВ «Кран» на користь держави судовий збір у сумі 487,20 грн.

Не погоджуючись з ухваленим судовим рішенням, як позивач так і відповідач, подали апеляцій скарги виклавши в них свої аргументи.

При цьому ТОВ «Кран» просив скасувати оскаржуване рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду обставинам справи, зокрема і в тій частині, яка постановлена поза межами позовних вимог позивача ОСОБА_6 в редакції від 13 січня 2016 р. Тобто в частині, що ухвалена судом з порушенням принципу диспозитивності, визначеного в ч. 1 ст. 11 ЦПК України, а саме про визнання звільнення ОСОБА_6 незаконним та зобов'язання ТОВ «Кран» внести зміни в наказ № 110-к від 09 листопада 2015 р. вважає, що при постановленні рішення істотно порушені норми процесуального права, зокрема ст. ст. 4, 10, 11 ЦПК України якими забезпечені такі основні принципи цивільного судочинства, як диспозитивність, змагальність сторін та можливі способи захисту, які мають застосовуватися судом при здійсненні правосуддя. Ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, в редакції від 13 січня 2016 р.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 зазначає, що обставини, які підлягають встановленню під час розгляду даного спору були досліджені судом не в повному обсязі, це стало підставою для подачі ним вказаної апеляційної скарги, в якій він акцентує увагу на тому, що часткове задоволення позову та набрання рішенням законної сили після закінчення подання апеляційної скарги, позбавило його змоги негайно отримати кошти за вимушений прогул, та провести відповідні записи до трудової книжки, щоб мати можливість працевлаштуватися.

Крім того, відмова в зобов'язанні відповідача повернути ОСОБА_6 кваліфікаційні довідки, позбавила на його можливості працевлаштуватися за спеціальністю, яку він здобув під час навчання за направленням центру зайнятості населення, за державні кошти.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення та постановити нове яким: визнати його звільнення незаконним та зобов'язати ТОВ «Кран» в наказі та в трудовій книжці змінити дату звільнення вказавши дату коли рішення набирає законної сили та змінити формулювання причин звільнення з п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України на ч.1 ст.38 КЗпП України; стягнути з ТОВ «Кран» на його користь середній заробіток на весь час вимушеного прогулу з 02 листопада 2015 р. по день звільнення (дату коли рішення набрало законної сили); стягнути з відповідача на його користь суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 4000 грн.; зобов'язати ТОВ «Кран» повернути посвідчення про право виконання робіт з підвищеною безпекою № 0011944 від 04 травня 2012 р., посвідчення № 80-0947-14-02 від 17 липня 2015 р. про пройдене навчання, перевірку знань і умінь з безпечного виконання високоповерхолазних робіт.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явились, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, серед іншого, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене у справі судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Колегією суддів встановлено, що звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_6, в якості заявлених ним вимог, остаточно визначив наступні вимоги: зобов'язати відповідача змінити дату звільнення з роботи з 30 жовтня 2015 р. на день вирішення справи в суді, зобов'язати ТОВ «Кран» змінити формулювання причини звільнення позивача з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП на ч.1 ст.38 КЗпП. (за власним бажанням), стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 01 листопада 2015 р. по день вирішення справи в суді, моральну шкоду, зобов'язати повернути оригінали документів. а. с. 102-104.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вважав їх обґрунтованими в задоволеній частині. При цьому суд, на ряду з заявленими вимогами, визнав звільнення позивача незаконним та зобов'язав відповідача в наказі та в трудовій книжці позивача змінити дату звільнення та формулювання причин звільнення.

Проте до таких висновків суд першої інстанції прийшов з порушенням норм матеріального, процесуального права та при невідповідності висновків суду обставинам справи, що у відповідності до ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни судового рішення.

Так, право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Згідно п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 (1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Разом з тим, для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того, аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені ст. 57 ЦПК України.

Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що у відповідності до наказу № 92-к від 14 серпня 2015 р. ОСОБА_6 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Кран», обіймаючи посаду електромонтера по ремонту та обслуговуванню в/п кранів, що стверджується копією трудової книжки. а. с.29.

29 жовтня 2015 р., на ім'я директора ТОВ «Кран» ОСОБА_8, ОСОБА_6 були подані дві заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати 30 жовтня 2015 р. та з 02 листопада 2015 р. по 13 листопада 2015 р. При цьому дані заяви не містять посилання на причини надання таких відпусток. а. с. 48, 77.

Стаття 84 КЗпП України надає особі право на відпустку без збереження заробітної плати.

Законом України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 р. N 504/96-ВР передбачено надання двох видів відпусток без збереження заробітної плати: відпусток, що надаються працівникам на підставі суб'єктивного права, тобто в обов'язковому порядку, і відпусток, що надаються за погодженням сторін трудових відносин - роботодавця і працівника.

У відповідності до ст. 26 Закону України «Про відпустки» за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Зазначені заяви були подані позивачем начальнику цеха ОСОБА_7 де працював позивач. Так, на заяві про надання відпустки терміном на один день - 30 жовтня 2015 р. ОСОБА_7 зазначено, що він, як безпосередній керівник, «не заперечує», а на другій заяві про відпустку на термін з 02 листопада 2015 р. по 13 листопада 2015 р. ним же зазначено - «з дозволу директора». При цьому начальник цеху ОСОБА_7 прийняв обидві заяви для передачі їх директору для подальшого розгляду, так як останній на той час був відсутній на роботі з поважних причин.

02 листопада 2015 р. директором ТОВ «Кран», за результатом розгляду заяв, було дозволено позивачу відпустку терміном на один день 30 жовтня 2015 р., про що на заяві проставлено відповідну резолюцію.

Наказом ТОВ «Кран» за № 107-к від 19 жовтня 2015 р. «про надання відпустки без оплати» ОСОБА_6 було надано відпустку без збереження заробітної плати з 30 жовтня по 30 жовтня 2015 р. на один календарний день. В якості підстави зазначено заяву ОСОБА_6 а. с. 78.

Колегія суддів констатує той факт, що приведений наказ датований 19.10.2015 р. передував, як написанню заяви позивачем, так і проставлянню резолюції на ній директором Товариства, що відповідачем пояснюється як описка, так як наказом від 19.10.2015 р. попередньо позивачу, також, надавалась відпустка без збереження заробітної плати, при підготуванні чергового наказу помилково не було виправлено дату його винесення.

Факт описки у наведеному наказі підтверджується записами в Книзі реєстрації наказів під № 103 від 19.10.2015 р. «відпустка без збереження ОСОБА_6 з 19.10.2015 р. по 23.10.2015 р. 5 к/д» та № 107 від 30.10.2015 р. «відпустка без збереження ОСОБА_6 з 30.10.2015 р. по 30.10.2015 р.».

У наданні відпустки терміном з 02 листопада по 13 листопада 2015 р. позивачу було відмовлено, про що також директором проставлено відповідну резолюцію.

Про результати розгляду заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати з 02 листопада 2015 р. по 13 листопада 2015 р., позивач освідомлений не був, на роботу з 02 листопада 2015 р. не вийшов.

Разом з тим, директор ТОВ «Кран» ОСОБА_8 стверджує, що в телефонному режимі 03 листопада 2015 р. о 8 год. 55 хв. повідомив позивача про відмову в задоволенні заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати тривалістю з 02 листопада по 13 листопада 2015 р., що підтверджується роздруківкою даних про послуги по локальним та роумінгових дзвінках.

Факт даної розмови, також, підтверджено свідком ОСОБА_10 - інспектором по кадрам Товариства.

Таким чином наведене свідчить про те, що позивачу фактично було відомо результат розгляду його заяви про надання відпустки за власний рахунок з 02 листопада по 13 листопада 2015 р.

Відповідно до табелю виходу на роботу по ТОВ «Кран» за листопад 2015 р. з 02 листопада по 06 листопада та 09 листопада 2015 р. позивач був відсутній на роботі, дані дні табельовано як прогул, так як про поважність причин відсутності на роботі позивач відповідача не повідомляв. а. с. 113.

09 листопада 2015 р. ОСОБА_7, як безпосереднім керівником позивача, було складено доповідну про відсутність ОСОБА_6 на робочому місці без поважних причин з 02 по 09 листопада 2015 р. а. с. 49.

09 листопада 2015 року ОСОБА_6 було надано адміністрації Товариства пояснювальну записку по факту його відсутності на робочому місці, у якій він зазначив, що звернувся до начальника цеху з заявою про відпустку за свій рахунок і той заяву прийняв та не заперечував у її наданні. Директор Товариства 29 та 30 жовтня був відсутній на роботі. Відповідно до цього на роботу не виходив так, як вважав питання відпустки вирішеним. Також зазначив, що заяву про відпустку подав у зв'язку з необхідністю отримання закордонного паспорта в посольстві Російської Федерації. а. с. 50.

Надаючи наведене власноручне письмове пояснення 09 листопада 2015 р., ОСОБА_6 не зазначив в ньому про те, що з даного дня він перебуває на лікарняному.

Суд першої інстанції, також, встановив, що адміністрація Товариства не знала про перебування позивача в день звільнення з роботи на лікарняному. На час розгляду справи судом першої інстанції, листок непрацездатності перебував у позивача.

Згідно до пояснень представників відповідача у ТОВ «Кран» відсутня первинна профспілкова організація, що дає право у розірванні трудового договору з ініціативи власника без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, відповідно до ст. 43-1 КЗпП України. Даний факт позивачем не спростований.

Наказом директора ТОВ «Кран» № 110 - к від 09 листопада 2015 р. позивача було звільнено з займаної посади, у зв'язку з відсутністю на робочому місці без поважних причин з 02 листопада по 09 листопада 2015 р. на підставі п.4 ст.40 КЗпП України у зв'язку із прогулом без поважної причини з 30 жовтня 2015 р. В якості підстави звільнення зазначено доповідну записку начальника дільниці ОСОБА_7 та пояснювальну записку ОСОБА_6 а. с. 4.

Згідно до відповіді Управління Держпраці у Черкаській області від 28.12.2015 р. за № Г-213/14-1, наданій на звернення ОСОБА_6, за результатами перевірки встановлено незаконність звільнення з роботи позивача з 30.10.2015 р. за прогул без поважних причин 02.11.2015 р. - 09.11.2015 р. (п. 4 ст. 40 КЗпП України), так як дата звільнення передує прогулам без поважних причин. с. с. 92, 93.

Відповідно до ст. 9 Конвенції МОП N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою 04.02.94 р. тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцю.

Враховуючи викладене, норми трудового законодавства України суд першої інстанції частково дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується і колегія суддів, про те, що звільнивши позивача з 30 жовтня 2015 р. відповідач не врахував свого ж наказу по Товариству за № 107-к від 19.10.2015 р. про надання на цей день відпустки ОСОБА_6 без збереження заробітної плати.

Відповідно ж до норм ст. 40 КЗпП України звільнення працівника з ініціативи власника, або уповноваженого ним органу не допускається у період перебування його у відпустці.

При вирішенні трудового спору, судом першої інстанції правомірно було враховано і те, що працівник має право на відпустку без збереження заробітної плати за умови видачі відповідного наказу та ознайомлення з ним працівника.

Проте, висновки суду відносно того, що оскільки питання щодо погодження або заперечення надання відпустки вирішується адміністрацією підприємства, то саме на неї покладено обов'язок довести до відома працівника результати розгляду поданої ним заяви, що відповідачем зроблено не було, за викладеного, не можна вважати обґрунтованими та такими, що відповідають нормам діючого трудового законодавства, виходячи з наступного.

Як зазначалось, заяву позивача про надання відпустки без збереження заробітної плати з 02 листопада по 13 листопада 2015 р. було розглянуто 02 листопада 2015 р., у наданні даної відпустки було відмовлено, однак відповідач був позбавлений можливості повідомити позивача про результати її розгляду, у зв'язку з його відсутністю 02 листопада 2015 р. на робочому місці. При цьому, враховуючи, що позивач не вийшов на роботу, 03 листопада 2015 р. з ранку в телефонному режимі відповідач повідомив позивача про результат розгляду заяви. Проте і в наступні робочі дні позивач був відсутній на роботі, поважності причин своєї відсутності роботодавцю не повідомив.

Таким чином, при вирішенні спору, суд першої інстанції не врахував роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» про те, що прогулом може бути самовільне використання відпустки без погодження з власником або уповноваженим ним органом, так і Закону України «Про відпустки» який регулює підстави та строки надання відпусток без збереження заробітної плати.

За викладеного, не погоджується колегія суддів і з висновками суду першої інстанції в частині змінити, на вимогу позивача та з ініціативи суду, формулювання причини звільнення з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП на ч. 1 ст. 38 КЗпП (за власним бажанням), з наступних підстав.

Судами не було враховано, що відповідно до положень ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Проте, матеріали справи не містять письмової заяви ОСОБА_6 про звільнення за власним бажанням адресованої відповідачу. За твердженням останнього така заява ним не подавалась.

Законних підстав для зміни формулювання причин звільнення з п. 4 ст. 40 КЗпП на ст. 38 КЗпП, за встановлених обставин, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 р. N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» із подальшими змінами, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 1471, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Таким чином, з'ясувавши з яких саме підстав проведено звільнення позивача, згідно з наказом, та його відповідність фактичним обставинам і вимогам закону, колегія суддів приходить до висновку, що в дійсності мало місце порушення позивачем трудової дисципліни з 02 листопада по 08 листопада 2015 р., включно, так як 30 жовтня 2015 р. позивач перебував у відпустці за власний рахунок, відповідно до наказу по Товариству, а з 09 листопада по 18 листопада 2015 р. позивач перебував на лікарняному, що стверджується наявним в матеріалах справи листком не працездатності, який, відповідно до Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян (затв. наказом МОЗ України від 13.11.2001 р. N 455) і є тим документом, який засвідчує тимчасову непрацездатність працівника. а. с. 6.

При цьому, порушення дисципліни полягало у відсутності позивача на роботі без поважних причин з 02 листопада по 08 листопада 2015 р., включно, що в свою чергу діючим трудовим законодавством і визначається як прогул.

Наведені позивачем причини відсутності на роботі, у вказаний період, не можуть бути визнані колегією суддів поважними.

Факт відсутності позивача на робочому місці, а саме дні прогулу, належним чином зафіксовані відповідачем. Відповідачем доведено наявність законних підстав для звільнення позивача за прогул з 02 листопада по 08 листопада 2015 р. У наказі про звільнення підставам звільнення дана правильна юридична кваліфікація, проте неправильно визначено тривалість прогулу з 02 листопада по 09 листопада 2015 р. та дату з якої його звільнено з роботи - 30 жовтня 2015 р.

За викладеного, вимоги позивача, в частині зміни дати звільнення з роботи з ТОВ «Кран» на дату вирішення справи в суді, підлягають до часткового задоволення та зміни дати звільнення з 30 жовтня 2015 р. на 19 листопада 2015 р. - перший день після лікарняного.

В задоволенні інших позовних вимог позивача щодо зобов'язання ТОВ «Кран» змінити формулювання причини його звільнення з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП на ч.1 ст.38 КЗпП (за власним бажанням), стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 01 листопада 2015 р. по день вирішення справи в суді та моральної шкоди, необхідно відмовити за їх недоведеності позивачем.

Щодо вимог про повернення спірних документів, то в цій частині колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем в підтвердження заявлених вимог не було надано належних та допустимих доказів відносно їх передачі відповідачу.

Враховуючи викладене, приведені вимоги закону колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги сторін підлягають до часткового задоволення. Рішення суду першої інстанції до зміни, а саме в частині визнання звільнення ОСОБА_6 незаконним, зобов'язання ТОВ «Кран» в наказі № 110-к від 09 листопада 2015 р. та в трудовій книжці позивача змінити дату звільнення з роботи з ТОВ «Кран» вказавши дату 15 січня 2016 р. та змінити формулювання причини звільнення з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП на ч. 1 ст. 38 КЗпП, стягнення з ТОВ «Кран» на користь ОСОБА_6 середнього заробітку за весь час вимушеного прогул та моральної шкоди, судових витрат, до скасування.

Ухвалення в цій частині нового рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити частково, змінити дату його звільнення з роботи з ТОВ «Кран» з 30 жовтня 2015 р. на 19 листопада 2015 р.

В задоволенні позовних вимог про зміну дати звільнення на день вирішення справи в суді, зміни формулювання причин звільнення з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України на ч. 1 ст. 38 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди необхідно відмовити.

Рішення суду, в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов'язання повернути спірні документи необхідно залишити без змін.

Щодо судових витрат то при визначені їх розміру колегія суддів враховує наступне.

Згідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, зокрема якщо позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до заявленої чи відхиленої частини вимог.

У відповідності до роз'яснень викладених у п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 17.10.2014, № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом N 3674-VI).

Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

За аналогією викладеного з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати у сумі 243, 60 коп. (з розрахунку 487,20 : 2 = 243,60).

Керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кран» та ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15 січня 2016 року змінити, скасувавши його в частині визнання звільнення ОСОБА_6 незаконним, зобов'язання ТОВ «Кран» в наказі № 110-к від 09 листопада 2015 р. та в трудовій книжці позивача змінити дату звільнення з роботи з ТОВ «Кран» вказавши дату 15 січня 2016 р. та змінити формулювання причини звільнення з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП на ч. 1 ст. 38 КЗпП, стягнення з ТОВ «Кран» на користь ОСОБА_6 середнього заробітку за весь час вимушеного прогул та моральної шкоди, судових витрат.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити частково.

Змінити дату звільнення ОСОБА_6 з роботи з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кран» з 30 жовтня 2015 року на 19 листопада 2015 року.

В задоволенні позовних вимог про зміну дати звільнення на день вирішення справи в суді, зміни формулювання причин звільнення з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України на ч. 1 ст. 38 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ТОВ «Кран» на користь держави судовий збір у сумі 243,60 грн.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15 січня 2016 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов'язання повернути посвідчення про право виконання робіт з підвищеною небезпекою № 0011944 від 04 травня 2012 р., посвідчення № 80-0947-14-02 від 17 липня 2015 р. про пройдене навчання, перевірку знань і уміння з безпечного виконання висотноверхолазних робіт, залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :